Камила Лекберг

Ледената принцеса

(книга 1 от "Патрик Хедстрьом")

На Виле

1

Къщата беше пуста и самотна. Студът надничаше от всеки ъгъл. Във ваната се бе образувал тънък слой лед. Кожата й вече имаше лек синкав оттенък.

Легнала така, тя приличаше на принцеса. Ледена принцеса.

Подът, на който седеше, също бе студен като лед, но това не го притесняваше. Протегна ръка и я докосна.

Кръвта по китките й отдавна бе засъхнала.

В този миг я обичаше повече от всякога. Галеше ръката й и имаше чувството, че гали отлетялата й душа.

Не се обърна на излизане. Не си взе довиждане. Щеше да я види отново.

Не можеше да се каже, че Ейлерт Берг е щастлив човек. Дишаше тежко, на пресекулки, а дъхът му веднага се превръщаше в бяла пара. Но не влошеното му здраве бе най-големият му проблем.

През младостта им Свеа беше толкова красива, че той едва дочака първата им брачна нощ. Тогава му изглеждаше нежна, мила и срамежлива, но истинската й същност лъсна след няколко кратки мига на младежка страст. И вече пет десетилетия го държеше здраво, под чехъл. Ейлерт обаче си имаше тайна. За първи път сега, на стари години, можеше да си открадне малко свобода и нямаше никакво намерение да изпусне този шанс.

Цял живот се бе скъсвал от работа, но парите от риболова му стигаха колкото да изхрани Свеа и децата. Сега, като пенсионер, разполагаше с още по-малко. Без стабилен доход не можеше и да започне нещо наново, сам. Тази работа му падна от небето, а на всичкото отгоре се оказа и смехотворно лека. Но щом някой беше готов да плаща толкова много само за няколко часа работа седмично, това си бе негов проблем. Той не се оплакваше. Пачката банкноти в дървения сандък зад купчината компост в градината бе нараснала значително само за една година и скоро щеше да може да се отправи към по-топли географски ширини.

Спря насред стръмния баир, за да си поеме дъх, и разтри скованите си от ревматизъм ръце. Испания или може би Гърция щяха да стопят леда в душата му. Оставаха му не повече от десет години и възнамеряваше да ги изживее по най-добрия начин. Дяволите да я вземат старата кучка.

Само по време на тези ежедневни разходки сутрин имаше малко спокойствие, пък и движението му се отразяваше добре. Винаги минаваше по един и същи път, а хората, които познаваха навиците му, често излизаха навън, за да си поприказват с него. Най-голямо удоволствие изпитваше от разговорите с красивата млада жена от къщата на върха на хълма край училище „Хокебакенскулан“. Тя идваше тук само през уикендите, винаги сама, но обичаше да си говори с него за нещата от живота. Освен това се интересуваше от историята на Фелбака, тема на разговор, която му бе особено близка. Госпожица Александра. Снагата й бе радост за окото. Хубостта й не можеше да му убегне, макар да бе стар. Вярно че се носеха клюки по неин адрес, ала кой ли имаше време да слуша глупавите женски приказки.

Преди няколко години го бе попитала дали не би искал да наглежда къщата й, така и така минава оттук всеки петък. Постройката бе доста стара, котелът и тръбите на парното създаваха проблеми. Госпожица Александра не искаше да стои на студено през уикендите. Щеше да му даде ключ, за да проверява дали всичко е наред. През последно време в квартала бяха станали няколко влизания с взлом, така че трябваше да следи и за щети по прозорците и вратите.

Задълженията му не бяха особено тежки, а на края на всеки месец в пощенската кутия намираше плик с името си със значителна сума пари. Пък и му харесваше да се чувства полезен. Не е лесно да стоиш без работа, след като си се трудил цял живот.

Градинската порта се беше поизметнала и трудно се отваряше. Снегът не бе разчистен и той се зачуди дали да не помоли някое от момчетата да й помогне. Това не беше женска работа.

Извади ключа, като внимаваше да не го изпусне в дълбоката пряспа. Ако му се наложеше да падне на колене, за да го търси, никога нямаше да успее да се изправи. Стълбите на верандата бяха заледени и хлъзгави, така че се видя принуден да се подпре на парапета. Точно щеше да пъхне ключа в ключалката, когато забеляза, че вратата е открехната. Бутна я озадачен и влезе в коридора.

— Ехо, има ли някой вкъщи?

Може би днес е дошла по-рано? Никой не му отговори. Ейлерт видя как от устата му излиза пара и изведнъж осъзна, че къщата е леденостудена. Не знаеше какво да прави. Нещо не беше наред, но не му се вярваше причината да е само в повредения котел.

Обиколи стаите. Всичко си беше на мястото. Къщата бе чиста и подредена като всякога. Телевизорът и видеото също бяха там. След като огледа целия първи етаж, Ейлерт се качи на втория. Стълбата беше стръмна и трябваше да се държи за парапета. Първо влезе в спалнята. Личеше си, че тук е пипала женска ръка, но същевременно бе също толкова скромно и подредено като цялата къща. До оправеното легло имаше пътна чанта. Не беше разопакована. Изведнъж се почувства глупаво. Може би е дошла по-рано, открила е, че котелът е развален, и е тръгнала да търси майстор да го поправи. Но този сценарий му се струваше малко вероятен. Нещо не бе наред. Усещаше го с цялото си тяло, точно както понякога успяваше да предугади приближаваща буря. Предпазливо продължи обиколката си. Следващата стая беше голяма, със скосен таван и дървени греди. В нея имаше камина с по един диван от всяка страна. На масата лежаха няколко вестника. Всичко останало изглеждаше наред. Върна Се на първия етаж. Но и там не откри нищо странно. И кухнята, и холът изглеждаха както обикновено. Оставаше му единствено да надникне и в банята. Нещо го накара да се спре, преди да отвори вратата. Наоколо цареше тишина. Поколеба се още миг, след което си даде сметка, че поведението му е смехотворно, и решително бутна вратата.

След няколко секунди се втурна към входната врата, поне доколкото възрастта му позволяваше. В последния миг си спомни, че стълбата е заледена, и се хвана за парапета точно преди да се строполи с главата напред. Прецапа през заснежената пътека и изруга, когато портата заяде. Излезе на тротоара и спря объркан. Видя една фигура да се приближава бързо от подножието на хълма и веднага разпозна дъщерята на Туре, Ерика. Извика й да спре.

Бе уморена. Смъртно уморена. Ерика Фалк изключи компютъра си и отиде до кухнята, за да си налее кафе. Чувстваше натиск от всички страни. Издателството искаше черновата да е готова през август, а тя едва бе започнала. Книгата за Селма Лагерльоф, която се явяваше петата поред биография на шведската писателка, трябваше да е най-добрата й творба, а тя нямаше и грам вдъхновение. Измина месец от смъртта на родителите й, но скръбта й бе все така силна, както когато й съобщиха за случилото се. Не бе очаквала, че ще й отнеме толкова време да разчисти вещите им. Всичко в дома им будеше спомени. Прекарваше часове над всеки кашон, който опаковаше. При вида на отделните предмети пред очите й пробягваха картини от един живот, който й се струваше ту близък, ту безкрайно далечен. Не искаше да бърза. Бе дала апартамента си в Стокхолм под наем и възнамеряваше да продължи с писането тук, в къщата на родителите си във Фелбака. Намираше се малко встрани от града, на спокойния и тих залив Селвик.

Ерика седна на верандата и се вгледа в архипелага. Тази гледка винаги я оставяше без дъх. Сменящите се годишни времена даряваха пейзажа с нова неотразима красота, а през днешния ден можеше да се наслади на ослепителното слънце, което изливаше водопади от искрящи лъчи върху дебелия слой лед, сковал водата. Баща й обичаше точно такива дни.

Гърлото й се сви, а въздухът в къщата й се стори задушен и тежък. Реши да се поразходи. Термометърът показваше минус петнайсет и тя се облече топло. Въпреки това затрепери от студ веднага щом излезе навън. Пое с бърза крачка и скоро се стопли.

Навън цареше освобождаващ покой. Не се виждаше жива душа. Ерика чуваше единствено собственото си дишане. През лятото беше съвсем различно. Тогава градчето кипеше от живот. Тя идваше рядко тук през летните месеци. Макар да знаеше, че туризмът е основният поминък на местните хора, не можеше да се отърси от чувството, че вълната пришълци е като огромен облак скакалци. Чудовищна сила, която бавно, година след година, поглъща старото рибарско селище. Туристите купуваха крайбрежните къщи и оставяха градчето да пустее през зимата.

Населението на Фелбака се изхранваше с риболов от столетия. От суровите условия и безкрайната битка за оцеляване, в която животът зависеше изцяло от ятата херинга, се бяха родили сурови и силни хора. Постепенно обаче Фелбака се бе превърнала в китно градче, което привличаше туристи с дебели портфейли. Риболовът бе загубил значението си за града, а на Ерика й се струваше, че постоянните жители вървят все по-прегърбени с всяка изминала година. Младите се изнасяха, а старите мечтаеха за отминалите времена. Тя самата бе една от многото предпочели да се махнат.

Ерика ускори още повече ход и реши да свие наляво към хълма с училището. Когато приближи върха, чу Ейлерт Берг да вика нещо, което в началото не можа да разбере. Той размахваше ръце и вървеше към нея.

— Мъртва е.

Ейлерт дишаше тежко, на пресекулки, а гърдите му просвирваха обезпокоително.

— Успокой се, Ейлерт. Какво се е случило?

— Лежи мъртва вътре.

Той посочи към голямата светлосиня дървена къща на самия връх на хълма, като същевременно я гледаше подканящо.

На Ерика й трябваше време да схване какво всъщност се опитват да й кажат. Но когато думите на Ейлерт най-накрая достигнаха до съзнанието й, тя бързо отвори заяждащата порта и тръгна през снега към къщата. Той бе оставил вратата отворена. Ерика прекрачи внимателно прага. Не знаеше какво точно се е случило. Поради някаква странна причина не се бе сетила да попита.

Ейлерт я последва с нежелание и посочи към банята на първия етаж. Ерика не бързаше, обърна се и погледна въпросително стария човек. Той беше блед, а гласът му трепереше.

— Там, вътре.

Ерика отдавна не бе стъпвала в тази къща, но в миналото често идваше тук и много добре знаеше къде е банята. Беше толкова студено, че отново се разтрепери въпреки топлите си дрехи. Бавно отвори вратата и влезе в банята. Не знаеше какво да очаква, разказът на Ейлерт бе прекалено оскъден. Стъписа се при вида на кръвта. Банята бе облицована с бели плочки, така че разплисканата в и около ваната кръв изпъкваше още по-силно. За миг силният контраст й се стори красив, след което осъзна, че във ваната лежи човешко същество.

Въпреки неестествените бели и сини петна по тялото Ерика веднага разпозна жертвата. Александра Вийкнер, по баща Карлгрен. Къщата беше на родителите й. Двете с Ерика бяха първи приятелки през детските си години, но оттогава сякаш бе изминал цял век. Сега жената във ваната й се струваше напълно непозната.

Очите й бяха затворени, за щастие, ала устните й бяха яркосини. Около талията й имаше тънка кора лед, която скриваше напълно долната част на тялото. Дясната й ръка, цялата на червени струйки, висеше отпусната от външната страна на ваната, а пръстите й докосваха вече съсирилата се кръв на пода. На ръба на ваната имаше бръснарско ножче. Другата ръка се виждаше от лакътя нагоре. Долната й част бе под леда. Коленете й стърчаха над замръзналата повърхност. Дългата руса коса на Алекс покриваше като ветрило единия край на ваната, но изглеждаше съвсем крехка и вкочанена от студа.

Ерика дълго я гледа. Цялата трепереше. Не само от студ, но и заради самотата, която се излъчваше от тази зловеща жива картина. Запристъпя бавно назад и излезе от банята.

Последвалите събития й бяха като в мъгла. Обади се на дежурния лекар от мобилния си телефон и заедно с Ейлерт го изчака да пристигне с линейката. Бе в състояние на шок, точно както когато й съобщиха за смъртта на родителите й. Затова си наля коняк веднага щом се прибра вкъщи. Докторът едва ли би одобрил този лек, но поне ръцете й спряха да треперят.

Видът на Алекс я върна в детството й. Преди двайсет и пет години тя беше най-добрата й приятелка и Ерика все още пазеше спомена за нея дълбоко в сърцето си въпреки всичките хора, които бяха минали през живота й оттогава. Приятелството им отлетя с детството. Животът на възрастни хора ги отдалечи една от друга. На Ерика обаче й бе трудно да приеме мисълта, че Алекс се е самоубила — единственото логично заключение, до което можеше да стигне след видяното. Александра, която познаваше, принадлежеше към кръга на най-спокойните, влюбени в живота хора. Красива, самоуверена жена с такова невероятно излъчване, че минувачите се обръщаха след нея. От клюките знаеше, че съдбата бе проявила щедрост към Александра, точно както Ерика очакваше. Имаше собствена художествена галерия в Гьотеборг, бе омъжена за хубав и преуспял мъж и живееше в подобна на вила къща на остров Серьо. Но нещо очевидно я е мъчело.

Прииска й се да разсее мрачните мисли и позвъни на сестра си.

— Спиш ли?

— Шегуваш ли се? Ейдриън ме държа будна от три през нощта, а когато най-накрая заспа в шест, бе ред на Ема да се събуди и да поиска да си играем.

— Не можеше ли Лукас да стане веднъж?

В другия край на линията настана смразяваща тишина и Ерика прехапа устни.

— Той има важна среща днес и трябва да е отпочинал. Освен това има страшно големи проблеми в работата, компанията е изправена пред критичен от стратегическа гледна точка етап.

Ана повиши глас и Ерика усети истеричните нотки в интонацията й. Лукас винаги разполагаше с прекрасно извинение и сестра й най-вероятно цитираше думите му дословно. Беше или някоя важна среща, или стресът от трудните решения, които трябвало да вземе, или просто бил останал без нерви. Както самият той казваше, никак не е лесно да си успял бизнесмен. Така че цялата отговорност за децата, за енергичната тригодишна дъщеря и четиримесечното бебе падаше върху Ана. Когато се видяха на погребението на родителите си, тя изглеждаше с минимум десет години по-възрастна от своите трийсет.

— Скъпа, не пипай това.

— Слушай, съвсем сериозно те питам, не мислиш ли, че е време да започнеш да говориш на шведски с Ема?

— Лукас смята, че трябва да говорим на английски вкъщи. Според него ще сме се преместили обратно в Лондон, преди тя да тръгне на училище.

На Ерика й бе омръзнало да чува тези думи: „Лукас смята, Лукас твърди, Лукас мисли, че…“ В нейните очи зет й беше брилянтен пример на първокласен боклук.

Ана го бе срещнала в Лондон, където работеше като детска бавачка. Десет години по-възрастен от нея, брокер с успешна кариера, Лукас Максуел веднага я плени с пламенното си ухажване. Тя се отказа от плановете си да следва и вместо това се посвети изцяло на ролята на съвършена съпруга за показ. Имаше само един проблем — Лукас беше от хората, на които никога не можеш да угодиш, и Ана, дотогава следвала повика на сърцето си, загуби напълно идентичността си през годините на брака си с него. Преди да се появят децата, Ерика се надяваше, че сестра й ще се вразуми, ще напусне Лукас и ще започне нов живот. Но след раждането на Ема, а после и на Ейдриън се принуди да признае, че за съжаление нямаше да се отърве от зет си.

— Предлагам да оставим темата за Лукас и възгледите му за това как се гледат деца. Какви ги вършат любимците на леля?

— Ами, нищо по-различно от обикновено. Вчера Ема я обзе някаква лудост и наряза дрехи за цяло състояние, преди да я спра, а Ейдриън не е преставал да повръща и да плаче през последните три дни.

— Струва ми се, че имаш нужда от смяна на обстановката. Защо не вземеш децата и не ми дойдете на гости за една седмица? Освен това бих искала заедно да прегледаме част от вещите. Скоро трябва да оправим и всички документи.

— А, да, искахме да говорим с теб по този въпрос.

Гласът на Ана силно затрепери както всеки път, когато й се налагаше да каже нещо неприятно. Ерика веднага настръхна. Формата за множествено число на глагола не предвещаваше нищо добро. Щом Лукас се намесеше в нещо, то винаги бе, за да извлече собствена изгода за сметка на всички останали.

Ерика изчака Ана да продължи.

— С Лукас мислим да се местим в Лондон веднага щом филиалът в Швеция се наложи стабилно на пазара и не смятаме да поддържаме къща тук. Едва ли и на теб ти се иска да се занимаваш с голям имот на село, като се има предвид, че нямаш семейство и така нататък…

Настана мъртва тишина.

— Какво искаш да кажеш?

Ерика заувива кичур от русата си коса около показалеца, това й бе навик от дете и издаваше нервността й.

— Ами… Лукас смята, че трябва да продадем къщата. Нямаме възможност да я поддържаме. Освен това бихме искали да си купим къща в Кенсингтън, когато се върнем в Англия, и макар Лукас да печели доста добре, парите от продажбата тук ще са ни от голяма полза. Все пак къща на западното крайбрежие по тези места струва няколко милиона. Германците са луди за изглед и мирис на море.

Ана продължи да я засипва с аргументи, но на Ерика й дойде в повече и бавно затвори телефона, без да дочака сестра й да довърши започнатото изречение. Бе избрала чудесен начин да разсее мрачните си мисли.

През целия им живот бе играла ролята по-скоро на майка, отколкото на по-голяма сестра на Ана. Още от детските им години винаги бдеше над нея и я закриляше. Ана беше същински дивак, ураган от емоции и не мислеше за последствията. Ерика я бе спасявала безброй пъти от всевъзможни беди. Лукас й отне цялата спонтанност и жизнерадост. Това Ерика никога нямаше да му прости.

На следващата утрин изминалият ден й изглеждаше като сън. Спа дълбоко, без да сънува, но въпреки това й се струваше, че не е мигнала. Цялото тяло я болеше от умора. Стомахът и къркореше заплашително, но след като надзърна в хладилника, осъзна, че ако иска да закуси, трябва да се разходи до магазина на Ева.

В центъра на градчето бе пусто, а на площад „Ингрид Бергман“ нямаше и помен от кипящата през летните месеци търговия. Във въздуха нямаше мъгла или мараня и погледът на Ерика стигна чак до най-далечния нос на остров Вальон, който се открояваше на хоризонта и заедно с по-малкия остров Крокхолмен образуваше тесен пролив, водещ към далечния край на архипелага.

Не срещна жива душа чак до хълма Галербакен, където налетя на Елна Першон и инстинктивно затърси възможен път за бягство.

— Добро утро.

Елна Першон зачурулика с неприлично бодър глас.

— Значи нашата малка писателка е излязла на разходка в слънчевата утрин?

— Да, мислех да отида да напазарувам при Ева.

— Милата, сигурно си напълно съкрушена от това неприятно преживяване.

Двойната брадичка на Елна затрепери от вълнение и на Ерика й заприлича на малко дебело врабче. Носеше зелено вълнено палто до петите, което й придаваше напълно безформен силует. В ръцете си стискаше здраво дамска чанта, а на главата си имаше филцова шапка с цвят на мъх, която изглеждаше твърде малка на фона на тялото й. Очите на Елна, също не особено големи и потънали в дълбок слой защитна мазнина, гледаха към Ерика, изпълнени с очакване. Очевидно трябваше да каже нещо.

— Да, не беше особено приятно.

Елна кимна съчувствено.

— Съвсем случайно срещнах госпожа Русенгрен и тя ми каза, че докато минавала с колата покрай вилата на Карлгрен, те видяла да стоиш до една линейка. Веднага разбрахме, че се е случило нещо ужасно. Следобед взех, че се обадих на доктор Якобсон, и научих за трагичното събитие. Той, разбира се, ми довери тази информация при условие, че ще си остане между нас. Все пак трябва да уважаваме задължението му да пази лекарска тайна.

Елна кимна многозначително, за да покаже колко много уважава задължението му да пази лекарска тайна.

— Толкова млада жена. Човек може само да гадае какво я е подтикнало. На мен лично винаги ми е изглеждала твърде напрегната. Познавам майка й Биргит от дълги години. Тя беше толкова нервна, а всички знаят, че това се предава по наследство. Освен това Биргит така се наду, когато Карл-Ерик получи директорски пост в Гьотеборг. След това вече не можеха да останат във Фелбака, трябваше да заживеят в големия град. От мен да го знаеш, парите не могат да те направят щастлив. Ако момичето беше отрасло тук, вместо да го откъснат от корените му и да го завлекат в големия град, сигурно нямаше да свърши така. Доколкото знам, на всичкото отгоре изпратиха горкото девойче в някакво училище в Швейцария, а всички знаем какво се случва по такива места. М-да, подобни преживявания оставят следа за цял живот. Преди да се преместят, Александра беше най-веселото и жизнерадостно момиченце на света. Вие двете не си ли играехте заедно като малки? Да, да, смятам, че…

Елна продължи своя монолог и Ерика, която не виждаше никакви признаци тормозът да спре, започна трескаво да търси начин да сложи край на този все по-неприятен разговор. Видя своя шанс, когато Елна направи кратка пауза, за да си поеме дъх.

— Много ми беше приятно да си поговорим, но за съжаление трябва да тръгвам. Имам много работа, нали разбираш.

Направи възможно най-тъжната физиономия, на която бе способна, като се надяваше да успее да заблуди Елна.

— Но, разбира се, скъпа. Ама как може да съм толкова недосетлива. Сигурно ти е много трудно след тази скорошна семейна трагедия. Надявам се да извиниш старческата ми несъобразителност.

Към този момент Елна така се беше развълнувала, че очите й се напълниха със сълзи, затова Ерика се смили над нея, кимна й любезно и побърза да си вземе довиждане. После с въздишка на облекчение продължи разходката си към магазина на Ева, като се надяваше да не срещне повече любопитни дами.

Късметът обаче не се оказа на нейна страна. Екзалтираните жители на Фелбака направо я разпънаха на кръст и успя да си поеме дъх едва когато приближи до къщата на родителите си. Един от коментарите, които чу, се бе загнездил в съзнанието й. Родителите на Алекс бяха пристигнали във Фелбака вчера вечерта и в момента живееха у сестрата на Биргит.

Ерика остави торбите с покупки на кухненската маса и започна да прибира продуктите. Въпреки добрите си намерения далеч не бе напазарувала здравословна храна, както възнамеряваше да направи, преди да влезе в магазина. Но нима един такъв ужасен ден не беше най-подходящото време за малко вкусотийки? Стомахът й закъркори като по поръчка, тя сложи в една чиния две канелени кифлички, равняващи са на дванайсет точки от дневното калорийно меню на клуба за отслабване, и си ги поднесе с кафе.

Доставяше й удоволствие да седи и да се наслаждава на добре познатия изглед през прозореца, но така и не можеше да свикне с тишината в къщата. Вярно че и преди бе оставала тук сама, но не беше същото. Тогава усещаше присъствието им, знаеше, че всеки момент някой може да прекрачи прага. Сега й се струваше, че къщата е загубила душата си.

Бащината й лула лежеше на прозореца в очакване да я напълнят с тютюн. Кухнята все още бе изпълнена с аромата на дим, но той отслабваше с всеки изминал ден.

Открай време обичаше мириса на лула. Като малка често седеше в скута на баща си, с положена на гърдите му глава и затворени очи. Всичките му дрехи бяха просмукани с аромата на дим, който вдъхваше чувство на сигурност в детския й свят.

Отношенията на Ерика с майка й бяха значително по-сложни. Нито веднъж през цялото й детство майка й не я дари с нежност, нямаше нито една прегръдка, нито едно потупване, нито една утешителна дума. Блей Фалк бе твърда и сурова жена. Тя поддържаше безупречен ред в дома, но не изпитваше радост от живота. Беше дълбоко религиозна и като повечето жители от крайбрежието на област Бохуслен бе израснала в градче, белязано от идеологията на отец Шартаус[1]. Още от съвсем малка знаеше, че животът е безкрайно страдание и че възнаграждението я чака в отвъдния свят. Ерика често се питаше какво баща й, известен с добротата и веселия си нрав, виждаше в Блей. Дори веднъж, по време на тийнейджърските си години, в пристъп на гняв му зададе този въпрос. Той не се ядоса. Просто седна до нея и я прегърна през рамо. След това й каза да не съди майка си толкова строго. Рече й, че на някои хора им е по-трудно да изразят чувствата си, и я погали по все още пламтящите от гняв бузи. Тя не възприе думите му, убедена, че той се опитва да замаже очевидната за Ерика истина — майка й никога не я бе обичала и това щеше да я преследва през целия й живот.

Ерика реши да последва импулса си и да посети родителите на Александра. Трудно бе да загубиш родител, но все пак такива бяха законите на природата. Да загубиш дете трябваше да е далеч по-ужасно. Освен това с Александра някога бяха първи приятелки. Вярно че оттогава бяха изминали двайсет и пет години, но голяма част от светлите й детски спомени оставаха неразривно свързани с Александра и семейството й.

Къщата изглеждаше пуста. Вуйната и вуйчото на Александра живееха на улица „Талгатан“, на половината път между центъра на Фелбака и къмпинга на залива Селвик. Домът им бе разположен нависоко на един склон, така че моравата им се спускаше стремглаво надолу към пътя от страната на водата. В къщата се влизаше отзад. Ерика се поколеба, преди да натисне звънеца. Сигналът проехтя за миг, след което заглъхна. Отвътре не се чу нито звук. Точно понечи да си тръгне, когато вратата бавно се отвори.

— Да?

— Здравей. Аз съм Ерика Фалк. Аз намерих…

Остави изречението недовършено. Чувстваше се глупаво, че се представи толкова официално. Вуйната на Алекс, Ула Першон, знаеше много добре коя е тя. Майката на Ерика и Ула бяха активни членове на църковното дружество в продължение на много години и Ула понякога им бе гостувала в неделя след служба за чаша кафе.

Тя отстъпи настрана и покани Ерика в антрето. Нито една от лампите в къщата не светеше. Вярно че до вечерта оставаха още много часове, но следобедният сумрак вече се спускаше над града и сенките ставаха все по-удължени. От стаята в дъното на коридора се чуваха приглушени стонове. Ерика свали обувките и връхната си дреха. Даде си сметка, че се движи безшумно и внимателно, повлияна от атмосферата в къщата. Ула влезе в кухнята и остави Ерика да продължи напред сама. Когато прекрачи прага на всекидневната, плачът секна. Биргит и Карл-Ерик Карлгрен седяха сковано един до друг на дивана, разположен пред огромен панорамен прозорец. Лицата и на двамата бяха мокри от струйките сълзи и на Ерика й се стори, че нахлува в дълбоко интимния им свят. Зачуди се дали има право да е тук, но бе късно да се върне обратно.

Внимателно седна на дивана срещу тях и сключи ръце в скута си. Никой не бе промълвил и дума, откакто влезе в стаята.

— Как изглеждаше?

В първия момент Ерика не разбра какво точно я пита Биргит с тънкия си като на малко дете глас. Не знаеше какво да отвърне.

— Самотна — рече тя накрая и веднага съжали. — Не исках да кажа…

Изречението потъна недовършено в тишината.

— Тя не се е самоубила!

Гласът на Биргит прозвуча с неподозирана сила и твърдост. Карл-Ерик стисна ръката на съпругата си и кимна в знак на съгласие с нея. Явно видяха изписаното на лицето на Ерика съмнение, защото Биргит повтори думите си:

— Не се е самоубила! Познавам я по-добре от всеки друг и знам, че никога не би сложила край на живота си. Не би й стигнала смелост за това! Ти също трябва да го знаеш. И ти я познаваше!

Тялото й се стягаше все повече с всяка изречена сричка и Ерика видя нова искра в очите й. Биргит ту конвулсивно стискаше юмруци, ту отново отпускаше ръце. Двете с Ерика се гледаха право в очите. Накрая Ерика се предаде и отмести поглед. Извъртя глава и започна да оглежда стаята. Бе готова на всичко, само да избяга от изпълнения със скръб поглед на майката на Александра.

Стаята беше уютна, но с твърде много украшения, което не бе по вкуса на Ерика. Изкусно ушитите пердета с много волани бяха в тон с възглавниците на дивана, за които бе използван същият плат на големи цветя. Нямаше свободна повърхност без украшение. Ръчно изработени грубовати дървени купи, украсени с панделки, деляха стаята с порцеланови кучета с вечно тъжни очи. Единственото, което спасяваше обстановката, бе панорамният прозорец и божественият изглед от него. На Ерика й се искаше да накара времето да спре и да продължи да седи така с поглед, зареян в пейзажа, вместо да навлиза в скръбния свят на тези хора. Накрая обаче отново извърна очи към семейство Карлгрен.

— Биргит, не знам. С Александра бяхме приятелки преди двайсет и пет години. Всъщност не знам нищо за нея. Понякога се оказва, че не познаваш някого толкова добре, колкото си мислиш…

Ерика сама осъзна прозаичността на думите си, които останаха нечути. Този път бе ред на Карл-Ерик да говори.

Той се освободи от конвулсивната хватка на съпругата си и се наведе напред, сякаш за да се увери, че Ерика ще чуе всяка дума, която възнамеряваше да й каже.

— Знам, че звучи така, сякаш се опитваме да отречем случилото се и сякаш не сме на себе си, но даже Алекс някога да решеше да сложи край на живота си, то никога, повтарям, никога нямаше да избере точно този начин да го стори! Сигурно помниш как се ужасяваше от кръв. Изпадаше в истерия при най-малката раничка и не се успокояваше, докато не получи лепенка. Дори й се случваше да припадне при вида на кръв. Затова съм убеден, че би избрала например приспивателни. Няма начин Алекс сама да е успяла да вземе бръснач и да си разреже вените, първо едната, а после и другата. А и съпругата ми е права. Алекс беше слаба. Липсваше й смелост. Иска се доста кураж, за да предприемеш такава стъпка и да сложиш край на живота си. Тя не го притежаваше.

Гласът му бе настоятелен и макар Ерика все още да беше убедена, че това е израз на отчаяната надежда на двама родители, обзе я съмнение. Като се замисли, си каза, че нещо не й се бе сторило наред, когато влезе в банята вчера сутринта. Разбира се, в това да откриеш труп, поначало няма нищо нормално, но вътре цареше странна атмосфера. Усещаше се нечие присъствие, някаква сянка. Не можеше да даде по-добро обяснение. Все още вярваше, че нещо бе подтикнало Александра Вийкнер към самоубийство, но не можеше да отрече, че упоритите настоятелни доводи на семейство Карлгрен навеждаха на размисъл.

Изведнъж я потресе приликата на порасналата Алекс с майка й. Биргит Карлгрен бе ниска и слаба, със същата светлоруса куса, но не дълга, а подстригана шикозно под ушите. Бе облечена цялата в черно и въпреки скръбта си очевидно съзнаваше, че контрастът между тъмното облекло и светлото лице й придава невероятна, приказна красота. Някои малки жестове издаваха суетата й, например начинът, по който поглади с ръка прическата си и придаде на яката си съвършена форма. Ерика си спомни, че гардеробът на Биргит бе същинска Мека за едно осемгодишно момиче, което обича да се гизди. А кутията й за бижута можеше да те отнесе на седмото небе.

Седнал до нея, съпругът й изглеждаше съвсем обикновен. Не че беше непривлекателен, просто не задържаше погледа. Лицето му беше продълговато, с хубави черти, но бе започнал да оплешивява. Карл-Ерик също носеше черни дрехи, но този цвят, за разлика от ефекта, който имаше върху съпругата му, определено го състаряваше. Ерика усети, че е време да си тръгне. Зачуди се какво всъщност целеше с това посещение.

Изправи се. Семейство Карлгрен последваха примера й. Биргит погледна съпруга си в очакване. Очите й го подканяха да каже нещо, което очевидно бяха обсъждали преди посещението й.

— Бихме искали да напишеш статия, посветена на Алекс. Ще я пуснем в местния вестник. За живота й, мечтите й, смъртта й. За нея самата като личност. Това би означавало много за мен и Биргит.

— Не искате ли да я публикувате в „Гьотеборг постен“? Все пак тя живееше там, както и вие.

— Фелбака винаги е била и ще си остане нашият дом. Това се отнася и за Алекс. Като за начало може да говориш със съпруга й Хенрик. Обсъдихме го с него и той се съгласи да помогне. Естествено, ще има и заплащане.

Явно решиха, че с това разговорът е приключил. Ерика дори не успя да каже „да“, преди външната врата да се затвори и тя да остане сама навън на стълбите с телефонния номер и адреса на Хенрик Вийкнер в ръка. В интерес на истината не й се искаше да приеме предложението им, но в съзнанието й на писателка назря една идея. Опита се да прогони мисълта и се почувства гузна дори от самия факт, че й е хрумнало подобно нещо, но идеята се оказа упорита и продължи да я тормози. Отдавна искаше да напише собствена книга и ето че най-накрая разполагаше с възможен сюжет. Разказ за пътя на едно човешко същество, поело към среща със съдбата си. За причините, подтикнали една млада, красива и привилегирована жена да избере смъртта. Е, естествено, нямаше да използва името на Алекс, но книгата щеше да се основава на онези факти от живота й, които успееше да събере. Досега Ерика бе написала четири книги, но всички те бяха биографии на известни писателки.

Все още не бе събрала кураж да сътвори собствени истории. Знаеше обаче, че вътре в нея дремят книги в очакване да бъдат написани. Може би това събитие щеше да й донесе лелеяното вдъхновение. Фактът, че лично познаваше Алекс, й даваше още по-голямо предимство.

Четката изписваше големи червени линии по платното. Не бе спрял да рисува от изгрев-слънце. Сега за първи път отстъпи назад, за да разгледа творението си. За окото на непрофесионалист картината представляваше неравномерно разхвърляни върху голямото петно червени, оранжеви и жълти багри. За него обаче тези цветове на страстта пресъздаваха мига на унижението, мига, в който се предаваш.

Винаги рисуваше с едни и същи цветове. Миналото му крещеше и му се подиграваше от платното, а той продължаваше да твори с още по-голямо настървение.

След около час реши, че е заслужил първата бира за сутринта. Взе тази, която стоеше най-близо, без да обърне внимание на факта, че през изминалата нощ на няколко пъти си бе изтръскал цигарата в нея. По устните му полепна пепел, но той продължи да пие жадно изветрялата напитка. Изпи я до последната капка и хвърли кутията на пода.

Беше само по слипове, с жълти лекета от бира или засъхнала урина. Трудно бе да се каже на какво точно се дължаха, най-вероятно и на двете. Мазната му коса стигаше до раменете. Гърдите му бяха бледи и хлътнали. Андерш Нилсон бе развалина, но картината на статива разкриваше талант, който ярко контрастираше с личния упадък на художника.

Мъжът се свлече на пода и се облегна на стената срещу картината. До него лежеше неотворена кутия бира. Дръпна капачката и се наслади на звука от изщракването й. Крещящите цветове се набиваха силно в съзнанието му и му напомняха, че през по-голямата част от живота си се бе опитвал да забрави. Защо й трябваше да развали всичко сега! Защо не можеше да го остави на мира? Тази егоистична дяволска курва, която мисли само за себе си. Студена и невинна като проклета принцеса. Той обаче знаеше какво се крие под повърхността. Те двамата бяха омесени от едно и също тесто. Годините на споделени мъчения ги бяха оформили като характери и сближили, а сега тя внезапно бе решила, че сама може да сложи край на всичко.

— По дяволите.

Изрева и хвърли все още пълната до половина кутия по платното. То не се скъса и това го подразни още повече. Кутията потъна в него за миг и после бавно се плъзна на пода. Течността се плисна по картината, червеното, оранжевото и жълтото се разтекоха и се смесиха в нови нюанси. Наблюдаваше ефекта им със задоволство.

Все още не бе изтрезнял от вчерашния двайсет и четири часов запой. Бирата бързо го хвана, въпреки дългогодишния алкохолен тренинг. Нилсон бавно се потопи в добре познатата му мъгла, като все още усещаше мириса на старо повръщано.

Тя имаше собствен ключ от апартамента. Влезе в антрето и внимателно изтри обувките си, макар да знаеше, че е напълно безсмислено. Навън бе по-чисто. Остави торбите с хранителни продукти на пода и внимателно закачи палтото си на една закачалка. Нямаше смисъл да вика. По това време обикновено вече бе в унес.

Кухнята се намираше вляво от коридора. Вътре цареше обичайният хаос. Купчини неизмити от дни чинии се издигаха не само на кухненския плот, но и по столовете, масата и пода. Фасове, бирени кутии и празни бутилки се въргаляха навсякъде.

Тя отвори хладилника, за да прибере храната, и видя, че е дошла съвсем навреме. Той зейна срещу нея — беше съвсем празен. Жената започна да вади продуктите и скоро го напълни отново. Остана в кухнята още малко, за да събере кураж.

Апартаментът бе малък, едностаен, дневната и спалнята се помещаваха в една и съща стая. Имаше малко мебели, всичките бяха нейни. Не можеше да допринесе с нищо повече за оформянето на интериора. Основният елемент в стаята бе огромният статив пред прозореца. В единия ъгъл имаше хвърлен раздърпан матрак. Нямаше възможност да му купи истинско легло.

В началото се опита да му помага да поддържа лична хигиена и да държи апартамента му в ред. Бършеше прах, прибираше вещите му, переше дрехите му и го къпеше. Тогава все още се надяваше, че нещата може да тръгнат към по-добро. Че проблемите ще се решат от само себе си. Това бе преди много години. Някъде по средата на пътя се предаде. Сега се грижеше единствено да има храна в хладилника.

Често й се искаше да има сили за повече. Душата й бе натежала от чувство за вина. Мислеше си, че изкупва част от греха си, докато мие повръщаното му, коленичила на пода. В последно време обаче носеше бремето си без грам надежда.

Видя го как се е свлякъл до стената. Воняща развалина, под чиято мръсна повърхност се криеше огромен талант. Безброй пъти се бе питала как ли щяха да се развият нещата, ако в онзи момент беше избрала друг път. Всеки ден в продължение на двайсет и пет години се чудеше дали животът им щеше да е различен, ако бе постъпила другояче. Двайсет и пет години са дълго време за размисъл.

Понякога го оставяше да лежи на пода, преди да си тръгне, но не и днес. Студът се промъкваше отвън, а подът й се струваше леденостуден под обутите й в тънък чорапогащник крака. Дръпна едната му ръка, виснала отпуснато и безжизнено. Той не реагира. Хвана китката му с две ръце и го задърпа към матрака. Опита се да го преобърне върху него и потрепери, когато ръцете й потънаха в отпуснатата кожа на корема му. След известна борба успя да избута по-голямата част от тялото му на матрака. Тъй като нямаше одеяло, донесе якето му от коридора и го метна върху него. Тези усилия я оставиха без дъх. Седна на пода да си почине. Добре че благодарение на дългогодишната работа като чистачка ръцете й бяха силни, иначе никога нямаше да успее да го премести, все пак бе жена на възраст. Притеснено се питаше какво ще се случи, когато вече не й останат сили.

На лицето му бе паднал кичур мазна коса. Тя го отмести нежно с показалец. Не така си беше представяла живота им, но докато бе жива, щеше да се стреми да запази малкото, което им бе останало.

Хората извръщаха поглед, когато я срещнеха на улицата, но не достатъчно бързо, за да не успее да съзре съжалението в очите им. Лошата слава на Андерш като един от местните алкохолици се носеше из цялото село. Понякога излизаше навън пиян, клатушкаше се по улиците и обиждаше всеки срещнат. Него мразеха, на нея съчувстваха. А трябваше да е обратното. Тя заслужаваше само омраза, а той — състрадание. Животът му бе белязан от нейната слабост. Тя обаче никога повече нямаше да прояви слабост.

Остана при него няколко часа, като го галеше по челото. Понякога той помръдваше в съня си, но милувките й го успокояваха. Отвъд прозореца животът си течеше постарому, ала тук, вътре, времето бе спряло.

Понеделникът донесе положителни температури и натежали от дъжд облаци. Ерика поначало бе внимателен шофьор, но днес караше още по-бавно, за да може да реагира, ако колата поднесе. Шофирането не бе силната й страна. Въпреки това предпочиташе спокойствието в колата пред наблъсканите автобуси и влакове.

Свърна надясно и излезе на магистралата, където пътната настилка бе в далеч по-добро състояние. Срещата й с Хенрик Вийкнер бе в дванайсет, но тя тръгна доста по-рано от Фелбака и не й се налагаше да бърза към Гьотеборг.

За първи път, откакто видя Алекс в студената баня, се замисли за разговора с Ана. Все още й бе трудно да повярва, че сестра й наистина възнамерява да продаде къщата. Все пак бяха отрасли там, а и родителите им щяха да се поболеят, ако бяха живи. Нищо не можеше да я изненада, щом Лукас бе намесен. Явно беше напълно безскрупулен, за да внуши на сестра й подобни мисли. С годините постъпките на Лукас ставаха все по-долни, но това вече бе върхът.

Впрочем, преди да започне да се притеснява сериозно за съдбата на къщата, трябваше да провери какви права има по закон. Едва тогава щеше да вземе последната приумица на Лукас присърце. Сега трябваше да се съсредоточи върху предстоящия разговор със съпруга на Алекс.

Хенрик Вийкнер й се бе сторил приятен по телефона. Знаеше предварително защо му се обажда. Разбира се, че можело да дойде и да поговорят, щом статията в памет на Алекс е толкова важна за родителите й.

Беше й любопитно да види дома на Алекс, макар и да не изгаряше от желание да се срещне очи в очи с още едно скърбящо човешко същество. Разговорът с родителите на Алекс й скъса сърцето. Като писател предпочиташе да следи реалността отстрани. Да я изучава от достатъчно безопасно разстояние. Същевременно обаче й се отваряше възможност да си изгради представа за живота на Алекс като възрастна.

Двете с Ерика бяха неразделни от първия училищен звънец. Ерика изпитваше неописуема гордост от факта, че магнетичната Алекс я бе избрала за своя приятелка. Всички искаха да са с нея, а тя самата изобщо не подозираше колко е популярна. Беше затворена, а поведението й разкриваше самоувереност, рядко срещана у деца. Нещо, което Ерика осъзна след дълги години. Иначе Алекс бе приветлива и щедра и макар и затворена, не бе срамежлива. Именно тя избра Ерика за своя приятелка. Ерика никога не би посмяла да я приближи първа. Бяха неразделни до последната година, когато Алекс се премести и напусна живота й завинаги. Но известно време преди това приятелката й вече бе започнала да се отдръпва, а Ерика прекарваше часове наред затворена в стаята си и тъжеше за изгубената им дружба. Това продължи до деня, когато позвъни у тях и никой не й вдигна. Двайсет и пет години по-късно Ерика все още си спомняше болката, която изпита, когато откри, че Алекс се е преместила, без да си вземе довиждане. Нямаше представа какво се бе случило, но търсеше цялата вина у себе си и накрая просто заключи, че й е омръзнала.

След известно лутане Ерика успя да намери пътя до остров Серьо. Градът не й беше чужд, все пак бе следвала тук четири години, но тогава нямаше кола, така че изобщо не познаваше пътната му мрежа. Щеше да й е далеч по-лесно да намери правилния път, ако можеше да шофира по колоездачните алеи. Гьотеборг бе кошмар за неопитния водач със своите еднопосочни улици, натовареното кръгово движение и непрестанното звънтене на трамваите, които извираха отвсякъде. Освен това й се струваше, че всички пътища водят към Хисинген[2]. Всеки път, щом свърнеше в грешна посока, се озоваваше там.

Все пак Хенрик й бе дал достатъчно ясни указания, за да се ориентира, и този път не й се наложи да ходи до Хисинген.

Къщата надмина всичките й очаквания. Представляваше огромна бяла постройка от началото на века с изглед към водата и малка беседка, която обещаваше топли летни вечери. Градината, скрита под дебел бял снежен килим, бе добре планирана и толкова голяма, че нямаше как да оцелее без нежните грижи на градинар.

Ерика мина по една алея с върби, продължи през висока порта и спря пред покритата с чакъл площадка пред къщата.

Пред входа имаше каменна стълба, която водеше до врата от масивен дъб. Нямаше звънец, вместо това трябваше да използва тежкото чукало. Вратата веднага се отвори. Очакваше да бъде посрещната от камериерка с колосана престилка и шапка, но вместо това видя мъж, който трябваше да е Хенрик Вийкнер. Изглеждаше невероятно добре и Ерика се зарадва, че се бе понаконтила, преди да тръгне от къщи.

Влезе в огромно антре, по-голямо от целия й апартамент в Стокхолм.

— Ерика Фалк.

— Хенрик Вийкнер. Доколкото си спомням, се запознахме миналото лято. В кафенето при площад „Ингрид Бергман“.

— Кафе „Брюган“. Да, така е. Сякаш измина цяла вечност от летните дни. Особено като се има предвид ужасното време напоследък.

Хенрик смотолеви някакъв вежлив отговор. Помогна й да съблече якето си и й даде знак с ръка да влезе в салона до антрето. Ерика седна внимателно на един диван, който с ограничените си познания за антични предмети можеше да определи единствено като стар и много скъп. Хенрик Вийкнер й предложи кафе и тя с радост прие. Докато той го приготвяше на фона на разговора им за ужасното време, тя го наблюдаваше скришом. Не й се стори сломен от мъка, но това не бе повод за дълбокомислени изводи. Хората изразяваха скръбта си по различни начини.

Хенрик носеше ежедневно облекло, перфектно изгладен панталон и светлосиня риза на Ралф Лорен. Косата му бе тъмна, почти черна, оформена в елегантна, но не прекалено зализана прическа. Имаше тъмнокафяви очи, които му придаваха южняшко излъчване. Тя самата предпочиташе по-грубовати мъже, но не можеше да остане безразлична към чара на този мъж, който сякаш бе слязъл от корицата на модно списание. Двамата с Алекс трябва да са били невероятно красива двойка.

— Имате фантастична къща.

— Благодаря. Тя е притежание на рода Вийкнер от четири поколения. Прадядо ми по бащина линия я е построил в началото на века и винаги е принадлежала на фамилията. Да можеха стените да говорят…

Той махна с ръка и се усмихна на Ерика.

— Сигурно е невероятно да си заобиколен от паметта на рода си.

— И да, и не. Това носи със себе си голяма отговорност. Очаква се да следваш стъпките на дедите си и така нататък.

Той се позасмя, а Ерика си помисли, че не изглежда сломен от отговорности. Самата тя се чувстваше ужасно не на място в елегантната стая и напразно се опитваше да се настани по-удобно на красивия, но твърд диван. Накрая се намести на самия му ръб и внимателно отпи от малката чаша за еспресо. Кутрето й потръпна, но тя не се подаде на внезапния импулс. Чашата направо я подканяше да я хване, като издаде малкия си пръст навън, но тя заподозря, че този жест би изглеждал по-скоро неестествен и пародиен. Известно време води вътрешна борба, гледайки подноса със сладкиши, но накрая се предаде и си взе дебело парче кекс. Около десет червени калорийни точки.

— Алекс обожаваше тази къща.

Ерика се чудеше как да насочи разговора към темата, заради която бе дошла, и му бе благодарна, че сам спомена Алекс.

— Колко дълго живяхте заедно тук?

— По време на целия ни брак, петнайсет години. Запознахме се, докато учехме в Париж. Тя следваше история на изкуството, а аз бродех из дебрите на икономиката, за да мога поне отчасти да управлявам семейната империя.

Ерика силно се съмняваше, че Хенрик Вийкнер би имал проблем да се справи „поне отчасти“ с каквото и да било.

— Веднага след сватбата се преместихме в Швеция и заживяхме тук. Родителите ми бяха починали и къщата бе започнала да запада по време на следването ми в чужбина. Алекс веднага се залови с реставрацията й. Искаше всичко да е съвършено. Всеки детайл, всеки тапет, всички мебели и килими или са били тук от самото построяване на къщата и сега са реставрирани, или са купени от Алекс. Тя посети безброй антикварни магазини, за да открие предмети като тези от времето на прадядо ми. Добре че разполагаше с множество стари снимки, та резултатът е направо фантастичен. Същевременно с това се бореше да разработи своя галерия. Не знам как успя да се справи с всичко.

— Как бихте описали Алекс като личност?

Хенрик дълго мисли над въпроса.

— Красива, спокойна, перфекционист до мозъка на костите си. Понякога изглеждаше надута в очите на онези, които не я познаваха, но това се дължеше основно на факта, че трудно допускаше хора до себе си. Който искаше да е с Алекс, трябваше да се бори за нея.

Ерика разбираше отлично какво имаше предвид Хенрик — чаровната затворена Алекс още като дете бе определяна като надута от същите момичета, които след това се биеха да седят до нея. Все пак попита:

— Какво имате предвид?

Искаше да чуе обяснението на Хенрик.

Той погледна през прозореца и за първи път, откакто стъпи в къщата на Вийкнерови, Ерика съзря наченки на емоция зад красивата му фасада.

— Тя винаги правеше каквото решеше. Никога не се съобразяваше с други хора. Не от лошотия, в Алекс нямаше и капка злост. Бе такава по неволя. Най-важното нещо на света за нея бе да не позволи да бъде наранена. Всичко останало, всички емоции оставаха в сянката на тази цел. Имаше само един проблем. Ако не допускаш никого до себе си от страх, че ще се окаже твой враг, оставаш и без приятели. — Той замълча. После погледна към Ерика. — Разказвала ми е за вас.

Ерика не можа да скрие изненадата си. Като се има предвид как приключи приятелството им, Ерика бе убедена, че Алекс й е обърнала гръб завинаги и никога повече не си е спомнила за нея.

— Никога няма да забравя едно от нещата, които ми каза. Сподели, че вие сте били последната й истинска приятелка. „Последното чисто приятелство.“ Това бяха точните й думи. Този подбор на думи ми се стори доста странен тогава, но тя не каза нищо повече, а и аз вече знаех, че няма смисъл да я разпитвам. Именно затова ви разказвам неща за Алекс, които не съм споделял с никой друг. Нещо ми подсказва, че въпреки дългите години на раздяла съпругата ми все още пазеше късче от сърцето си за вас.

— Значи наистина сте я обичали?

— Повече от всичко на света. Александра беше целият ми живот. Всичките ми действия, всичките ми думи се въртяха около нея. Ироничното е, че тя никога не го забеляза. Ако ме бе допуснала до себе си, днес нямаше да е мъртва. Отговорът беше през цялото време пред очите й, но тя се боеше да го погледне. Съпругата ми представляваше странно съчетание от страх и смелост.

— Биргит и Карл-Ерик не вярват, че сама е сложила край на живота си.

— Да, знам. И не се съмняват, че и аз съм на същото мнение, но ако трябва да съм честен, не знам какво да мисля. Живях с нея повече от петнайсет години, но така и не я опознах напълно.

Гласът му все още бе сух и делови, сякаш говореха за времето, но Ерика осъзна, че първото й впечатление от Хенрик е било напълно погрешно. Скръбта му бе огромна. Просто не я изразяваше толкова открито като Биргит й Карл-Ерик Карлгрен. Може би благодарение на собствения си опит Ерика инстинктивно разбра, че тази скръб не бе породена единствено от смъртта на съпругата му, а и от завинаги изгубената възможност да успее да я накара да го обича така силно, както я обичаше той. Познаваше отлично това чувство.

— От какво се страхуваше?

— Задавал съм си този въпрос стотици пъти. Не знам. Винаги, когато се опитвах да говоря с нея за това, тя се затваряше и не ме допускаше до себе си. Сякаш носеше тайна, която не можеше да сподели с никого. Странно ли ви звучи? Тъй като не знам какво криеше, не мога и да кажа дали е била способна на самоубийство.

— Какви бяха отношенията й с родителите и сестра й?

— Хм, как бих могъл да ги опиша? — Той отново потъна в дълъг размисъл, преди да отговори. — Изострени. Имаше толкова много премълчани неща. Единственият човек, който се осмеляваше да изкаже някакво мнение, бе по-малката й сестра Юлия. Но тя е доста странна като цяло. Винаги съм имал чувството, че зад думите им се крие съвсем друг смисъл от очевидния. Не знам как точно да го обясня. Сякаш говореха с някакъв непознат за мен код.

— Какво искате да кажете с това, че Юлия е странна?

— Както вероятно сама знаете, Биргит роди Юлия късно. Бе доста над четирийсетте и бременността й не беше планирана. Така че Юлия винаги е била черната овца. Едва ли й е било лесно да има по-голяма сестра като Алекс. Юлия не е била особено красива като дете, а и сега няма кой знае колко атрактивна външност. Знаете как изглеждаше Алекс. Биргит и Карл-Ерик й отдаваха цялото си внимание, а Юлия оставаше в сянка. Защитната й реакция бе да се затвори в себе си. Аз обаче я харесвам. Зад мрачната фасада се крие нещо интересно. Само се надявам някой да се опита да го открие.

— Как реагира Юлия на смъртта на Алекс? Какви бяха отношенията им?

— За това трябва да попитате Биргит и Карл-Ерик. Не съм срещал Юлия от повече от половин година. Следва училищна педагогика в Умео и рядко напуска града. Тази година не се прибра дори за Коледа. Що се отнася до отношенията й с Алекс, Юлия направо боготвореше сестра си. Алекс учеше в интернат, когато Юлия се роди, и не си беше много вкъщи. Но когато се събирахме със семейството й, Юлия я следваше по петите като кученце. Това не притесняваше Алекс и тя оставяше сестра си да прави каквото реши. Понякога можеше да й се ядоса и да й се сопне, но обикновено я игнорираше.

Ерика усети, че разговорът отива към края си. По време на паузите тишината в къщата надвисваше тежко над тях и Ерика предположи, че Хенрик Вийкнер ще се чувства самотен в този разкошен дом.

Изправи се и му подаде ръка. Той я пое с двете си длани, подържа я няколко секунди, пусна я и тръгна пред нея към вратата.

— Мислех да се отбия за малко в галерията й — рече Ерика.

— Добра идея. Александра се гордееше ужасно много с нея. Започна от нулата заедно с една приятелка от студентските й години в Париж, Франсин Бижо, понастоящем Сандберг. Преди доста общувахме с тях, макар че срещите ни се разредиха след раждането на децата им. Франсин сигурно е в галерията. Ще й се обадя и ще й кажа коя сте. Сигурно ще се съгласи да ви разкаже за Алекс.

Хенрик й отвори вратата, Ерика му благодари за последен път, след което му обърна гръб и тръгна към колата.

В мига, в който слезе от колата, от небето се изсипа порой. Галерията се намираше на улица „Калмерсгатан“, успоредна на централния булевард „Авеню“. След половин час обикаляне най-накрая се предаде и паркира колата в Хеден[3]. Не бе кой знае колко далеч, но в проливния дъжд й се стори цяла миля[4]. Освен това таксата за паркинга бе дванайсет крони на час и Ерика усети как настроението й все повече се разваля. Разбира се, не носеше чадър. Знаеше, че косата й скоро щеше да напомня на неуспешен опит за домашно къдрене.

Бързо мина по „Авеню“ и на косъм се размина с трамвай номер четири, който се клатушкаше в посока към Мьолндал[5]. След като премина край клуб „Валанд“, където бе прекарала не една бурна нощ по време на студентските си години, тя сви наляво и излезе отново на „Калмерсгатан“.

Голямата витрина на галерия „Абстракт“ бе от лявата страна на улицата. Веднага щом отвори вратата, вътре се разнесе кратък звън. Помещението бе много по-голямо, отколкото изглеждаше отвън. Стените, подът и таванът бяха боядисани в бяло, така че произведенията на изкуството още повече да изпъкват.

В далечния край на залата стоеше жена, без съмнение французойка. Тя буквално излъчваше елегантност и не спираше да жестикулира с ръце, докато обсъждаше една картина с клиент.

— Веднага идвам. Можете да поразгледате, докато ме чакате.

Френският й акцент бе очарователен.

Ерика последва поканата й. С ръце на гърба бавно обиколи галерията и разгледа картините. Както самото име на салона подсказваше, повечето творби бяха абстрактни. Кубове, квадрати, кръгове и странни фигури. Ерика наклони леко глава на една страна и притвори очи в опит да разбере какво е това, което познавачите съзират в подобни творби, а тя самата не вижда. Не, кубовете си оставаха кубове, а квадратите — квадрати, сякаш нарисувани от ръка на петгодишно дете. Явно трябваше да се примири с факта, че не й е по силите да оцени това изкуство.

Стоеше пред огромна червена картина с безредно разпръснати жълти петна, когато чу токчетата на Франсин да почукват по каменния под зад нея.

— Не е ли прекрасна?

— Да, много е хубава. Но ако трябва да съм честна, това изкуство не ми е по вкуса. Мога да оценя „Слънчогледите“ на Ван Гог, но познанията ми свършват дотук.

Франсин се усмихна.

— Ти трябва да си Ерика. Анри току-що ми позвъни и ми каза, че идваш насам.

Тя подаде изящната си ръка на Ерика, която я пое, след като набързо избърса подгизналата си от дъжда длан.

Жената, която стоеше пред нея, беше дребна, крехка и елегантна по типичния за французойките начин. Със своите 175 см Ерика се чувстваше като великан в сравнение с нея.

Франсин имаше гарваново черна коса, сресана назад и прибрана в кок. Носеше черна впита рокля. Изборът на цвят бе повлиян от смъртта на нейната приятелка и съдружничка. Франсин определено би изглеждала по-добре в яркочервено или може би в жълто. Сложила си бе лек, съвършено нанесен грим, но той не можеше да скрие зачервените й очи. Ерика се надяваше тушът й за мигли да не се е разтекъл. Смехотворна надежда.

— Мислех да поговорим на чаша кафе. Днес е много спокойно. Можем да отидем отзад.

Тя тръгна към малка стая в задната част на галерията, напълно оборудвана с хладилник, микровълнова печка и машина за шварц кафе. Масата бе малка, с място за два стола. Ерика седна на единия и Франсин веднага й поднесе чаша димящо кафе. Стомахът й запротестира при мисълта за още една чаша кафе след няколкото, изпити у Хенрик, но Ерика бе провела безброй интервюта, докато събираше материал за книгите си, и знаеше от опит, че по някаква причина хората говорят по-охотно с чаша кафе в ръка.

— Доколкото разбрах от думите на Анри, родителите на Алекс искат да напишете статия в нейна памет.

— Да. През последните двайсет и пет години с Алекс се срещахме съвсем набързо, затова, преди да започна да пиша, искам да науча малко повече за нея.

— Журналистка ли сте?

— Не, писателка. Пиша биографии. Залових се с тази статия единствено защото Биргит и Карл-Ерик ме помолиха. Освен това именно аз намерих тялото й, макар и не съвсем сама, а и по някаква непонятна причина усещам, че тази статия ми е нужна, за да мога да си създам представа за живата Алекс. Странно ли звучи?

— Не, даже никак. Невероятно е, че правите толкова много за родителите на Алекс и за нея самата.

Франсин се наведе през масата и постави ръката си с изящен маникюр върху тази на Ерика.

Ерика усети как бузите й пламват и се опита да не мисли за сюжета на книгата, върху който бе работила през по-голямата част от вчерашния ден. Франсин продължи:

— Анри ме помоли още да отговоря на въпросите ви максимално искрено.

Шведският й бе странен. Произнасяше р-тата меко, а и използваше френския вариант на името Хенрик, като наричаше мъжа на Алекс Анри.

— С Алекс сте се запознали в Париж?

— Да, следвахме история на изкуството заедно. Открихме се още първия ден. Тя изглеждаше напълно объркана, изгубена. Аз се чувствах по същия начин. Останалото е история, както гласи поговорката.

— От колко години се познавате?

— Да видим, Анри и Алекс отпразнуваха петнайсетата си годишнина тази есен, значи трябва да са… седемнайсет. През петнайсет от тях работихме в тази галерия.

Жената замълча и за най-голямо учудване на Ерика запали цигара. По някаква причина Ерика не можеше да си я представи като пушачка. Франсин запали цигарата си с трепереща ръка и всмука дълбоко дима, без да откъсва поглед от събеседничката си.

— Не се ли зачудихте къде е? Вероятно е лежала мъртва поне седмица, преди да я открием.

Ерика си даде сметка, че е забравила да зададе този въпрос и на Хенрик.

— Знам, че звучи странно, но не. Алекс… — тя се поколеба. — Алекс винаги правеше каквото решеше. Понякога много се ядосвах, но с времето свикнах. Не за първи път изчезваше за малко, а после се държеше сякаш нищо не се е случило. Тя ми се отплати, като ръководеше галерията сама по време на отпуските ми по майчинство. Знаете ли, дори в момента ми се струва, че и сега ще стане така. Че тя просто ще влезе през вратата. Но този път това няма да се случи.

Една сълза набъбна в крайчеца на окото й.

— Не, няма — Ерика заби поглед в чашата си с кафе, което позволи на Франсин дискретно да избърше очи. — Как реагира Хенрик на изчезването на Алекс?

— Нали се срещнахте с него? В неговите очи Алекс винаги бе права. Той я боготвори от петнайсет години насам. Горкият Анри.

— Защо горкият?

— Алекс не го обичаше. Рано или късно щеше да му се наложи да го осъзнае.

Франсин загаси цигарата си и запали нова.

— Сигурно се познавате отлично след толкова години.

— Не мисля, че някой познаваше Алекс. Но аз знаех малко повече за нея от Анри. Той винаги гледаше на нещата през розови очила.

— Хенрик спомена по време на разговора ни, че през цялото време е имал усещането, че тя крие нещо от него. Знаете ли дали е така и за каква тайна става въпрос?

— Доста неочаквано прозрение от негова страна. Може би съм го подценявала. — Франсин вдигна красиво оформените си вежди. — Отговорът на първата част от въпроса е „да“. Аз също усещах, че нещо й тежи. Що се отнася до втората част, трябва за съжаление да кажа „не“. Нямам ни най-малка представа за какво може да става дума. Въпреки дългогодишното ни приятелство Алекс отказваше да ме допусне напълно до себе си. Аз го приех, Анри не можа. Рано или късно това щеше да го сломи. По-скоро рано.

— Защо?

Франсин се поколеба.

— Ще й направят аутопсия, нали?

Въпросът изненада Ерика.

— Да, такава е практиката при самоубийство. Защо питате?

— За да съм сигурна, че това, което възнамерявам да споделя с вас, така или иначе ще излезе наяве. Така няма да ми тежи на съвестта.

Тя загаси внимателно цигарата си. Ерика затаи дъх в очакване, но Франсин не бързаше. Първо запали трета цигара. По пръстите й не се виждаше типичният за пушачите жълтеникав оттенък, затова Ерика предположи, че невинаги пушеше толкова много.

— Предполагам знаете, че Алекс посещаваше Фелбака по-често през изминалата половин година?

— Да, новините бързо се разчуват в малките градчета. Според мълвата тя е била там почти всеки уикенд, сама.

— Това не е съвсем вярно.

Франсин отново се поколеба. Ерика едва успя да устои на импулса да се наведе напред, да я разтърси и да я накара да изплюе камъчето. Франсин определено успя да събуди любопитството й.

— Срещаше се с някого там. С мъж. Не й беше първата извънбрачна връзка, но този път имах чувството, че нещата са по-сериозни. За първи път, откакто я познавах, изглеждаше почти щастлива. Освен това знам, че няма как да се е самоубила. Не се съмнявам, че става дума за убийство.

— Какво ви кара да сте толкова сигурна? Дори Хенрик не можа да ми каже дали е способна да сложи край на живота си или не.

— Защото беше бременна.

Отговорът изненада Ерика.

— Хенрик знае ли за това?

— Нямам представа. Но детето във всеки случай не е негово. От години не са били заедно по този начин. А преди това Алекс категорично отказваше да забременее от него. Въпреки непрестанните му молби. Не, баща на детето трябва да е новият мъж в живота й, който и да е той.

— Нищо ли не ви е споменавала за него?

— Нищо. Както сама знаете, Алекс много трудно се доверяваше. Трябва да призная, че много се изненадах, когато ми каза за детето. Именно това ме кара да се съмнявам, че е сложила край на живота си сама. Тя преливаше от щастие и просто не можеше да запази случилото се в тайна. Алекс обичаше детето си и никога не би и помислила да го нарани, камо ли да отнеме живота му. За първи път пред очите ми стоеше една щастлива жизнерадостна Александра. Мисля си, че такава щеше много да ми харесва. — Гласът й бе изпълнен със скръб. — Знаете ли, имам чувството, че бе решила да разреши проблемите от миналото си. Не знам как или с какво, но останах с това впечатление от няколко спорадични коментара.

Вратата на галерията се отвори и някой затропа с крака, за да изтръска мокрия сняг от обувките си. Франсин се изправи.

— Сигурно е клиент. Трябва да му обърна внимание. Надявам се, че успях да ви помогна.

— О, да. Много съм благодарна и на двама ви с Хенрик за искреността. Много ми помогнахте.

Франсин я изпрати до външната врата, като преди това увери клиента си, че съвсем скоро ще го обслужи. Спряха пред огромно платно, изобразяващо бял квадрат на син фон, и се ръкуваха за довиждане.

— От чисто любопитство ми се иска да ви попитам, колко струва подобно платно? Пет, десет хиляди?

Франсин се усмихна.

— По-скоро петдесет.

Ерика свирна тихо с уста.

— М-да. Изкуство и хубави вина. Две области от живота, които си остават пълна мистерия за мен.

— А пък аз не бих могла да напиша дори списък с покупки. Всеки има свой собствен талант.

Те се разсмяха, Ерика се загърна във все още мокрото си палто и излезе навън в дъжда.

Дъждът бе превърнал снега в киша и Ерика караше под позволената скорост, за да има възможност за бърза реакция. След като загуби половин час в опити да се измъкне от Хисинген, където отново попадна погрешка, тя приближи Удевала. Слабото къркорене в стомаха й напомни, че не бе слагала залък в уста през целия ден. Свърна от път Е-6 при търговския център „Торп“ на север от Удевала и влезе в алеята на „Мак Доналдс Драйв ин“. Спря колата на паркинга, набързо изяде един чийзбургер и отново излезе на магистралата. Мислите й се въртяха единствено около разговорите й с Хенрик и Франсин. От казаното от тях можеше да заключи, че Алекс се е била оградила с истински крепостни стени.

Най-голямо любопитство будеше въпросът кой е бил бащата на детето й. Франсин не вярваше да е Хенрик, но никой не можеше да знае какво се случва в нечия спалня. Затова Ерика не го изключваше като възможност. Ако обаче детето беше извънбрачно, то дали бащата бе мъжът от Фелбака, или Алекс имаше връзка и с някого от Гьотеборг?

Ерика оставаше с впечатлението, че Алекс е живяла някак встрани от най-близките си хора. Правила е каквото си поиска, без да се замисля за последствията за останалите и най-вече за Хенрик. На Ерика й се стори, че Франсин не проумява как е възможно Хенрик да се е примирявал с подобен брак. Дори си помисли, че Франсин най-вероятно го презира заради това. Самата Ерика познаваше отлично същността на подобни връзки. В продължение на дълги години бе наблюдавала брака на Ана с Лукас.

Когато Ерика си мислеше, че Ана е напълно неспособна да промени живота си, най-много я потискаше мисълта, че тя самата бе допринесла за липсата на себеуважение, което забелязваше у сестра си. Когато Ана се роди, Ерика беше на пет години. От първия миг, в който видя малката си сестричка, тя всячески се опитваше да я защити от действителността, оставила невидима рана в собствената й душа. Не смяташе да позволи Ана да се чувства сама и нежелана заради липсата на майчина обич. Обсипваше я с милувки и нежни думи, каквито никога не би получила от майка им. Бдеше над нея с майчинска тревога.

Лесно бе да обичаш Ана. Тя беше напълно сляпа за тъжната страна на живота и живееше само за мига. Надрасналата годините си и вечно обременена от тревоги Ерика се възхищаваше от енергията на Ана и от силата, с която сестра й се наслаждаваше на всеки миг от живота си. Ана приемаше спокойно загрижеността на Ерика, но рядко имаше търпение да седи в скута й или дълго да се гушка в нея. Превърна се в див тийнейджър, правеше каквото й хрумне. Беше доста себична и не взимаше нищо присърце. Понякога Ерика признаваше пред себе си, че вероятно бе разглезила Ана с прекалената си загриженост. Просто искаше да й даде нежността, която сама никога не бе получила.

Ана стана лесна плячка за Лукас. Пленена от чара му, тя не прозря скритата му същност. Съпругът й бавно уби нейната жизнерадост и смачка самочувствието й, като спекулираше със суетата й. Сега тя живееше в красивата си клетка в Остермалм, твърде слаба, за да признае грешката си. Всеки ден Ерика се надяваше Ана сама да я помоли за помощ. Дотогава можеше само да чака и да бъде готова при необходимост веднага да откликне. На нея също не й бе провървяло в любовта. Зад гърба си бе оставила броеница от разбити връзки и неизпълнени обещания. Най-често по нейна вина. Сякаш някакъв механизъм в нея щракваше всеки път, щом нещата започнеха да стават сериозни. Обземаше я толкова силен страх, че едва можеше да диша, затова просто си събираше багажа и изчезваше. Колкото и парадоксално да звучеше, Ерика цял живот, откакто се помнеше, мечтаеше за семейство и деца. Сега бе на трийсет и пет, а годините се нижеха една след друга.

По дяволите. Побиваха я тръпки, когато се сетеше за Лукас. Знаеше, че трябва да провери с какви козове разполага. Но сега беше твърде изморена, за да се занимава с това. Ще почака до утре. Изпитваше огромна нужда да се отдаде на почивка през остатъка от деня, без да се сеща за Лукас или за Александра Вийкнер.

Натисна един от бутоните за бързо набиране на мобилния си телефон.

— Здравей, Ерика е. Вкъщи ли сте довечера? Смятах да се отбия за малко.

Дан се разсмя топло.

— Дали сме вкъщи? Не знаеш ли каква вечер е днес?

В другия край на слушалката настана шокиращо неловка тишина. Ерика здравата се замисли, но не можеше да си спомни защо тази вечер трябваше да е по-особена. Не беше празник, никой нямаше рожден ден, Дан и Пернила се бяха женили през лятото, така че нямаше как да имат годишнина.

— Не, всъщност нямам никаква представа. Ще ме осветлиш ли?

Думите й бяха последвани от дълбока въздишка и Ерика веднага осъзна, че важното събитие явно бе свързано със спорт. Дан обожаваше спорта, което понякога водеше до определени търкания между него и съпругата му Пернила. Ерика си го връщаше по друг начин за всички вечери у тях, които бе прекарала в гледане на някакво безсмислено спортно събитие по телевизията. Дан бе фанатичен привърженик на хокейния отбор „Юргорден“, затова Ерика бе решила да симпатизира на противника им АИК. Всъщност тя изобщо не се интересуваше от спорт, включително и от хокей, което дразнеше Дан още повече. Най-много се вбесяваше, когато АИК загубеха, а на нея изобщо не й пукаше.

— Швеция играе срещу Беларус.

Дан усети недоумението й и още веднъж въздъхна дълбоко.

— Олимпиадата, Ерика, Олимпиадата. Осведомена ли си, че в момента се провежда такава…

— Аха, значи говориш за мача. Естествено, че съм запозната. Мислех, че имаш предвид нещо по-специално.

От начина, по който натъртваше думите, ставаше пределно ясно, че Ерика няма ни най-малка представа за предстоящия мач. Тя се усмихна сама на себе си, защото знаеше, че подобна незаинтересованост довежда Дан буквално до лудост. Човек не биваше да го закача на тема спорт.

— Ами тогава ще гледаме мача заедно. Искам да видя как Салминг разбива руската защита…

— Салминг! Знаеш ли колко години минаха, откакто не играе! Шегуваш се, нали, кажи, че се шегуваш.

— Да, Дан, шегувам се. Не съм чак толкова изостанала. Ще дойда да погледам как играе Сундин, така по-добре ли е? Който между другото е и страхотно красив мъж.

Дан въздъхна тежко за трети път. Този път, защото тя си позволи да възхвали у този колос в хокея качества, които нямаха нищо общо със спорта.

— Добре, ела. Но не искам да стане като предишния път! Никакво дърдорене по време на мача, никакви коментари за това колко секси изглеждат играчите в защитна екипировка и без въпроси дали носят само бандаж или имат и слипове. Ясно ли е?

Ерика едва се сдържа да не се разсмее и каза със сериозен тон:

— Честна скаутска, Дан.

Той изръмжа.

— Ти не си била скаут.

— Не, не съм.

След това натисна бутона с червена слушалка на телефона си.

Дан и Пернила живееха в една сравнително нова къща във Фалкелиден. Домовете се катереха в дълги редици по хълма Рабекулен и бяха толкова еднакви, че човек едва можеше да ги различи. Кварталът беше популярен сред семействата с деца най-вече защото бе напълно лишен от изглед към морето и следователно цените на имотите не бяха скочили до небето.

Вечерта бе твърде студена за разходка, а колата яростно се противеше на опитите й да я форсира по оскъдно опесъчения стръмен хълм. Въздъхна облекчено, когато най-накрая свърна по улицата на Дан и Пернила.

Натисна звънеца, чийто звън незабавно бе последван от трополенето на малки крачета, и след миг вратата се отвори. Посрещна я малко момиченце с дълга до петите нощница. Това бе Лисен, най-малката дъщеря на Дан и Пернила. Средното по възраст дете, Малин, закипя от гняв при тази несправедливост — как можеше Лисен да я изпревари и да отвори на Ерика. Караницата им стихна едва когато откъм кухнята се разнесе строгият глас на майка им. Най-голямата сестра, Белинда, беше тринайсетгодишна и Ерика я видя веднъж от колата край лавка за хотдог, заобиколена от няколко сополанковци с мотопеди. Скоро щеше да започне да им създава проблеми.

След като всяко от момичетата получи прегръдка от Ерика, двете изчезнаха със същата скорост, с която се бяха появили, и я оставиха да се съблече на спокойствие.

Поруменялата от топлината Пернила готвеше в кухнята, препасала престилка с надпис „Целуни готвача“. Изглежда я сварваше в критичен момент от приготвянето на вечерята. Пернила само й махна разсеяно и отново насочи цялото си внимание към димящите, съскащи тенджери и тигани. Ерика продължи напред към хола. Знаеше, че там ще открие Дан, потънал в дивана, с крака върху стъклената маса и със залепнало за дясната му ръка дистанционно.

— Здравей! Виждам, че като една мъжка шовинистична свиня седиш тук, докато съпругата ти се поти в кухнята.

— Здравеееей! Ами да, като покажеш кой командва вкъщи и управляваш домакинството със здрава ръка, можеш да превъзпиташ всяка жена.

Топлата му усмивка бе в пълен контраст с думите му, а и Ерика знаеше, че не Дан командва в дома на Карлсонови.

Прегърна го набързо, след което се настани на черния кожен диван и следвайки примера на домакина, също вдигна крака на стъклената маса. Погледаха малко новините по канал 4 в приятно мълчание, а Ерика за пореден път се запита дали съвместният им живот щеше да изглежда така, ако бяха останали заедно.

Дан бе първата голяма любов на Ерика и първото й гадже. Бяха неразделни през трите гимназиални години. Проблемът бе, че искаха различни неща от живота. Дан предпочиташе да остане във Фелбака и да се занимава с риболов като баща си и дядо си, а Ерика гореше от нетърпение да напусне малкото градче. Не можеше да се освободи от усещането, че то я задушава и че тук за нея няма бъдеще.

Известно време се опитваха да поддържат връзка от разстояние — Дан беше във Фелбака, а тя в Гьотеборг, но животът им се стече по съвсем различни начини. Последва тежка раздяла и двамата с много усилия успяха да изградят приятелство, което днес, петнайсет години по-късно, бе дълбоко и искрено.

Пернила се появи в живота на Дан като топла прегръдка на утеха, докато той все още се мъчеше да свикне с мисълта, че с Ерика няма вече да бъдат заедно. Винаги беше до него, когато имаше нужда, и с безпрекословното си възхищение запълваше оставената от Ерика празнина. За Ерика бе мъчително да го вижда с друга, но постепенно осъзна, че това неизбежно щеше да се случи рано или късно. Животът продължаваше.

Сега Дан и Пернила имаха три дъщери. Ерика вярваше, че с годините бяха успели да съхранят топлата обич помежду си, макар й понякога да й се струваше, че забелязва известно безпокойство у Дан.

В началото им бе доста трудно да поддържат приятелски отношения. Пернила ревниво следеше всяка негова стъпка и изпитваше дълбока подозрителност към Ерика. С течение на времето се убеди, че Ерика не се опитва да й открадне съпруга, и макар да не станаха първи приятелки, запазиха нормални и сърдечни отношения помежду си. За това допринасяше и фактът, че момичетата направо боготворяха Ерика, която дори беше кръстница на Лисен.

— Вечерята е сервирана.

Двамата с Дан се изправиха и отидоха в кухнята, където Пернила бе сложила димяща тенджера на масата. Имаше само две чинии и Дан учудено вдигна вежди.

— Хапнах с децата. Нахранете се спокойно, аз ще ги сложа да си легнат.

На Ерика й стана неудобно, че Пернила е положила толкова усилия в нейна чест, но Дан само вдигна рамене и започна спокойно да си сипва голяма порция от ястието, което се оказа питателна рибена чорба.

— Как си? Не сме те виждали от седмици.

В интонацията му се четеше по-скоро безпокойство, отколкото укор. Въпреки това Ерика се почувства гузна, че през последно време не им се обаждаше често. Просто имаше толкова много неща на главата.

— Ами вече съм по-добре. Но сега очевидно ме чака спор за къщата — рече Ерика.

— Как така? — Дан учудено вдигна поглед от чинията си. — И двете с Ана обичате тази къща, а и обикновено успявате да се разберете.

— Ние да. Но забравяш, че и Лукас е набъркан. Усеща мириса на пари и не иска да изпусне шанса си. Никога преди не е взимал предвид мнението на Ана и не вярвам този път да е различно.

— По дяволите. Само да ми падне някоя вечер! Ще го видя после дали ще продължи да се прави на важен.

Дан удари силно с юмрук по масата, а Ерика не се съмняваше, че ако реши, здравата може да натупа Лукас. Дан беше здравеняк още като тийнейджър, а покрай тежката работа на лодката заякна още повече. Единствено мекият поглед в очите му разкриваше, че не е толкова суров. Доколкото Ерика знаеше, никога не бе посягал на живо същество.

— Не искам да говоря предварително. Все още не знам какви права имам. Утре ще позвъня на Мариане, моя приятелка адвокат, за да проверя дали бих могла да спра продажбата. Сега обаче не искам да мисля за това. На всичкото отгоре, през последните дни преживях неща, на фона на които всякакви материални проблеми изглеждат смехотворни.

— Да, чух за случилото се. — Дан замълча, после продължи: — Какво е усещането, когато видиш някого така?

Ерика се замисли за миг.

— Тъжно и същевременно ужасно. Надявам се никога повече да не ми се наложи да преживея нещо подобно.

Разказа му за статията и за разговора със съпруга и приятелката на Александра. Дан слушаше мълчаливо.

— Не мога да разбера защо се е изолирала от най-важните кора в живота си. Да беше видял съпруга й! Направо я боготвори. Но като се замисли човек, с повечето хора е така. Усмихват се и изглеждат щастливи, а иначе имат огромни проблеми и тревоги.

Дан я прекъсна рязко.

— Слушай, мачът започва след около три секунди и аз определено предпочитам хокея пред философските ти разсъждения.

— Няма проблем. Освен това съм си взела книга, в случай че мачът се окаже скучен.

Дан я изгледа убийствено, преди да забележи закачливия й поглед.

Влязоха във всекидневната точно когато съдията хвърли шайбата между двата отбора.

Мариане вдигна след първия сигнал.

— Мариане Сван.

— Здравей, Ерика е.

— Здравей. Откога не съм те чувала. Много се радвам, че се обади. Как си? Непрекъснато си мисля за теб.

Ерика за пореден път си даде сметка, че не се бе държала добре с приятелите си в последно време. Съзнаваше, че се притесняват за нея, но през изминалия месец нямаше сили да говори дори с Ана. Знаеше, че ще я разберат.

С Мариане бяха добри приятелки от университета. Заедно следваха литература. Но след почти четири години Мариане осъзна, че призванието й в живота не е да бъде библиотекарка, и се захвана с право. Направи успешна кариера и в момента беше един от най-младите партньори в най-голямата и уважавана адвокатска кантора в Гьотеборг.

— Благодаря, добре, като се имат предвид обстоятелствата. Започвам да се връщам към нормален начин на живот, макар че все още имам много неща за вършене.

Мариане не бе по празните приказки, а и с безпогрешната си интуиция разбра, че и Ерика не й се обажда, за да си побъбрят.

— Какво мога да направя за теб? По гласа ти познавам, че има нещо, така че казвай без заобикалки.

— Наистина ужасно ме е срам, че не съм се обаждала от толкова време, а когато накрая те търся, то е по работа.

— Е, не се притеснявай! С какво мога да ти помогна? Да не би да има проблем с имуществото на родителите ти?

— Да, позна.

Ерика седеше край кухненската маса и потропваше с пръсти по пристигналото тази сутрин писмо.

— Ана, или по-скоро Лукас иска да продаде къщата във Фелбака.

— Моля? — От обичайното спокойствие на Мариане не остана и следа. — За кого, по дяволите, се мисли той! Та вие обичате тази къща!

В този миг нещо в Ерика се пречупи и тя се разрида. Мариане веднага се успокои и обсипа приятелката си с думи на съчувствие.

— Ерика? Искаш ли да дойда? Мога да остана с теб тази вечер.

Сълзите рукнаха още по-силно по страните на Ерика. Накрая се поуспокои и избърса очите си.

— Много мило от твоя страна, но няма нужда. Наистина. Просто много ми се насъбра напоследък. Беше ми тежко да сортирам вещите на мама и татко, назад съм с книгата, а издателството ме притиска, после се случи това с къщата, на всичкото отгоре в петък открих най-добрата си приятелка от детинство мъртва.

Напуши я смях и се разсмя истерично с все още мокри от плач очи. Отне й известно време да се успокои.

— Правилно ли чух?

— Да, за съжаление. Извинявай, сигурно звучи ужасно, че се смея. Просто много ми се събра. Става дума за Александра Вийкнер, най-добрата ми приятелка в детството. Самоубила се е във ваната в семейната им къща във Фелбака. Сигурно я познаваш? Със съпруга й, Хенрик Вийкнер, се движеха сред висшето общество в Гьотеборг. Нали и ти се навърташ в тези среди?

Ерика се усмихна, без да се съмнява, че и Мариане е сторила същото от другата страна на линията. През студентските им години Мариане живееше в квартал Майорна и се бореше за правата на работническата класа, но и двете знаеха, че с годините й се бе наложило да промени начина си на живот, за да се впише в средите, свързани с работата й в авторитетната кантора. Сега носеше шикозни дрехи, блузи с панделки и посещаваше коктейлни партита в Йоргрюте. Въпреки това Ерика знаеше, че зад лъскавата външност се крие бунтовнически дух.

— Хенрик Вийкнер. Да, много добре знам кой е, дори имаме общи познати, но не сме се срещали. Според мълвата е безскрупулен бизнесмен. Като тези, които могат да уволнят сто човека преда закуска, без да загубят апетит. Съпругата му имаше някакъв бутик, нали?

— Галерия. За абстрактно изкуство.

Изненада се от казаното от Мариане по адрес на Хенрик. Ерика смяташе, че има добър нюх за хората, а той в никакъв случай не й направи впечатление на безскрупулен бизнесмен.

Остави темата за Алекс и се върна към основния проблем, заради който бе потърсила приятелката си.

— Днес получих писмо от адвоката на Лукас. Викат ме на среща в Стокхолм в петък относно продажбата на къщата на мама и татко, а аз изобщо не съм веща в юридическите въпроси. Какви права имам? Имам ли изобщо някакви права? Лукас наистина ли може да постъпва така?

Усети как долната й устна отново затрепери и си пое дълбоко дъх, за да се успокои. Можеше да види през прозореца как сковалият залива лед искри след последните няколко топли дъждовни дни, последвани от минусови температури нощем. Видя едно врабче да каца на перваза и си напомни да купи храна за птичките. Врабчето поклащаше любопитно глава и удряше леко с клюн по прозореца. След като се увери, че не става за ядене, то отново отлетя нанякъде.

— Както знаеш, аз съм специалист по данъчно, а не семейно право, така че не мога да ти отговоря веднага. Ще направим следното. Ще говоря с един от експертите на кантората и ще ти звънна по-късно днес. Не си сама, Ерика. Заедно ще се справим с това, обещавам ти.

Обещанието на Мариане я стопли и когато затвориха, се чувстваше много по-добре, въпреки че не знаеше повече, отколкото преди да се обади.

После почти веднага отново я хванаха нервите. Наложи си все пак да поработи над биографията, но нямаше вдъхновение. Оставаше й повече от половината книга, а издателите й започваха да губят търпение, притеснени от факта, че все още не са получили нищо. Ерика запълни с текст почти две страници формат А-4, прочете написаното, определи го като пълен боклук и бързо изтри резултата от няколко часа труд. Биографията се бе превърнала в бреме и вече отдавна не изпитваше удоволствие от работата над нея. Вместо това довърши статията за Александра и я пъхна в плик, адресиран до вестник „Бохусленинген“. Дойде време да позвъни на Дан и да забие още по-дълбоко ножа в почти смъртоносната рана, отворила се в сърцето му след впечатляващата загуба на шведския национален отбор по хокей от изминалата вечер.

Инспектор Мелберг потупа доволно големия си корем и се зачуди дали да не подремне малко. Почти нямаше работа, с изключение на няколко дребни задачи, които смяташе за маловажни.

Реши, че малко сън ще му се отрази добре и ще му помогне да смели обилния обяд, но едва затвори очи, когато на вратата настойчиво се почука. Аника Янсон, секретарката на управлението, го търсеше за нещо.

— Какво, по дяволите, има? Не виждаш ли, че съм зает?

В опит да покаже заетостта си, той разрови хаотично струпаните документи по бюрото си, но успя единствено да разлее чаша кафе. Изцапа всички книжа и започна да ги бърше с първото, което му попадна пред очите — края на вечно разпасаната му риза.

— По дяволите! Аз все пак съм шеф! Няма ли да се научиш да проявяваш уважение към висшестоящите и да чукаш, преди да влезеш!

Жената дори не си направи труда да отбележи, че всъщност е почукала. Натрупаните с годините опит и мъдрост я бяха научили да изчаква търпеливо, докато гневът му поотмине.

— Предполагам, че идваш по работа — изсъска Мелберг.

Гласът на Аника не издаваше никаква емоция.

— От съдебна медицина в Гьотеборг ви търсеха. По-точно съдебният лекар Турд Петерсен. Може да го намерите на този номер.

Тя му подаде бележка с красиво изписани цифри.

— Каза ли за какво става въпрос?

Загъделичка го любопитство. В тези забравени от бога места човек рядко получаваше обаждане от съдебна медицина. Може би най-накрая щеше да му се удаде възможност да прояви таланта си на добър полицай.

Махна разсеяно с ръка, притисна слушалката между двойната си брадичка и рамото и енергично заизбира номера от бележката.

Аника бързо излезе заднишком от стаята и тръшна вратата след себе си. После седна пред собственото си бюро и за пореден път прокле хората, които бяха назначили Мелберг за началник на полицейския участък в Танумсхеде. Носеха се слухове, че в Гьотеборг пребил от бой свой арестант бежанец. Това не било първото му провинение, но този път преминал всички граници. На началниците му им дошло до гуша. Вътрешното разследване не доказало нищо, но при мисълта на какво още е способен Мелберг, на бърза ръка го преместили на инспекторски пост в община Танумсхеде. Със самото си съществуване всеки един от дванайсетте хиляди жители, повечето съвестни граждани, непрекъснато му напомняше за това унижение. Бившите му началници в Гьотеборг смятаха, че тук ще е безобиден. Преценката им до този момент бе правилна. От друга страна обаче, от него нямаше и особена полза.

Някога Аника ходеше с удоволствие на работа, но откакто началник й беше Мелберг, това стана невъзможно. Не стига, че господинът непрекъснато сипеше обиди, ами и се смяташе за неустоим за жените. Именно Аника най-често береше плодовете на това му убеждение. Неприличните подмятания, пощипването по задника и многозначителните коментари бяха само част от тормоза, който понасяше на работното си място. Най-отблъскваща обаче бе ужасната му прическа, която целеше да скрие оплешивяващото му теме. Бе оставил останалата си коса да расте на воля до неподозирана дължина и я навиваше на върха на главата си в прическа, напомняща гнездо на свраки.

Аника със страх се питаше как ли изглежда пусната и се изпълваше с благодарност при мисълта, че вероятно никога нямаше да й се наложи да разбере.

Чудеше се какво ли искаха от съдебна медицина. Е, скоро щеше да научи. В малкия им участък всяка интересна информация се разпространяваше за по-малко от час.

Бертил Мелберг чу как телефонът даде свободно, като същевременно проследи с очи Аника, която напускаше кабинета му.

Невероятно красива дама. Стройно тяло, закръглено точно където трябва. Дълга руса коса, стегнат бюст и изпъкнало дупе. Жалко само, че винаги носеше дълги поли и свободни блузи. Може би трябваше да й каже да започне да се облича с по-прилепнали дрехи. Като шеф би трябвало да може да изрази мнение по отношение на облеклото на персонала. Аника бе на 37 години, бе проверил в досието й. По-млада от него с малко повече от двайсет години, точно по вкуса му. Нека някой друг да се погрижи за старите вещици. Мъж като него заслужаваше млада кръв. Зрял, опитен и приятно пълен, освен това никой не предполагаше, че с годините е пооплешивял. Поопипа внимателно темето си с ръка. Косата си бе на мястото.

— Турд Педерсен.

— Да, здравейте. Обажда се инспектор Бертил Мелберг. От полицейския участък в Танумсхеде. Търсили сте ме.

— Да, така е. Става дума за смъртния случай, който ми изпратихте. Жена на име Александра Вийкнер. За която смятахте, че се е самоубила.

— Ахааа — прозвуча протяжният му отговор.

Думите на съдебния лекар определено събудиха любопитството на Мелберг.

— Извърших аутопсията й вчера и без всякакво колебание мога да кажа, че не става дума за самоубийство. Някой я е убил.

— Мамка му!

Мелберг така се развълнува, че отново бутна чашата си с кафе и малкото останала в нея течност се изля върху бюрото му. Ризата му отново послужи като парцал и получи нова доза петна.

— Откъде знаете? Искам да кажа, с какви доказателства разполагате?

— Мога веднага да ви изпратя по факса копие от протокола, но едва ли ще ви стане по-ясно. За сметка на това бих могъл набързо да ви представя най-важните моменти. Изчакайте само да си взема очилата.

Мелберг го чу как си мърмори, докато набързо преглежда доклада, и с нетърпение заочаква да чуе новините.

— Да видим. Жена на трийсет и пет, в добро физическо състояние, но това вече ви е известно. Мъртва е от около седмица, но тялото е изключително добре запазено, най-вече благодарение на ниската температура в стаята и на факта, че е покрито с лед от кръста надолу. Дълбоки прорезни рани и на двете китки, направени с открития на мястото бръснач. Именно те ме накараха да се усъмня в истинската причина за смъртта. И двата разреза са еднакво дълбоки и равни, което е изключително необичайно. Дори ще си позволя да кажа, че е напълно невъзможно при самоубийство. Сам разбирате, хората са или левичари, или десняци, така че при десняците например разрезът на лявата китка ще е много по-точен и дълбок от този на дясната, направен с „грешната“ ръка. Затова прегледах пръстите на жената и още повече се усъмних. Бръснарските ножчета са толкова остри, че би трябвало, както става в повечето случаи, да оставят макар и микроскопични ранички. Александра Вийкнер няма такива. Това също е доказателство, че разрезите са направени от друг, вероятно за да може смъртта й да изглежда като самоубийство.

Педерсен направи кратка пауза, после продължи:

— Тогава си зададох въпроса как някой може да го постигне, без жертвата да се съпротивлява. Отговорът дойде с токсикологичната проба. В кръвта на жертвата имаше следи от силно сънотворен медикамент.

— Какво доказва това? Не може ли сама да е взела хапчето?

— Да, разбира се, би могло да е така. За щастие обаче, благодарение на напредъка на съвременната наука съдебната медицина разполага с изключително точни методи и инструменти. Един от тях ни дава възможност да изчислим с голяма точност времето на проникване в кръвта на различните лекарства и дори отрови. Повторихме теста многократно, но резултатът бе един и същ. Александра Вийкнер не би могла да пререже вените си сама, защото е била в безсъзнание дълго преди сърцето й да спре да бие поради голямата кръвозагуба. За съжаление не мога да ви дам точен час, науката ни все още не е толкова напреднала. Силно се надявам да успеете да се справите със случая. Не ви се случва често да работите с убийство по тези места, нали?

Гласът на Педерсен издаде силното му съмнение в компетентността на участъка, което Мелберг прие като отправена към него критика.

— Да, прав сте, че тук, в Танумсхеде, нямаме особен опит с подобни случаи. За щастие обаче аз съм тук само временно. По принцип работя в полицейското управление на Гьотеборг и благодарение на дългогодишния ми опит там без проблем ще се справя и със случай на убийство. Но за местните провинциални полицайчета това е истински шанс. Най-накрая ще могат да видят какво означава истинска работа, а вие може да сте сигурен, че случаят бързо ще бъде разрешен. Повярвайте ми.

Мелберг смяташе, че с тази помпозна реч достатъчно ясно е показал на съдебния лекар Педерсен, че не разговаря с някакъв сополанко. Лекарите обичаха да се правят на важни. Но работата на Педерсен бе приключила и сега бе ред на професионалистите да вземат нещата в свои ръце.

— А, за малко да забравя. — Леко шашнат от самочувствието, на полицая, съдебният лекар за малко да пропусне да го информира за още две важни неща. — Александра Вийкнер е била бременна в третия месец и е раждала деца и преди. Не знам дали това има отношение към разследването, но информацията никога не може да бъде в повече, нали?

Мелберг изсумтя нещо нечленоразделно, двамата мъже си размениха задължителните учтиви фрази и с това разговорът им приключи. Педерсен дълбоко се съмняваше в способностите на полицаите, които трябваше да преследват убиеца, а Мелберг усещаше нов прилив на сили и изгарящо любопитство. Бяха огледали банята още когато намериха трупа, но сега щеше да се погрижи къщата да бъде обискирана сантиметър по сантиметър.

2

Той затопли кичур от косата й между дланите си. Малките ледени кристали се стопиха и намокриха ръцете му. Внимателно облиза капките вода.

Допря буза до ръба на ваната и усети хапещия студ по кожата си. Бе толкова красива така полегнала под заледената повърхност.

Все още бяха свързани. Нищо не се бе променило. Всичко бе както преди. Бяха напълно еднакви.

Можеше да повдигне ръката й съвсем малко, и то с доста усилие. Пое я със своята и вплете пръсти между нейните. Кръвта бе засъхнала и по кожата му останаха малки червени люспи.

Загубваше представа за времето, когато бе с нея. Дните и седмиците се сливаха в ледена картина, а единственото, което имаше значение, бяха сключените им ръце. Затова предателството й беше толкова болезнено. Бе върнала смисъла на живота му. Затова кръвта никога повече нямаше да разлее топлината си по тялото й.

Преди да си тръгне, внимателно постави ръката й в първоначалното й положение.

Не се обърна назад.

Ерика изплува от дълбокия си сън и в първия миг не можа да разбере откъде идва звукът. Когато най-накрая схвана, че се е събудила от звъненето на телефона, бяха прозвучали толкова много сигнали, че трябваше да скочи от леглото, за да успее да вдигне.

— Ерика Фалк — гласът й прозвуча ужасно дрезгаво и тя се прокашля силно, като закри с ръка телефонната слушалка.

— О, извинявай, събудих ли те? Наистина съжалявам.

— Не, не, не спях — отвърна механично тя, като сама осъзна колко невероятно звучеше. Бе очевидно, че току-що става от сън.

— Е, извинявай все пак. Хенрик Вийкнер е. Току-що говорих с Биргит и тя ме помоли да се свържа и с теб. Очевидно тази сутрин е получила обаждане от някакъв груб инспектор от участъка в Танумсхеде, който доста безчувствено й наредил да се яви в участъка. И моето присъствие било желателно. Не е дал обяснение защо, но ние имаме бегла идея. Биргит е много разстроена и тъй като нито Карл-Ерик, нито Юлия са във Фелбака в момента, се чудя дали не би искала да ми направиш услуга и да идеш да я видиш. Сестра й и зет й са на работа и при нея няма никой. Ще ми отнеме няколко часа да дойда във Фелбака, а не искам да стои сама толкова дълго. Знам, че очаквам твърде много от теб и че почти не се познаваме, но няма към кой друг да се обърна.

— Разбира се, че ще отида да видя Биргит. Няма проблем. Само се обличам и съм при нея след около петнайсет минути.

— Чудесно. Страшно съм ти благодарен. Наистина. Биргит е доста лабилна и искам някой да я наглежда, докато дойда. Ще й се обадя да й кажа, че тръгваш към нея. Ще пристигна някъде след дванайсет. Тогава ще говорим повече. И още веднъж благодаря.

Все още сънена, Ерика бързо се пъхна в банята, за да си наплиска лицето. После облече вчерашните си дрехи, среса се, сложи си туш за миши и след по-малко от десет минути вече седеше зад волана. Трябваха й още пет минути, за да стигне до улица „Талгатан“ на залива Селвик. Точно петнайсет минути след проведения с Хенрик разговор позвъни на вратата.

През последните дни след първото посещение на Ерика Биргит се бе стопила. Дрехите й стояха като на закачалка. Този път я отведе в кухнята, а не в дневната.

— Благодаря, че дойде. Толкова съм притеснена, че не мога да си представя да седя тук и да чакам Хенрик съвсем сама.

— Той ми каза, че си получила обаждане от участъка в Танумсхеде?

— Да, тази сутрин в осем часа ми се обади инспектор Мелберг и ми съобщи, че с Карл-Ерик и Хенрик трябва веднага да се явим в кабинета му. Обясних му, че Карл-Ерик е заминал спешно по работа и че ще се върне утре, и го попитах дали бихме могли да отидем тогава. Точните му думи бяха, че този вариант е неприемлив и че за момента е достатъчно да го посетим само двамата с Хенрик. Полицаят бе изключително груб и аз, разбира се, веднага се обадих на Хенрик и му казах да дойде тук възможно най-бързо. Страхувам се, че звучах доста притеснено, затова Хенрик предложи да ти се обади и да провери дали не можеш да постоиш при мен няколко часа. Наистина се надявам да не смяташ, че проявяваме твърде голямо нахалство. Едва ли искаш да те набъркваме още повече в нашата семейна трагедия, но не знаех към кого да се обърна. А и преди ми беше като дъщеря, затова реших, че може би…

— Не мисли за това. С радост ще помогна. Уточниха ли от полицията за какво става въпрос?

— Не. Но аз мога да предположа. Нали ти казах, че не се е самоубила? Нали?

Ерика импулсивно сложи ръка върху тази на Биргит.

— Моля те, Биргит, не си вади прибързани заключения. Може и така да е, но не бива да правим спекулации, преди да сме сигурни.

Часовете край кухненската маса й се сториха цяла вечност. Разговорът им замря само след няколко минути и единственото, което нарушаваше тишината, бе тиктакането на часовника. Ерика проследяваше с пръст кръговете по гладката повърхност на мушамата. Биргит бе също толкова изискано облечена и гримирана както при последната им среща, но изглеждаше уморена и изтерзана, като размазана снимка. Свалените килограми не й се бяха отразили добре, тя и преди бе страшно слаба, а сега устата и очите й съвсем се бяха сбръчкали. Стискаше толкова силно чашата си за кафе, че кокалчетата й бяха побелели. Ако Ерика намираше чакането за мъчително, то за нея трябва да беше нетърпимо.

— Не мога да си представя кой би искал да убие Алекс. Тя нямаше врагове. С Хенрик имаха съвсем нормален живот.

Думите й прокънтяха като изстрел на пистолет след дългата тишина.

— Все още не знаем дали е така. Няма смисъл да разсъждаваме, преди да чуем мнението на полицията — повтори Ерика и изтълкува липсата на отговор като тиха форма на съгласие.

Малко след дванайсет Хенрик сви на малкия паркинг срещу къщата. Видяха го през прозореца, изправиха се с облекчение и отидоха да си облекат палтата. Когато позвъни на вратата, те го чакаха, готови за път. Биргит и Хенрик си размениха въздушни целувки, допирайки бузите си, след което бе ред на Ерика да получи същия поздрав. Тя не бе свикнала с подобни маниери и се притесни да не се изложи, ако го целуне от грешната страна. Накрая се справи без проблем и дори за секунда се наслади на излъчващия мъжественост аромат на одеколона му.

— Идваш с нас, нали?

Ерика вече бе на половината път до колата си.

— Ами, не знам.

— Би означавало много за мен.

Ерика срещна погледа на Хенрик над главата на Биргит, въздъхна тихо и се пъхна на задната седалка на БМВ-то. Предстоеше й дълъг ден.

Отне им не повече от двайсет минути да стигнат до Танумсхеде. Бъбреха за ветровитото време и за обезлюдяването на провинциалните градчета, без да споменат и дума за предстоящото посещение в полицейския участък.

Ерика седеше на задната седалка и се чудеше какво всъщност прави тук. Не й ли стигаха собствените й проблеми, че трябваше да се окаже замесена и в убийство? На всичкото отгоре сюжетът за книгата й отиваше по дяволите. Вече бе успяла да го сглоби и сега й оставаше единствено да го изхвърли на боклука. Е, поне щеше да е принудена да отдаде цялото си внимание на биографията. Макар че може би не всичко бе загубено, би могла да го попромени малко и пак да стане добра книга. Може би така ще е дори по-добре. Едно евентуално убийство вероятно би се харесало на читателите.

Изведнъж осъзна какво всъщност се опитваше да направи. Алекс не бе някаква измислена героиня, чиято съдба можеше да преправя както си поиска, а реална личност, обичана от реални хора. Дори тя самата бе обичала Алекс. Ерика се вгледа в отражението на Хенрик в огледалото за обратно виждане. Изглеждаше също толкова спокоен като преди, въпреки че след няколко минути вероятно щяха да му съобщят, че съпругата му е станала жертва на убийство. Та нали повечето убийства са дело на членове на семейството? За пореден път се засрами от мислите си. Успя да ги прогони и с облекчение видя, че са пристигнали. Сега най-много искаше всичко това да свърши и да се върне към своите сравнително тривиални проблеми.

На бюрото му имаше внушителна купчини документи. Бе изненадващо как такава малка община можеше да генерира толкова много сигнали за престъпления. Вярно че повечето бяха съвсем леки, но всяко заявление трябваше да се разследва, а това си беше работа като за целия административен апарат на някоя източноевропейска държава. Щеше да е далеч по-лесно, ако Мелберг му помогнеше, вместо по цял ден да търка стола с дебелия си задник. Сега му се налагаше да върши и работата на началника. Патрик Хедстрьом въздъхна. Добре че беше черният му хумор, иначе досега да се е побъркал. В последно време обаче все по-често се питаше дали това е призванието му.

Кулминацията на днешния ден щеше да е истинско удоволствие в сравнение с обичайната рутинна работа. Мелберг му нареди да присъства на разговора със съпруга и майката на убитата жена, открита във Фелбака. Не че не разбираше колко трагично е това и че не съчувстваше на семейството на жертвата, но просто много рядко му се случваше да работи върху интересен случай и сега цялото му същество тръпнеше в очакване.

В полицейската академия ги бяха учили как се води разпит, но досега бе упражнявал познанията си само във връзка с кражби на велосипеди и побоища. Патрик погледна към часовника. Беше време да се отправи към кабинета на Мелберг, където щеше да бъде проведен въпросният разговор. Технически погледнато, това нямаше да е разпит, но срещата със семейството на жертвата бе много важна. Беше дочул, че майката на жертвата през цялото време е отричала възможността дъщеря й да се е самоубила. Любопитно бе да се разбере на какво се основаваше това, както се оказа, напълно вярно твърдение.

Полицаят взе бележника си, един химикал и чашата с кафе и се отправи към другия край на коридора. Тъй като ръцете му бяха заети, наложи му се да използва и лактите, и краката си, за да отвори вратата. Именно затова я видя едва след като успя да остави нещата си и да вдигне глава. За секунда сърцето му спря да бие. Сякаш отново бе на десет години и се опитваше да я дръпне за плитките. След секунда вече беше на петнайсет и я убеждаваше да му позволи да я повози на мотопеда си. Накрая си спомни как двайсетгодишен изгуби всяка надежда, след като тя се премести в Гьотеборг. Набързо пресметна наум — не я бе виждал най-малко от шест години. Беше си все същата. Висока и леко закръглена. Къдриците й стигаха до раменете. Различните нюанси придаваха на русата й коса топъл оттенък. Ерика бе суетна от малка и очевидно все още отдаваше голямо значение на всеки детайл от външността си. Тя грейна изненадано, когато го видя, но тъй като Мелберг го подкани с поглед да седне, той само мълчаливо й кимна.

Хората пред него бяха мрачни и сериозни. Майката на Александра Вийкнер бе дребна и слаба, с твърде много тежки златни бижута за вкуса му. Прическата й беше перфектна, а облеклото изтънчено. Въпреки това имаше измъчен вид и тъмни кръгове под очите. Съпругът на жертвата не проявяваше никакви признаци на скръб. Патрик погледна в листовете си с информация за присъстващите. Хенрик Вийкнер, предприемач с успешен бизнес в Гьотеборг, със значително състояние, трупано поколения наред. Личеше си. Не само по скъпите квалитетни дрехи и аромата на одеколона му след бръснене. Имаше още нещо, което му бе трудно да определи. Цялото същество на Хенрик Вийкнер излъчваше увереност, че мястото му на първенец в живота му се пада по право. Увереност, породена от презадоволеност. Въпреки че изглеждаше напрегнат, Патрик през цялото време имаше усещането, че този човек никога не изпуска ситуацията от контрол.

Мелберг приличаше на буца лой зад бюрото. Наложило му се бе да си прибере ризата в панталона, но петната от кафе все пак се виждаха. Докато използваше паузата, за да огледа присъстващите един по един, той пооправи с дясната си ръка прическата си — топката коса на темето му се бе свлякла твърде надолу от едната страна. Патрик се опита да не гледа към Ерика и се концентрира върху едно от петната кафе по ризата на Мелберг.

— Така. Сигурно разбирате защо ви повиках тук. — Мелберг направи дълга изкуствена пауза. — Аз съм инспектор Бертил Мелберг, началник на полицейския участък в Танумсхеде, а това е Патрик Хедстрьом, който ще ми помага в разследването.

Мелберг кимна към Патрик, седнал малко встрани от кръга, който Ерика, Хенрик и Биргит образуваха пред бюрото на Мелберг.

— Разследване? Значи наистина е убита!

Биргит се наведе напред, а Хенрик веднага я прегърна през раменете.

— Да, стигнахме до констатацията, че дъщеря ви не се е самоубила. Докладът на съдебния лекар изключва напълно подобна версия. Аз, разбира се, не мога да разкрия детайли от разследването, но основната причина, поради която сме сигурни, че става дума за убийство, е, че към момента на срязването на вените й е била в безсъзнание. Открихме голямо количество приспивателно в кръвта й, а някой, или някои са се възползвали от беззащитното й състояние, за да я положат във ваната, след което са пуснали водата и са разрязали вените й с бръснач, за да инсценират самоубийство.

Пердетата в кабинета му бяха спуснати заради силното пладнешко слънце. Новината бе приета със смесени чувства. Тъгата на присъстващите се примесваше с очевидното доволство на Биргит, че Алекс не се е самоубила.

— Знаете ли кой го е направил?

Биргит бе извадила малка бродирана кърпичка от чантата си, с която избърса крайчетата на очите си, като внимаваше да не развали грима си.

Мелберг сключи ръце на огромния си търбух и впи поглед в присъстващите.

Изкашля се важно.

— Може би вие ще ми кажете.

— Ние ли? — Удивлението на Хенрик бе искрено. — Откъде бихме могли да знаем! Трябва да е дело на някой луд. Александра нямаше врагове.

— Значи така твърдите.

На Патрик му се стори, че лицето на съпруга на Алекс помръкна за миг. В следващата секунда обаче той се успокои и овладя.

Патрик винаги се бе отнасял скептично към мъже като Хенрик Вийкнер. Мъже, родени със сребърна лъжичка в устата. Които получаваха всичко наготово. Той може и да изглеждаше симпатичен и приятен, но Патрик усещаше, че под повърхността му бушуват далеч по-сложни страсти. Зад красивите черти на лицето му прозираше безкомпромисност. Патрик се удиви от пълната липса на изненада по лицето му, когато Мелберг разкри факта, че Алекс е убита. Да вярваш е едно, но да ти го поднесе някой като свършен факт е съвсем друго. Поне това бе научил през десетте си години като полицай.

— Заподозрени ли сме?

Биргит изглеждаше напълно стъписана, сякаш инспекторът се бе превърнал в тиква пред очите й.

— Статистиката при случаите на убийство е съвсем ясна. Повечето от извършителите се оказват членове на семейството. Не твърдя, че и в този случай е така, но вероятно сами разбирате, че трябва да сме сигурни. Лично ви гарантирам, че ще разгледаме внимателно всяка версия. Като се има предвид големият ми опит със случаи на убийство — инспекторът направи нова изкуствена пауза, — ще разрешим случая за нула време. От вас обаче искам да ми разкажете какво сте правили в дните около вероятната дата на смъртта на Александра.

— И коя е тази дата? — попита Хенрик. — Биргит разговаря последна с нея, но след това я потърсихме чак в неделя. Така че спокойно може да са я убили в събота. В интерес на истината аз й се обадих към девет и половина вечерта в петък, но тя често излизаше на разходка, преди да си легне, затова предполагам, че спокойно може да е била навън.

— Съдебният лекар не може да каже нищо повече, освен че е мъртва от около седмица. Ние, разбира се, ще проверим кога сте я търсили. Освен това разполагаме с допълнителна информация, съгласно която смъртта на Александра най-вероятно е настъпила преди девет часа вечерта в петък. Към шест часа, почти веднага след като пристига във Фелбака, тя се обажда на някой си Ларш Теландер заради разваления котел на парното. Той няма възможност да се отбие веднага, но обещава да намине най-късно към девет часа същата вечер. Според показанията му бил е пред вратата й точно в девет. Никой не му отваря и мъжът се прибира. Затова работната ни хипотеза гласи, че тя е убита същата вечер, когато пристига във Фелбака. Изглежда напълно невероятно да забрави за уговорката с майстора на котела, като се има предвид колко е студено в къщата.

Косата му отново започна да се свлича от лявата страна и Патрик забеляза, че Ерика не може да откъсне очи от този спектакъл. Вероятно едва устоява на импулса да изприпка напред и да пооправи прическата му. Всички в участъка бяха преминали през тази фаза.

— Та в колко часа говорихте с нея?

Мелберг отправи въпроса си към Биргит.

— Ами, не съм напълно сигурна. — Тя се замисли. — Някъде след седем. Към седем и петнайсет, седем и половина. Чухме се съвсем набързо, защото Алекс каза, че има гости — Биргит пребледня. — Възможно ли е да е бил…?

Мелберг кимна важно.

— Напълно е възможно, госпожо Карлгрен, напълно е възможно. Нашата работа е именно да разберем дали е така и мога да ви уверя, че ще използваме всичките си ресурси, за да разплетем този случай. Един от най-важните моменти във всяко разследване обаче е елиминирането на заподозрените, затова ви моля да ми разкажете какво сте правили в петък вечерта.

— И аз ли трябва да представя алиби? — попита Ерика.

— Не мисля, че е необходимо. От вас очакваме подробно да ни опишете какво видяхте, когато влязохте в къщата. В деня, когато я намерихте. Можете да оставите писмените си показания на асистент Хедстрьом.

Всички погледи се впиха в Патрик и той кимна утвърдително. Посетителите станаха да си тръгват.

— Наистина голяма трагедия. Особено като се има предвид детето.

Всички погледи отново се впиха в Мелберг.

— Дете ли?

Биргит гледаше удивено ту Хенрик, ту Мелберг.

— Да, по думите на съдебния лекар е била бременна в третия месец. Това не би трябвало да ви изненадва.

Мелберг се ухили и намигна дяволито на Хенрик. Патрик се засрами от поведението на началника си.

Лицето на Хенрик бавно изгуби цвят и стана бяло като платно. Биргит го погледна удивено. Ерика стоеше като вкаменена.

— Чакали сте дете? Защо не ни казахте? О, боже.

Биргит притисна кърпичката към устата си и се разрида неудържимо, без изобщо да се замисли за туша, който се разтече по бузите й. Хенрик отново я прегърна през рамо, но Патрик срещна погледа му над главата на Биргит. Бе очевидно, че той нямаше никаква представа за бременността на Александра. А ако се съдеше по отчаяното изражение на Ерика, то тя определено беше наясно.

— Ще говорим за това, като се приберем, Биргит.

Хенрик се обърна към Патрик.

— Ще се погрижа да получите писмените ни доказателства за петък вечерта. Вероятно ще искате да ни разпитате по-подробно след това?

Патрик кимна. После погледна въпросително Ерика.

— Хенрик, няма да се бавя. Само ще разменя две думи с Патрик. Познаваме се от преди.

Ерика остана в коридора, докато Хенрик поведе Биргит към колата.

— Кой би повярвал, че ще те срещна тук. Каква изненада — рече Патрик.

— Да, ако се бях замислила малко, щях да си спомня, че работиш тук.

Тя заувива дръжката на чантата си с пръсти и го загледа с наклонена на една страна глава. Всичките й малки жестове му бяха познати.

— Доста време мина от последната ни среща. Съжалявам, че не можах да дойда на погребението. Как се справяте двете с Ана?

Въпреки високия си ръст тя за миг му заприлича на малко момиченце и му се прииска да я погали по бузата.

— Ами, добре. Ана се прибра веднага след погребението. А аз съм тук от няколко седмици. Опитвам се да оправя вещите в къщата, но не ми е лесно.

— Чух, че някаква жена от Фелбака е намерила жертвата, но не знаех, че си ти. Трябва да е било ужасно. А като се има предвид, че бяхте и приятелки като малки…

— Да, имам чувството, че никога няма да мога да забравя тази гледка. Слушай, трябва да тръгвам, чакат ме в колата. Не може ли да се срещнем някой път? Ще остана още малко във Фелбака.

Тя бързо тръгна напред по коридора.

— Какво ще кажеш за вечеря в събота вечерта? Вкъщи в осем? Можеш да намериш адреса ми в телефонния указател.

— С удоволствие ще дойда. До събота в осем тогава!

Тя излезе заднишком през вратата.

Веднага след като Ерика напусна коридора, той изтанцува кратък импровизиран индиански танц за радост на колегите си. Щастието му помръкна малко, като се замисли колко работа трябваше да свърши, за да приведе дома си в представителен вид. След като Карин го напусна, нямаше сили да се занимава с домакинството.

С Ерика се познаваха от рождение. Майките им бяха първи приятелки, близки като сестри. Патрик и Ерика често играеха заедно като малки и нямаше да преувеличи, ако кажеше, че тя бе първата му любов. Дори си мислеше, че я обича още от утробата. Чувствата му към нея бяха толкова естествени, а тя от своя страна, без да се замисля, приемаше почти кучешката му вярност и обожание за даденост. Патрик разбра, че е време да забрави за мечтите си едва когато тя замина за Гьотеборг. После се влюбваше и в други, а след сватбата с Карин бе убеден, че ще остареят заедно. Но споменът за Ерика така и не напусна съзнанието му. Понякога минаваха месеци, преди се сети за нея, а понякога образът й изплуваше в съзнанието му по няколко пъти на ден.

Купчината документи не се бе смалила като по чудо, докато го нямаше. Патрик седна зад бюрото и с дълбока въздишка взе най-горния лист. Работата му бе толкова еднообразна, че спокойно можеше да обмисли менюто за събота. Поне десертът беше ясен. Ерика обожаваше сладолед.

Събуди се с неприятен вкус в устата. Очевидно вчера доста бе прекалил. Приятелите му дойдоха още следобед и не спряха да пият до малките часове. През съзнанието му премина бегъл спомен, че дори полицията ги бе посетила за малко. Опита се да се изправи, но цялата стая се завъртя пред очите му, затова реши да полежи още малко.

Дясната му ръка пареше и той я вдигна към тавана, за да може да я огледа. Кокалчетата му бяха ожулени и покрити със засъхнала кръв. По дяволите, точно така, бяха се по-сборичкали малко вчера, затова дойдоха ченгетата. Паметта му постепенно се възвръщаше. Момчетата първи отвориха дума за самоубийството. Някой взе да клевети Алекс. Богата кучка, путка от висшата класа, такива думи взе да сипе по неин адрес. На Андерш му причерня. Спомняше си единствено как от очите му започнаха да хвърчат искри от ярост и как цапардоса приятеля си в пиянски гняв. Не че той самият не я наричаше с обидни думи в моментите, когато предателството й най-много му тежеше, но това не беше същото. Другите не я познаваха. Само той имаше право да я съди.

Телефонът зазвъня пронизително. Опита се да го игнорира, но накрая реши, че е далеч по-лесно да го вдигне, отколкото да остави мъчителният звук да продължи да се впива в мозъка му.

— Говорите с Андерш.

Ужасно заваляше думите.

— Здравей, мама е. Как си?

— А, зле. — Свлече се до седнало положение и се опря на стената. — Колко е часът, по дяволите?

— Почти четири следобед. Събудих ли те?

— Не.

Натежалата му глава заплашваше всеки момент да клюмне между коленете му.

— Бях навън да пазарувам. Чух нещо, което трябва да знаеш. Слушаш ли?

— Да, мамка му, слушам.

— Очевидно Алекс не се е самоубила. Била е убита. Просто исках да го знаеш.

Мълчание.

— Андерш, ало? Чу ли какво ти казах?

— Да, да, чух. Какво каза? Алекс е била… убита?

— Да, поне така приказват хората в града. Очевидно Биргит е била в участъка в Танумсхеде и там й съобщили новината.

— По дяволите. Слушай, мамо, имам малко работа. Ще се чуем по-късно.

— Андерш? Андерш?

Той бе затворил.

С голямо усилие успя да вземе душ и да се облече. След две таблетки „Панадол“ отново стана човек. Бутилката водка в кухнята го притегляше като магнит, но устоя на изкушението. Сега трябваше да е трезв. Е, поне относително трезв.

Телефонът отново зазвъня. Не му обърна внимание. Вместо това взе телефонния указател от шкафа в коридора и бързо откри нужния му номер. Набра го с треперещи ръце. Стори му се, че сигналите продължават цяла вечност.

— Здравей, Андерш е — рече той, когато отсреща най-накрая вдигнаха. — Не, недей да затваряш, по дяволите. Трябва да поговорим… Виж, нямаш кой знае какъв избор. Ще дойда при теб след четвърт час. И гледай да си вкъщи, по дяволите… Изобщо не ме интересува кой още е там, не разбираш ли. Не забравяй кой има най-много да губи в тази ситуация… Глупости. Тръгвам. Ще се видим след четвърт час.

Андерш тресна слушалката. Пое няколко дълбоки глътки въздух, облече си якето и излезе. Дори не заключи. Телефонът в апартамента отново настойчиво зазвъня.

Ерика се прибра напълно изтощена. По пътя към къщи в колата цареше напрегната тишина и тя си даваше сметка, че Хенрик е изправен пред труден избор. Дали щеше да разкаже на Биргит, че не той е баща на детето на Алекс, или щеше да си замълчи и да се надява, че истината няма да излезе наяве по време на разследването? Ерика не му завиждаше, нито пък можеше да каже как тя самата би постъпила в подобна ситуация. Истината невинаги е най-добрият изход.

Вече се бе здрачило. Тя поблагодари мислено на баща си, че бе инсталирал външни лампи, които светваха автоматично, щом някой приближеше къщата. Винаги бе изпитвала страх от тъмното. Като малка си мислеше, че ще го преодолее. Та нали възрастните не може да ги е страх от тъмното. Сега бе на трийсет и пет и продължаваше да проверява нощем дали някой не я дебне там в мрака. Беше направо жалка.

След като запали осветлението в цялата къща, Ерика напълни голяма чаша с вино и се сви на ратановия диван на верандата. Навън цареше непрогледен мрак, но тя продължи да гледа втренчено пред себе си с невиждащи очи. Чувстваше се самотна. Толкова много хора скърбяха за Алекс, толкова много хора бяха развълнувани от смъртта й. Тя самата си имаше само Ана. Понякога се чудеше дали би й липсвала.

С Алекс бяха толкова близки като деца. Когато Алекс постепенно започна да се отдръпва от нея и накрая, след като се преместиха в Гьотеборг, напълно изчезна, Ерика имаше чувството, че е настъпил краят на света. Алекс беше единственият й наистина близък човек, като се изключи баща й, който бе истински загрижен за нея.

Ерика тропна чашата за вино на масата с такава сила, че за малко да счупи дръжката й. Не я свърташе на едно място. Трябваше да направи нещо. Нямаше смисъл да се преструва, че смъртта на Алекс не я е засегнала. Най-много я разстройваше фактът, че семейството и приятелите й описваха Алекс по съвсем различен начин, не така, както си я спомняше. Хората можеха и да се променят с годините, но част от тях си оставаше същата. Докато Алекс такава, каквато я описваха, й бе напълно непозната.

Изправи се и отново облече палтото си. Ключовете от колата бяха в единия му джоб. В другия пъхна фенерчето, което грабна в последния момент.

Къщата на върха на хълма изглеждаше самотна на фона на виолетовата светлина от уличната лампа. Ерика спря колата на паркинга зад училището. Не искаше да я видят, че влиза в къщата.

Храстите в градината я скриваха от чуждите погледи. Промъкна се внимателно към верандата. Вдигна изтривалката с надежда старите навици на семейство Карлгрен да не са се променили. Резервният ключ от къщата лежеше на същото място както преди двайсет и пет години. Вратата проскърца леко, когато я отвори. Надяваше се съседите да не чуят.

Обзе я неприятно усещане, когато прекрачи прага на тъмната къща. Скова се от страх и се наложи да си поеме дълбоко въздух на няколко пъти, за да се успокои. С облекчение си спомни за фенера и безмълвно се помоли батериите да не са изтощени. Не бяха. Светлината й подейства добре.

Плъзна лъча от фенера из дневната на първия етаж. Сама не знаеше какво търси в къщата. Надяваше се някой съсед или минувач да не види светлината и да не позвъни в полицията.

Стаята беше красива и просторна, но Ерика забеляза, че оранжево-кафявата мебелировка от седемдесетте, която си спомняше, бе подменена със светло обзавеждане в типичния за скандинавските страни дизайн — брезовите мебели бяха със семпли, изчистени форми. Даде си сметка, че Алекс е оставила частичка от душевността си в къщата. В стаята цареше пълен ред, без нито една гънка на дивана, нито захвърлен на масата вестник. Изглеждаше необитаема. Ерика не откри нищо интересно.

Спомни си, че кухнята е зад дневната. Тя също беше голяма и просторна. И тук всичко бе изрядно, като се изключи една самотна чаша за кафе на мивката. Върна се обратно, прекоси дневната и се изкачи по стълбите на втория етаж. Веднага сви вдясно и влезе в голямата спалня. Спомняше си, че това някога бе стаята на родителите на Алекс, а сега очевидно принадлежеше на тях двамата с Хенрик. И тя бе обзаведена с вкус, но тук цареше по-екзотична атмосфера, създадена от шоколадово-кафявите и пембено-червеникави тъкани и от африканските дървени маски по стените. Стаята беше просторна, с висок таван, от който висеше огромен полилей. Александра очевидно бе устояла на изкушението да придаде на дома си „морски“ стил, популярен в местните къщи. Малките магазинчета във Фелбака продаваха като топъл хляб всичко необходимо — от пердета, украсени с миди, до картини от морски възли.

За разлика от останалите стаи, през които Ерика мина, в спалнята се усещаше човешко присъствие. Навсякъде бяха пръснати лични вещи. На нощното шкафче имаше два чифта очила и стихосбирка на Густаф Фрьодинг. На пода бяха хвърлени няколко чифта чорапи, а върху покривката на леглото лежаха две-три тениски. Ерика за първи път почувства, че Алекс наистина е живяла в тази къща.

Започна внимателно да преглежда съдържанието на шкафовете и чекмеджетата. Все още не знаеше какво точно търси и се почувства като същински воайор, когато стигна до красивото копринено бельо на Алекс. Точно преди да пристъпи към следващото чекмедже, усети как нещо изшумоля на дъното.

Ерика изведнъж застина с ръка, пълна с дантелени бикини и сутиени. Внезапен шум откъм долния етаж проряза тишината в къщата. Чу се как някой отваря и затваря врата. Ерика панически се огледа. Единствените възможни скривалища бяха под леглото или в някой от гардеробите на едната стена на спалнята. Не можеше да избере. Но когато чу стъпките по стълбите, бързо се раздвижи и инстинктивно се насочи към най-близкия гардероб. За щастие вратата му се плъзна съвсем меко, без дори да проскърца. Ерика пъргаво се шмугна между дрехите и затвори отвътре. Не можеше да види кой е дошъл в къщата, но ясно чуваше как стъпките му се приближават все повече и повече, как спря за миг пред вратата на спалнята, преди накрая да влезе вътре. Изведнъж Ерика усети, че държи нещо в ръка. Несъзнателно бе сграбчила шумолящия предмет от чекмеджето и сега внимателно го прибра в джоба на якето си.

Не смееше дори да диша. Носът я засърбя и тя отчаяно започна да го масажира, надявайки се да разреши проблема. Имаше късмет, размина й се.

Непознатият започна да рови из спалнята. По звука можеше да съди, че се занимава със същото, което правеше и тя, преди да я прекъсне. Ерика го чу как дърпа чекмеджетата й разбра, че скоро щеше да дойде ред и на гардеробите. Обхващаше я все по-силна паника, по челото й избиха капки пот. Какво да прави? Единственото решение бе да се сгуши колкото се може по-навътре зад дрехите. За късмет се бе шмугнала в крило, пълно с множество дълги палта. Пъхна се зад тях и ги дръпна пред себе си. Надяваше се човекът да не забележи, че от един чифт обувки на пода стърчат два глезена.

Очевидно му отне доста време да прегледа скрина. Ерика се надиша с миризма на препарат против молци. Дано наистина да вършеше работа и в мрака около нея да не пълзяха безброй насекоми. Надяваше се силно непознатият, който бе на няколко метра от нея, да не е убиецът на Алекс. Кой друг обаче би дошъл да рови из къщата й, замисли се Ерика, без да си даде сметка, че тя също е тук неканена.

Изведнъж вратата на гардероба се отвори и тя усети полъха на свеж въздух по нескритите си глезени. Затаи дъх.

Гардеробът, изглежда, не съдържаше нито тайни, нито скъпоценности, поне не за непознатия, който веднага го затвори и продължи нататък. Прегледа набързо и останалите крила и само след миг Ерика чу как стъпките му се отдалечават в посока към вратата и заглъхват надолу по стълбите. Посмя да се измъкне внимателно от гардероба доста дълго след като чу външната врата да се затваря. Усещането отново да може да диша свободно бе прекрасно.

В стаята нямаше никакви промени. Който и да беше, тайнственият посетител бе проявил достатъчна предпазливост, за да не остави следи. Ерика бе напълно убедена, че не става въпрос за крадец. Огледа по-внимателно гардероба, послужил й за скривалище. Когато бе отстъпила към задната му страна, прасците й се бяха опрели в нещо твърдо. Бързо дръпна дрехите настрани и откри голямо платно. Беше поставено с лицето навътре, затова Ерика внимателно го вдигна и обърна. Картината се оказа невероятно красива. Дори за нея беше ясно, че е дело на талантлив художник. Изобразяваше Александра гола, легнала на една страна, облегнала глава на ръката си. Художникът бе използвал само топли цветове, така че лицето й излъчваше невероятен покой. Ерика се зачуди защо толкова красива картина е сбутана най-навътре в гардероба. Доколкото можеше да види, Александра нямаше основания да се срамува от външния си вид. Бе също толкова съвършена, колкото и самата картина. Ерика не можеше да се отърси от усещането, че в нея имаше нещо познато й отпреди. Знаеше, че вижда точно тази картина за първи път, затова трябваше да става дума за нещо друго. Картината не беше подписана, а на гърба й фигурираше само годината на създаване — 1999. Ерика внимателно прибра платното обратно в гардероба и затвори вратата.

За последен път огледа стаята. Нещо я притесняваше. Нещо липсваше, но не можеше да се сети какво. Е, може би по-късно щеше да си спомни. Не смееше да остава повече тук. Върна ключа на старото му място. Почувства се в безопасност едва когато седна в колата и я запали. Стига толкова приключения за една вечер. Чаша коняк щеше да подейства успокоително на нервите й и да прогони поне частично сковалото я безпокойство. Как изобщо й бе хрумнало да дойде да се рови в къщата на Александра? Бе толкова ядосана от собствената си глупост, че направо й се прииска да се напляска.

Когато паркира колата на алеята пред къщата си, видя, че бе отсъствала само един час. Това я изненада — шейсетте минути й се бяха сторили като цяла вечност.

Стокхолм се простираше пред очите й в цялото си великолепие. Въпреки това меланхоличното настроение не я напускаше. В друг ден, прекосявайки моста „Вестербрун“, би се зарадвала на слънчевите лъчи, които проблясваха над фиорда Ридарфьерден, но не и днес. Срещата бе насрочена за 12 часа. Мислеше за това по време на целия път от Фелбака, но не можа да достигне до каквото и да било решение. За жалост Мариане й разясни пределно ясно с какви права разполага. Ако Ана и Лукас продължаха да настояват къщата да бъде продадена, тя трябваше да се съгласи. Единствената й възможност бе да откупи техния дял, като им заплати половината от пазарната стойност на имота. А цените на къщите във Фелбака бяха толкова високи, че тя не разполагаше дори с частица от сумата. Разбира се, и тя щеше да получи дял, ако я продадяха. Някъде около два милиона, но парите не я интересуваха. Никаква сума не можеше да компенсира загубата на къщата. Направо й се гадеше от мисълта, че някой стокхолмчанин, който си мисли, че новозакупената моряшка шапка го превръща в жител на крайбрежието, ще събори верандата и ще постави на мястото й панорамен прозорец. Никой не можеше да я обвини, че преувеличава. Знаеше много подобни случаи.

Спря пред адвокатската кантора на улица „Рунебергсгатан“ в квартал Йостермалм. Фасадата на сградата беше помпозна — цялата в мрамор и с редица от колони. Огледа се още веднъж в огледалото на асансьора. Облеклото й се вписваше чудесно в интериора. За първи път идваше тук, но можеше да се досети какъв тип адвокат би наел Лукас. Беше й казал в знак на престорена любезност, че и тя може да си доведе адвокат. Ерика предпочете да дойде сама. Чисто и просто нямаше възможност да наеме някого да я представлява.

Всъщност й се искаше да се види за малко с Ана и децата преди самата среща. Да изпият по едно кафе. Макар и огорчена от поведението на Ана, Ерика бе твърдо решена, че няма да позволи отношенията им да охладнеят.

Ана очевидно обаче бе на друго мнение и не прие предложението на сестра си с извинението, че няма да имат време. Най-добре да се видят направо в кантората на адвоката. Преди Ерика да успее да я попита дали не могат да се видят след срещата, Ана й съобщи, че има уговорка с една приятелка. Ерика знаеше, че това не е случайно. Ана очевидно я отбягваше. Въпросът бе дали го прави по собствена инициатива, или Лукас й бе забранил да се вижда със сестра си, докато той е на работа и не може да ги контролира.

Когато Ерика влезе в стаята, всички вече се бяха събрали. Наблюдаваха я със сериозни погледи, докато с престорена усмивка се ръкуваше с двамата адвокати на Лукас. Лукас само й кимна в знак на поздрав, а Ана си позволи леко да й махне с ръка зад гърба му. Седнаха на масата и сложиха начало на преговорите.

Срещата не продължи дълго. Адвокатите й представиха сухо вече известните й факти. Ана и Лукас имаха пълно право да изискат продажба на къщата. Ако Ерика можеше да откупи дела им срещу половината от пазарната стойност на имота, имаше право да го задържи. Ако не можеше или не желаеше да го стори, то къщата щеше да излезе на пазара веднага след оценката на независим оценител.

Ерика през цялото време гледаше Ана в очите.

— Наистина ли искаш да го направиш? Нима къщата не означава нищо за теб? Помисли си как биха се почувствали мама и татко, ако знаеха, че възнамеряваме да продадем дома им веднага след като са си отишли от този свят. Ти наистина ли искаш това?

Натърти на местоимението „ти“ и с крайчеца на окото си видя как Лукас ядосано сбърчи вежди.

Ана сведе очи и изтръска няколко невидими прашинки от елегантната си рокля. Светлата й коса бе прибрана на стегната конска опашка.

— Какво ще правим с къщата? Иска толкова много работа. Помисли си само колко пари можем да получим за нея. Сигурна съм, че мама и татко биха се зарадвали, че поне една от нас гледа на нещата по по-практичен начин. Искам да кажа, кога ще ни се отвори възможност да я използваме? С Лукас бихме купили по-скоро лятна къща в Стокхолмския архипелаг, нещо по-наблизо. Какво да правим във Фелбака сами?

Лукас се ухили подигравателно на Ерика, докато потупваше Ана по гърба с престорена загриженост. Тя все още не смееше да погледне сестра си в очите.

Ерика отново се потресе от уморения вид на Ана. Тя бе още по-слаба от преди, а черната й рокля висеше на бюста и около талията й като чувал. Под очите й имаше тъмни кръгове и някакво петно синееше под пудрата на дясната й буза. Ерика за пореден път осъзна колко е безпомощна и побесняла от гняв, впери очи в Лукас. Той й отвърна със спокоен поглед. Идваше направо от работа и носеше обичайното си облекло — сив костюм с цвят на графит, ослепително бяла риза и блестяща тъмносива вратовръзка. Изглеждаше изискан и елегантен. Вероятно доста жени го смятаха за привлекателен. Тя самата обаче намираше за злобно ъгловатото му лице с изпъкнали скули и челюст. Прическата подчертаваше още повече чертите му. Косата му бе зализана, сресана назад и откриваше високото му чело. Нямаше нищо общо с типичните червендалести англичани. Приличаше на същински скандинавец със светлоруса коса и леденостудени сини очи. Горната му устна бе сочна и извита като на жена, което му придаваше излъчване на ленив декадент. Ерика забеляза, че очите му шарят из деколтето й, и инстинктивно позагърна сакото си. Той забеляза жеста й, което още повече я подразни. Не искаше да му покаже, че може да й влияе по какъвто и да било начин.

Когато срещата приключи, Ерика се врътна и излезе през вратата без каквито и да било фрази на учтивост. Що се отнася до нея, не бе останало нищо за казване. Сега трябваше да чака обаждане от някакъв оценител, след което къщата щеше да бъде обявена за продан по най-бързия възможен начин. Никого не бе успяла да убеди. Пълно поражение.

Апартамента си в квартал Васастан бе дала под наем на една приятна двойка докторанти, така че не можеше да се прибере вкъщи. Тъй като я чакаха пет часа път до Фелбака и не й се искаше веднага да тръгне обратно, паркира колата си в закрития паркинг край площад „Стюреплан“ и отиде до „Хумлегордспаркен“. Трябваше й малко време да събере мислите си. Спокойният красив парк, същински оазис в сърцето на Стокхолм, й предлагаше най-подходящата атмосфера за размисъл.

Снегът трябва да бе навалял съвсем скоро в града, защото бялата му покривка все още скриваше тревата. Само след ден-два в Стокхолм той се превръщаше в мръсна сива киша. Ерика сложи ръкавиците си на една пейка в парка и седна върху тях. Едно евентуално възпаление на пикочния канал не бе шега работа, а само то й липсваше в момента.

Потъна в мисли, загледана в тълпата от хора, които бързаха по пешеходната алея покрай нея. Бе точно по обяд. Почти бе забравила колко трескав е животът в Стокхолм. Всички непрекъснато търчаха напред-назад, сякаш гонеха нещо, което винаги им се изплъзваше. Изведнъж й се прииска да е във Фелбака. Чак сега осъзна какво спокойствие бе изпълвало делника й през последните седмици там. Вярно че имаше много за вършене, но същевременно се наслаждаваше на душевен покой, какъвто никога не бе изпитвала в Стокхолм. Самотните хора в столицата бяха напълно изолирани. Във Фелбака, за добро или за зло, човек никога не оставаше сам. Хората се интересуваха от ближния и проявяваха загриженост към съседите си. Вярно че понякога прекаляваха, а непрестанните клюки изобщо не й допадаха, но докато седеше в парка и наблюдаваше навалицата в пиковия час по обяд, разбра, че не може да се върне тук.

Както толкова много пъти напоследък, отново се замисли за Алекс. Защо е ходила сама до Фелбака всеки уикенд? С кого се е срещала там? И големият въпрос: кой е бащата на детето й?

Ерика изведнъж си спомни за листа хартия, който пъхна в джоба на якето си, докато се криеше в мрачния гардероб. Как можа да забрави да го разгледа завчера, като се прибра! Затърси с ръка в десния си джоб и извади смачкан лист. Разгърна го внимателно с вкочанените си от студа пръсти и го приглади с ръка.

Беше копие на статия от в. „Бохусленинген“. Нямаше дата, но по шрифта и черно-бялата снимка си личеше, че статията е доста стара. Някъде от седемдесетте, ако се съди по фотографията. Ерика познаваше много добре мъжа на снимката и знаеше въпросната история. Какво бе накарало Алекс да пъхне копието най-отдолу в чекмеджето си?

Ерика се изправи и прибра вестникарската изрезка в джоба си. Тук нямаше да намери отговорите. Време бе да се прибира.

Погребението беше изискано и церемониално. Църквата на Фелбака обаче остана полупразна. Повечето от местните хора не познаваха Александра и бяха дошли единствено за да задоволят любопитството си. Семейството и приятелите й седяха на първите редове. Като се изключи семейство Карлгрен и Хенрик, Ерика познаваше единствено Франсин. На пейката до нея седеше висок рус мъж, най-вероятно съпругът й. Присъстващите й приятели не бяха много. Едва запълваха два реда. Това затвърди представата на Ерика за Алекс. Приживе тя вероятно имаше много познати, но малко истински приятели. Тук-там по останалите пейки седяха дошлите от любопитство жители на градчето.

Ерика се настани на балкона. Биргит я бе видяла пред църквата и я бе поканила да седне при тях, но тя учтиво й отказа. Би било лицемерно да застане при семейството и приятелите на Алекс. На практика някогашната й приятелка й беше напълно непозната.

Ерика нервно се въртеше на неудобната църковна пейка. През детството си двете с Ана бяха принудени да посещават всяка неделна литургия. Като всички други деца и те умираха от скука, докато слушаха проповедите и псалмите с невъзможни за научаване мелодии. За да се разсее, Ерика си съчинявате приказки. Измисли безброй истории за дракони и принцеси, които така и не записа. По време на тийнейджърските им години посещенията в църквата значително се разредиха, най-вече благодарение на настойчивите протести на Ерика. Малкото пъти, когато все пак присъстваше на литургия, тя се отдаваше на далеч по-романтични мечтания. Може би за избора си на професия трябваше да благодари или да се сърди на времето, прекарано на църковните пейки.

Впрочем и досега не бе открила вярата. Гледаше на църквите като на красиви сгради, белязани от духа на традициите, но нищо повече. Проповедите от детството й не бяха успели да й повлияят. Те разказваха най-вече за ада и човешките грехове. Не разкриваха светлата страна на религията, в съществуването на която Ерика не се съмняваше, но до която така и не се докосна. Много неща се бяха променили. Сега пред олтара, облечена в пасторски дрехи, стоеше жена. Тя не говореше за вечни мъки, а за светлина, надежда, любов. На Ерика й се прииска през детството си да бе чула подобно тълкуване на религията.

От скришното си място на балкона можеше да види, че до Биргит на първия ред седи млада жена. Опряла глава на рамото й, Биргит я стискаше здраво за ръката. Стори й се позната и реши, че младата дама трябва да е Юлия, по-малката сестра на Алекс. Бе твърде далеч, за да може да разгледа добре лицето й, но Юлия като че ли се чувстваше неудобно от близостта на майка си. Дръпваше ръката си всеки път, щом Биргит я хванеше, но Биргит или се преструваше, че не вижда реакцията й, или чисто и просто не я забелязваше заради емоционалното състояние, в което се намираше.

Слънчевата светлина се процеждаше през високия прозорец от цветно армирано стъкло. Пейките бяха твърди и неудобни и Ерика вече усещаше нарастваща болка в областта на кръста. Изпита благодарност, когато се оказа, че церемонията е сравнително кратка. Остана седнала на мястото си след края й, като наблюдаваше отгоре хората, които бавно напускаха църквата.

Навън слънцето светеше почти непоносимо на ясното небе. Процесията от хора вървеше надолу по малкия хълм към гробището, където току-що разкопаното гробно място на Алекс очакваше да поеме ковчега й.

До смъртта на родителите си Ерика никога не се бе замисляла как успяват да изкопаят гробове през зимата в скованата от лед земя. Сега знаеше, че я нагряваха предварително. Разтапяха леда на един правоъгълник, достатъчно голям, за да побере ковчега.

Докато вървеше към отреденото за Алекс място, Ерика мина покрай надгробната плоча на родителите си. Движеше се в края на процесията, затова за миг спря пред плочата. На ръба на камъка имаше дебел слой сняг, който тя внимателно почисти с ръка. После хвърли един последен поглед на гроба на родителите си и забърза към малката група хора, събрали се малко по-надолу. Добре поне, че дошлите единствено от любопитство не бяха последвали процесията до гроба. Бяха останали само семейството и приятелите. Ерика не беше сигурна, че мястото й е тук. В последния момент реши, че иска да изпрати Алекс по последния й път.

Хенрик стоеше най-отпред, пъхнал ръце в дълбоките джобове на балтона си и свел глава. Не откъсваше поглед от ковчега, чийто капак бавно се покри с цветя, най-вече червени рози.

Ерика се зачуди дали същевременно не оглежда присъстващите, за да разбере дали бащата на детето на Алекс не е сред тях.

Когато спуснаха ковчега в земята, от гърдите на Биргит се отрони скръбна протяжна въздишка. В очите на Карл-Ерик нямаше сълзи. Бе мобилизирал цялата си сила, за да подкрепя Биргит и физически, и психически. Юлия стоеше настрана от тях. Хенрик я бе описал изключително точно, оприличавайки я на грозното патенце в семейството. За разлика от косата на по-голямата й сестра нейната беше тъмна, късо подстригана и стърчеше на всички страни, без какъвто и да било намек за прическа. Чертите на лицето й бяха груби, очите хлътнали, скрити зад дълъг бретон. Не носеше грим, а белезите по кожата говореха за сериозно акне по време на пубертета. На фона на Юлия Биргит изглеждаше още по-дребна и кльощава. Малката й дъщеря бе поне с десет сантиметра по-висока, с едро, безформено тяло. Ерика в захлас наблюдаваше как по лицето на Юлия пробягват вихрушки от напълно противоположни емоции. Болка и гняв се редуваха със скоростта на светлината. Не ронеше сълзи. Тя единствена не остави цвете на ковчега на сестра си, а когато церемонията приключи, бързо обърна гръб на отворения гроб и тръгна в посока към църквата.

Ерика се зачуди какви ли са били отношенията между двете сестри. Едва ли е лесно непрекъснато да те сравняват с Алекс. Винаги да изтегляш по-късата сламка. Бързите стъпки, с които Юлия се отдалечи от групата опечалени, явно разкриваха нежеланието й да има каквото и да е общо с тях. Високо вдигнатите й рамене предупреждаваха останалите да стоят настрана.

Хенрик се приближи до Ерика.

— Сега ще има малка почерпка. Ще се радваме да дойдеш.

— Не, не знам — рече Ерика.

— Поне за малко.

Тя се поколеба.

— Добре, окей. Къде ще бъде? У Ула?

— Не, след известен размисъл решихме да е в къщата на Биргит и Карл-Ерик. Въпреки случилото се там знам, че Алекс я обичаше. Имахме много хубави моменти в нея. Едва ли има по-добро място, където да си спомним за нея. Но аз разбирам, че сигурно ти е трудно да се върнеш там. Последното ти посещение не е свързано с кой знае колко приятни спомени.

Ерика се изчерви от срам, като си спомни кога всъщност за последен път бе влизала в къщата, и тутакси заби поглед в земята.

— Не, всичко е наред.

Ерика отиде до дома на Алекс със собствената си кола и отново я спря на паркинга зад училището. Когато влезе през входната врата, къщата вече бе пълна с хора. Отново се зачуди дали не е най-добре да се обърне и да си тръгне. Но изпусна момента. Хенрик я посрещна и й помогна да свали якето си, после вече беше късно.

Край кухненската маса, на която бяха сервирани няколко вида киш, имаше голяма навалица. Ерика си взе голямо парче от киша със скариди. След това бързо се оттегли в един ъгъл, където можеше спокойно да хапне и да огледа останалите присъстващи.

Като се има предвид поводът, настроението в къщата бе необичайно приповдигнато. Гостите излъчваха трескава радост и изкуствено поддържаните диалози не можеха да скрият, че мислите им се въртят около причината за смъртта на Алекс.

Ерика обходи стаята с поглед. Биргит седеше почти в края на един диван и бършеше очи с кърпичка. Карл-Ерик стоеше зад нея, поставил непохватно едната си ръка на рамото й, в другата държеше чиния с храна. Хенрик умело общуваше с присъстващите. Присъединяваше се ту към една групичка, ту към друга, здрависваше се с всички, кимаше в знак на благодарност за изказаните съболезнования, подканяше гостите да си вземат кафе и сладкиши. Държеше се като съвършен домакин. Сякаш присъстваше на коктейлно парти, а не на погребението на съпругата си. Само едно нещо издаваше колко му коства това — всеки път, преди да отиде до следващата група от хора, поемаше дълбоко дъх и спираше за миг, сякаш за да събере сили.

Единственият човек, чието поведение се набиваше на очи, бе Юлия. Тя седеше на перваза на прозореца на верандата, вдигнала единия си крак до стъклото, с поглед, вперен в безкрайното море. Усилията на всеки, който се приближеше към нея, за да й каже някоя мила дума и да изрази съпричастност към мъката й, оставаха напразни. Тя игнорираше всякакъв опит за диалог и продължаваше да гледа втренчено бялата покривка на водата.

Ерика усети как някой леко я докосна по ръката, сепна се и кафето й се разплиска върху чинийката.

— Извинявай, не исках да те стресна.

Франсин се усмихна.

— Няма нищо, просто се бях замислила.

— За Юлия ли? — Франсин кимна с глава към фигурата на прозореца. — Видях, че я гледаш.

— Да, не мога да скрия, че ме заинтригува. Така силно се откроява на фона на останалите членове на семейството. Не мога да разбера дали страда за Алекс, или просто е обзета от силен гняв поради някакви непонятни за мен причини.

— Никой не разбира Юлия. Но едва ли й е лесно. Грозното патенце, отрасло сред два красиви лебеда. Вечно пренебрегвано и избутвано встрани. Никога не са я обиждали, просто не я искат. Алекс не спомена нито дума за нея през цялото време, докато живеехме във Франция. След като се преместих в Швеция, бях страшно изненадана, когато открих, че тя има по-малка сестра. Говореше за теб повече, отколкото за Юлия. Отношенията ви трябва да са били наистина изключителни.

— Всъщност не знам. Бяхме деца. Като всички останали на тази възраст и ние станахме кръвни сестри и си обещавахме, че никога няма да се разделим. Но даже и Алекс да не се бе преместила, ни очакваше същата съдба като на повечето малки момиченца, които напускат детството, за да влязат в пубертета. Щяхме да се караме за момчета, щяхме да започнем да се обличаме различно една от друга, да попаднем на различни стъпала в социалната йерархия и да си намерим други приятели в зависимост от етапа от живота ни. Но Алекс наистина остави отпечатък върху живота ми. Все още се чувствам предадена. Не спрях да се чудя аз ли казах или направих нещо лошо. Тя просто все повече и повече се отдръпваше и един ден просто изчезна. Когато отново се срещнахме, вече пораснали, ми беше напълно непозната. Сега имам странното чувство, че отново започвам да я опознавам.

Ерика се замисли за растящата купчина страници от книгата й вкъщи. За момента разполагаше единствено със смесица от впечатления, чужди разкази и собствени размишления. Дори не знаеше как да ги подреди, просто се усещаше длъжна да го стори. Инстинктите й на писателка й подсказваха, че това е шансът й да създаде нещо истинско, но не беше сигурна къде минава границата между професионалните й нужди и личната й връзка с Алекс. Любопитството, без което не би могла да напише и ред като писател, я подтикваше да търси отговор на загадката около смъртта на Алекс и в един дълбоко личен план. Имаше избор — можеше да забрави за съдбата на приятелката си. Да обърне гръб на потъналото й в скръб семейство и да се посвети на собствените си проблеми. Вместо това седеше в стая, пълна с непознати.

Хрумна й нещо. Почти бе забравила за картината, която откри в гардероба на Алекс. Изведнъж осъзна защо топлите тонове, запечатали завинаги тялото на Алекс, й се сториха толкова познати. Обърна се към Франсин.

— Помните ли, когато се срещнахме в галерията…

— Да.

— Точно до вратата имаше една картина. Голямо платно, изрисувано единствено с топли тонове, жълто, червено, оранжево…

— Да, знам кое точно имате предвид. Какво за него? Само не ми казвайте, че обмисляте да го купите.

Франсин се усмихна.

— Не, просто се чудя кой е художникът.

— Да, доста тъжна история. Името на твореца е Андерш Нилсон. Родом от Фелбака. Алекс го откри. Притежава невероятен талант. За съжаление е алкохолик, което най-вероятно ще провали кариерата му. Днес не е достатъчно да оставиш картините си в някоя галерия и да се надяваш на успех. Като творец трябва да умееш да пласираш творбите си на пазара, да присъстваш на вернисажи, на изложби, да си художник до мозъка на костите си. Андерш Нилсон е пияница, който не може да се държи цивилизовано. От време на време продаваме някоя негова картина на клиенти, които имат око за талантливи творци. Звездата на Андерш обаче никога няма да заблести на небосклона на изкуството. Ако трябва да съм болезнено искрена, то единственият му шанс е да се напие до смърт. Мъртвите творци винаги се котират в общността.

Ерика погледна учудено крехкото създание пред себе си. Франсин забеляза погледа й и добави:

— Не исках думите ми да прозвучат цинично. Просто се ядосвам, че един толкова талантлив човек пропилява живота си заради алкохола. Наистина е трагично. Имаше късмет, че Алекс откри картините му. Иначе единствените, които щяха да им се радват, са местните алкохолици на Фелбака. Трудно ми е да си представя, че те могат да оценят плодовете на такова елитарно изкуство.

Едно от парчетата на пъзела застана на мястото си, но Ерика нямаше и най-малка идея как се вписва в цялостната картина. Защо Алекс държеше скрит в гардероба си гол портрет, нарисуван от Андерш Нилсон? Едно от обясненията бе, че е възнамерявала да го подари на Хенрик или на любовника си и че е възложила работата на художник, от когото дълбоко се е възхищавала. Но нещо не се връзваше. Картината излъчваше толкова чувственост и сексуалност, че нямаше как да се роди от чисто професионалните отношения между двама непознати. Между Алекс и Андерш имаше странна връзка. От друга страна обаче, Ерика знаеше, че изкуството не е най-силната й страна и интуицията й може да я заблуждава.

В стаята се разнесе шепот. Тръгна от групичката, която стоеше най-близо до входа, а после бе подет и от останалите. Всички погледи се впериха във външната врата, през която влезе неочакван гост, от когото лъхаше изисканост. Когато Нели Лоренц прекрачи прага на дома на Алекс, присъстващите ахнаха от удивление. Ерика се замисли за вестникарската статия, която откри в спалнята на Алекс, и усети как безброй разхвърлени факти се защураха из съзнанието й, а тя не можеше по никакъв начин да ги навърже един с друг.

Консервната фабрика на Лоренц осигуряваше поминъка на Фелбака от петдесетте години насам. Почти половината от безработните хора в градчето работеха там и фамилията Лоренц се радваше едва ли не на кралски почести сред съгражданите си. Тъй като във Фелбака нямаше условия за зараждането на висше общество, семейство Лоренц сами по себе си представляваха уникална класа. От височайшия си огромен дом, кацнал на върха на хълма, те наблюдаваха Фелбака отвисоко със сдържано високомерие.

Фабриката бе основана през 1952 от Фабиан Лоренц. Той произхождаше от род на рибари и се очакваше да продължи по стъпките на дедите си. Уловът обаче все повече намаляваше, а младият Фабиан бе умен и амбициозен и изобщо не възнамеряваше да живее бедно като баща си.

Основа консервната фабрика, така да се каже, с двете си ръце, а когато се спомина в края на седемдесетте, остави на съпругата си Нели не само една печеливша индустрия, но и огромно състояние. За разлика от съпруга й, който се радваше на обичта на хората, за Нели Лоренц се говореше, че е надута и студена. В последно време тя рядко излизаше в града и подобно на кралица даваше аудиенции на шепа избрани. Затова бе същинска сензация да я видят да влиза през вратата. Тази новина щеше да подхранва клюките месеци наред.

В стаята настана такава тишина, че муха да бръмне, щеше да се чуе. Госпожа Лоренц позволи на Хенрик да й помогне да съблече коженото си палто и да влезе в дневната редом с нея. Той я поведе към дивана по средата на стаята, където седяха Биргит и Карл-Ерик. През това време тя поздрави с кимване отбрана част от присъстващите. Когато застана пред родителите на Алекс, гласовете в помещението отново зажужаха. Гостите си говореха хладно на прозаични теми, като същевременно се напрягаха да чуят диалога край дивана.

Ерика бе една от малкото, които получиха поздрав с кимване. Частичната й известност я правеше достойна за благоволението на Нели Лоренц. Тя дори веднъж малко след смъртта на родителите й я беше поканила на кафе. Тогава Ерика отклони вежливо поканата с извинението, че все още не се е възстановила от преживения шок.

Ерика наблюдаваше любопитно Нели, която сдържано изрази дълбоките си съболезнования на Биргит и Карл-Ерик. Съмняваше се, че в сухото й тяло има място за състрадание. Нели Лоренц бе страшно слаба, с кокалести ръце, които стърчаха от добре ушитата й рокля. Сигурно цял живот бе умирала от глад, за да успее да изглежда толкова слаба на старини. Явно не съзнаваше, че подобна фигура отива на младите, все още сочни тела и загубва блясъка си на стари години. Лицето й бе остро, със строги черти, но изненадващо гладко, почти без бръчки. Ерика заподозря, че не бе минало без скалпел. Най-красивият й атрибут определено беше гъстата й посребрена коса, която бе сплетена толкова стегнато, че кожата на челото й се бе дръпнала нагоре и й придаваше леко учудено изражение. Според Ерика трябва да беше над осемдесетте. Мълвата гласеше, че на младини Нели е била танцьорка и се е запознала с Фабиан Лоренц по време на едно представление на балета в Гьотеборг, в което никоя благочестива девойка не би се съгласила да участва. Уменията й на танцьорка все още прозираха в грациозните й движения. Официалната версия гласеше: тя никога не е стъпвала на сцена, а е дъщеря на някакъв консул от Стокхолм.

След като си поговориха тихо в продължение на няколко минути, Нели остави скърбящите родители и излезе при Юлия на верандата. Никой от присъстващите не показа изненадата си от това нейно действие. Всички продължиха разговорите си, но държаха странната двойка под око. След като Франсин се върна при останалите гости, Ерика отново остана сама в ъгъла и можеше спокойно да наблюдава Юлия и Нели. За първи път днес забеляза усмивка по лицето на по-малката сестра на Александра, която скочи от перваза на прозореца и седна на ратановия диван до Нели. Двете склониха глави една към друга и си зашушукаха нещо.

Какво можеше да свързва тези толкова различни жени? Ерика хвърли поглед към Биргит. Потоците от сълзи по бузите й най-накрая бяха секнали и тя се бе взряла с огромни ужасени очи в дъщеря си и Нели Лоренц. Ерика реши, че в края на краищата може и да приеме поканата за чай на г-жа Лоренц. Щеше да й е интересно да си поговорят на четири очи.

Изпита огромно облекчение, когато напусна къщата на хълма и вдиша чистия зимен въздух.

Патрик изпитваше лека нервност. Отдавна не бе готвил храна за жена. Жена, която на всичкото отгоре далеч не му бе безразлична. Всичко трябваше да е съвършено.

Тананикаше си, докато режеше краставицата на шайби. След дълги размисли най-накрая се бе спрял на говеждо филе. То вече лежеше във фурната и скоро щеше да е готово. Сосът къкреше на котлона и дразнеше с миризмата си празния му стомах.

Следобедът се оказа доста трескав. Не можа да си тръгне по-рано от работа, както се надяваше, и затова му се наложи да почисти къщата рекордно бързо. Не си даваше сметка до каква степен бе запуснал къщата след раздялата с Карин, но когато я огледа с безпристрастни очи, разбра, че го чака много работа.

Чувстваше се малко неудобно, че домът му въплъщава стереотипа за ергенска квартира — наоколо цареше мръсотия, а хладилникът беше празен. До този миг не бе съзнавал колко й е коствало на Карин да поддържа къщата им чиста и подредена, приемаше го за даденост, без дори да се замисли за положения от нея труд. Много неща бе приемал за даденост.

Когато Ерика позвъни на вратата, той трескаво свали престилката и набързо се огледа, за да провери как изглежда прическата му. Въпреки че си направи труда да я залиже с гел, косата му си оставаше все така неконтролируемо рошава.

Ерика беше прекрасна както винаги. Бузите й бяха леко порозовели от студа, а гъстата й руса коса падаше на буйни къдри в качулката на пухеното яке. Той я прегърна леко, позволи си да затвори за миг очи и да вдиша дълбоко аромата на парфюма й, след което я покани вътре на топло.

Масата бе сложена и двамата започнаха с предястието. Патрик я наблюдаваше скришом, докато тя с наслада вкусваше от пълненото със скариди авокадо. Това предястие не бе нещо специално, но пък човек трудно би могъл да се провали в приготвянето му.

— Не съм си и помисляла, че ще ме нагостиш с вечеря с предястие и десерт — каза Ерика и пъхна поредната хапка авокадо в уста.

— Нито пък аз. Но все пак наздраве и добре дошла в ресторант „Хедстрьом“.

Чукнаха се и отпиха от охладеното бяло вино, след което продължиха да се хранят в приятна тишина.

— Как си?

Патрик гледаше Ерика изпод вежди.

— И по-добри седмици съм имала.

— Защо всъщност дойде с тях на разпита? Има цяла вечност, откакто не поддържаш контакт с Александра и семейството й.

— Да, оттогава минаха около двайсет и пет години. Всъщност не знам. Имам чувството, че ме е засмукал някакъв водовъртеж, от който нямам представа дали мога или искам да се измъкна. Мисля, че напомням на Биргит за по-добри времена. Освен това не съм член на семейството и вероятно й вдъхвам известна сигурност.

Ерика се поколеба.

— Има ли някакъв напредък по разследването?

— Съжалявам, не мога да обсъждам случая с теб.

— Да, разбирам. Извинявай, трябваше да се замисля, преди да те попитам.

— Няма нищо. Ти обаче би могла да ми помогнеш. Напоследък доста често общуваш със семейството й, а освен това ги познаваш и от преди. Би ли могла да споделиш с мен впечатленията си от тях и да ми разкажеш какво знаеш за Алекс?

Ерика остави вилицата на масата и се опита да подреди впечатленията си в реда, в който искаше да ги представи на Патрик. Разказа му всичко, което знаеше, и сподели с него мнението си за близките на Алекс. Патрик я слушаше внимателно, като междувременно успя да отнесе чиниите от предястието и да сервира вечерята, както и да вметне някой и друг въпрос. Изненада се, че Ерика е събрала толкова много информация за толкова кратко време. Благодарение на научените от нея факти и на познанството й с Алекс успя да види поредната жертва на убийство и като човешко същество, като личност.

— Знам, че не можеш да говориш за случая, Патрик, но поне може да ми кажеш дали имате някаква представа кой е извършителят.

— Не, разследването все още тъпче на място. В момента приветстваме всякаква информация.

Патрик въздъхна и прокара пръст по ръба на чашата за вино. Ерика се поколеба.

— Може би разполагам с нещо интересно.

Протегна се към чантата си и взе да рови из нея. Извади нагънат лист хартия и му го подаде през масата. Патрик го пое и разгърна. Прочете съдържанието му с интерес и я погледна учудено, след като приключи.

— Какво общо има това с Алекс?

— И аз това се питам. Намерих тази статия в едно чекмедже, скрита под бельото й.

— Как така „намерих“? По какъв повод си се ровила из чекмеджетата й?

Патрик забеляза как гостенката му се изчерви и се зачуди какво крие от него.

— Ами, отбих се у тях една вечер и поогледах малко.

— Какво си направила?

— Да, да, знам. Няма нужда да ми го натякваш. Постъпих изключително глупаво, но знаеш каква съм. Действам, без да мисля. — Ерика продължи да говори бързо, за да избегне укорите му. — Както и да е, открих тази статия в чекмеджето на Алекс и случайно я взех със себе си.

Патрик не я попита как така „случайно“ я е взела. По-добре беше да не знае.

— Какво според теб би могло да означава това? — попита го Ерика. — Статия за изчезнал човек от преди двайсет и пет години. Какво отношение има тя към Алекс?

— Какво знаеш за това? — попита Патрик на свой ред и размаха статията във въздуха.

— Фактически нищо повече от публикуваното тук. Че Нилс Лоренц, син на Нели и Фабиан Лоренц, изчезна безследно през януари 1977. Тялото му така и не беше намерено. За сметка на това обаче през годините се носеха какви ли не слухове. Част от хората мислят, че се е удавил и трупът му е отплувал в морето, затова не са го открили. Други смятат, че е откраднал голяма сума пари от баща си и е избягал в чужбина. Нилс Лоренц не се радваше на особени симпатии по онова време, така че повечето хора са склонни да вярват на втората версия. Той е единствен син и Нели явно страшно го е била разглезила. Изчезването му я съкруши, а Фабиан Лоренц така и не можа да го преживее. Почина от инфаркт около година след това. Единственият наследник на богатството им днес е приемният им син, който дойде в дома им няколко години преди изчезването на Нилс. Нели го осинови след смъртта на съпруга си. Това е само малка порция от местните клюки. Аз обаче все още не разбирам какво отношение има тази история към Алекс. Единствената връзка между двете семейства е консервната фабрика — Карл-Ерик беше чиновник там, когато двете с Алекс бяхме малки, преди да се преместят в Гьотеборг. Но оттогава минаха двайсет и пет години.

Изведнъж Ерика се сети за още една допирна точка между двете фамилии. Разказа на Патрик, че Нели е дошла на погребението и е отдала цялото си внимание на Юлия.

— Все още не знам каква връзка има това със статията, но едва ли е съвпадение. Франсин, партньорката на Алекс в галерията, спомена, че Алекс е възнамерявала да се помири с миналото си по някакъв начин. Не можа да ми каже нищо повече, но смятам, че нещата са свързани. Наречи го женска интуиция, ако щеш, но усещам, че има връзка.

Чувстваше се леко засрамена, задето не казва на Патрик цялата истина. Имаше още едно малко парченце от пъзела, което пазеше за себе си, поне докато не научи нещо повече.

— Да, едва ли бих могъл да преборя с аргументи женската ти интуиция. Искаш ли още малко вино?

— Да, благодаря! — Ерика огледа кухнята. — Домът ти е много хубав. Твое дело ли е обзавеждането?

— Не, заслугата не е моя. Карин разбираше от тези неща.

— А, да, Карин. Какво се случи всъщност?

— Ами, позната история. Момиче среща солист на оркестър с модно сако. Момичето се влюбва. Момичето се развежда и заживява с певеца.

— Шегуваш се!

— За съжаление, не. Не стига, че ме заряза, ами избяга с Лейф Ларшон, обичан и популярен певец в най-известния оркестър на Бохуслен „Лефес“. Мъжът с най-красивата хокейна прическа[6] на западното крайбрежие. М-да, кой би могъл да се бори с мъж с маратонки.

Ерика го погледна озадачено.

Патрик се усмихна.

— Е, може би малко попрекалих, но горе-долу така се получи.

— Но това е ужасно! Сигурно ти е било трудно да го преглътнеш.

— Доста дълго се самосъжалявах, но сега съм окей. Все още не мога да кажа, че се чувствам добре, но бива.

Ерика смени темата.

— Новината за бременността на Алекс дойде като гръм от ясно небе.

Тя впи изпитателен поглед в Патрик и той заподозря, че зад на пръв поглед съвсем невинното й изказване се крие още нещо.

— Да, както изглежда, не е била съобщила на съпруга си добрата новина.

Патрик замлъкна и я изчака да продължи. На Ерика й трябваше известно време, преди да реши да продължи започнатото. Заговори тихо, с дълги паузи, които издаваха неувереността й.

— Според най-добрата й приятелка детето не е от Хенрик.

Патрик вдигна вежди и подсвирна, но не каза нищо с надежда да получи още информация.

— Франсин ми разказа, че Алекс е срещнала някого във Фелбака. Заради когото е идвала тук всеки уикенд. Спомена ми също, че Алекс не е искала деца от Хенрик, но с този мъж било различно. Алекс била на седмото небе от радост заради детето. Именно затова Франсин най-настойчиво ме убеждаваше, че не може да се е самоубила. По думите й Алекс за първи път през живота си била щастлива.

— Знае ли нещо за въпросния мъж?

— Не, нищо. Алекс го пазела в тайна.

— Не мога да разбера как мъжът й я е пускал да идва във Фелбака всеки уикенд сама. Той знае ли за аферата й?

Патрик отпи още една глътка вино и усети как бузите му пламват. Не знаеше дали вълнението му се дължи на алкохола или на присъствието на Ерика.

— Очевидно отношенията им са били доста странни. Срещнах се с Хенрик в Гьотеборг и останах с впечатление, че пътищата им рядко са се пресичали. Бях твърде малко с него, за да успея да преценя какво знае или не знае. Лицето му е напълно непроницаемо. Полага голямо старание да не издава мислите или чувствата си.

— Подобни хора понякога са като бомба със закъснител. Търпят, търпят и накрая експлодират. Мислиш, че се е получило така? Че на отхвърления съпруг най-накрая му идва до гуша и решава да убие невярната си съпруга?

— Не знам, Патрик. Наистина не знам. Но ти предлагам да се напием до несвяст и да забравим за всякакви убийства и смърт.

Патрик с радост се съгласи и вдигна чашата си за наздраве.

Преместиха се на дивана и прекараха вечерта в приятен разговор на всевъзможни други теми. Тя му разказа за живота си, за притесненията си около къщата и за скръбта от загубата на родителите си. Той сподели с нея обзелите го гняв и чувство за провал след развода, отчаянието, че отново се връща на изходна позиция точно когато наистина се чувства готов за семейство и деца. Когато започва да вярва, че ще остареят заедно.

Дори тихите паузи бяха изпълнени с усещане за покой. Точно тогава му се приискваше да се наведе напред и да я целуне. Успяваше да се възпре и изпускаше момента.

3

Видя, когато я изнасяха. Искаше му се да се хвърли с рев върху покритото й с одеяло тяло. Да я задържи завинаги.

Сега наистина я бе загубил. Някакви непознати хора щяха да се ровят из тялото й. Никой от тях нямаше да може да съзре красотата, която той виждаше.

За тях тя щеше да е просто парче месо. Пореден номер на лист хартия, без живот, без огън.

Той погали дясната си длан с лявата. Вчера бе галил нейната ръка. Притисна длан към бузата си и се опита да си спомни допира на студената й кожа до лицето си.

Не почувства нищо. Беше си отишла наистина.

Сините лампи хвърляха светлината си наоколо. Хора сновяха напред-назад, влизаха и излизаха от къщата. Защо бързаха толкова? Вече бе твърде късно.

Никой не го забеляза. Беше невидим. Като през целия си живот досега.

Нищо. Тя го виждаше. Винаги го бе виждала. Когато впиеше в него сините си очи, го караше да се чувства значим.

Не му остана нищо. Битката отдавна приключи. Сега стоеше в пепелта и гледаше как непознати отнасят живота му, покрит с жълто болнично одеяло. В края на пътя нямаше място за избор. Знаеше го още от малък. Сега наистина стоеше там. Мигът, който очакваше с копнеж, най-накрая настъпи и той се вкопчи здраво в него.

Нея вече я нямаше.

Гласът на Нели прозвуча леко изненадано, когато Ерика й позвъни. За миг Ерика се зачуди дали не прави от мухата слон. Но не можеше да отрече, че появата на Нели в дома на Карлгрен на погребението на Алекс бе изключително странна. Както и фактът, че разговаря почти само с Юлия. Карл-Ерик може и да беше административен директор във фабриката на Фабиан Лоренц, преди да се премести със семейството си в Гьотеборг, но доколкото Ерика знаеше, двамата не бяха приятели. Карлгрен се намираше на твърде ниско стъпало в социалната йерархия.

Поканиха я в невероятно красив салон с елегантна ходова гарнитура. Изгледът от прозорците му се простираше от пристанището до безкрайната морска шир отвъд островите. В хубав ден, когато снежната покривка на водата отразяваше слънчевите лъчи, зимната картина не отстъпваше по нищо на най-прекрасния летен пейзаж.

Настаниха се и им поднесоха коктейлни хапки на сребърен поднос. Хапките бяха страшно вкусни, но Ерика сметна, че би било невъзпитано да си вземе прекалено много от тях. Нели изяде само една. Очевидно се боеше да не прибави някой грам мазнина към малкото плът на кокалестото си тяло.

Разговорът им бе вежлив, но вървеше трудно. В дългите паузи между отделните реплики се чуваше единствено равномерното тиктакане на часовник и предпазливото посръбване от горещия чай. Разговаряха на неутрални теми. Как младите хора напускат Фелбака. Как не достигат работни места. Колко е тъжно, че все повече от старите уникални къщи попадат в ръцете на туристи. Нели дълго разказва за Фелбака, както помнеше града от годините, когато бе заживяла тук като младоженка. Ерика я слушаше внимателно. От време на време задаваше по някой учтив въпрос.

Имаше чувството, че и двете се въртят около темата, която рано или късно щяха да бъдат принудени да засегнат.

Ерика първа събра смелост.

— Последната ни среща беше по тъжен повод.

— Да, каква трагедия само. Толкова млад човек.

— Не знаех, че се познавате със семейство Карлгрен.

— Карл-Ерик работи за нас в продължение на дълги години, така че доста често се срещахме със семейството му.

Нели сведе поглед. Ерика забеляза, че нервно кърши ръце в скута си.

— Останах с впечатление, че познавате и Юлия. Тя не се ли роди, след като напуснаха Фелбака?

Нели леко се стегна и наклони глава на една страна — нищо друго не издаде, че въпросът й е неприятен.

— Не, с Юлия се познаваме отскоро, но аз я намирам за очарователна млада дама. Е, да, няма външността на Александра, но притежава силна воля и смелост, които я правят далеч по-интересна от глупавата й сестра.

Нели прикри устата си с ръка. За миг бе забравила, че говори за някого, който не е вече между живите, и за части от секундата фасадата й се пропука. Това, което Ерика съзря през пукнатината, бе чиста омраза. Защо Нели Лоренц мразеше Александра, жена, която бе познавала бегло в детските си години?

В този миг, преди Нели да успее да намери подходящо извинение за случилото се, телефонът иззвъня. Тя се изправи с нескрито облекчение и отиде да го вдигне.

Ерика се възползва от момента да огледа стаята. Красива, но безлична. Очевидно докосната от ръката на дизайнер. Нямаше детайл от интериора, който да не е съчетан с останалите в цветово и всяко друго отношение. Ерика несъзнателно сравни салона с изчистената обстановка в дома на родителите си. Там нямаше нито едно ненужно украшение. Всички предмети, събирани десетилетия наред, имаха определена функция. Ерика обаче намираше изпълнения с душа, макар и вехт дом за многократно по-красив от тази излъскана като за показ стая. Единствените по-лични вещи, които забеляза, бяха няколкото семейни портрета на камината. Наведе се напред и внимателно ги разгледа. Очевидно бяха подредени хронологично от ляво на дясно, като редът започваше с черно-бяла снимка на елегантна двойка младоженци. Нели наистина бе ослепително красива в бялата, плътно прилепнала по тялото й рокля, но Фабиан, изглежда, се чувстваше неудобно във фрака си.

На следващата снимка семейството се бе сдобило с нов член — Нели държеше бебе в ръце. Лицето на Фабиан все още беше строго и сериозно. Следваха множество снимки на детето, което все повече и повече растеше. На някои бе само, на други — с Нели. На последната фотография беше на около двайсет и пет. Нилс Лоренц. Изчезналият син. Като се изключи първата фотография, запечатала семейството им в пълен състав, човек имаше чувството, че Нели и Нилс са единствените му членове. Фабиан вероятно не е обичал да го снимат и вместо това е държал фотоапарата. Осиновеният син Ян не присъстваше на нито една фотография.

Ерика насочи вниманието си към бюрото в единия ъгъл на стаята. То бе тъмно на цвят, направено от череша и украсено с изящни орнаменти, които тя поглади с пръст. Отгоре му нямаше нито една джунджурия и изглежда, единствената му функция бе да краси стаята. Искаше й се да надникне в чекмеджетата му, но не знаеше колко още ще се забави Нели. Телефонният й разговор очевидно се проточваше, но можеше да приключи всеки момент. Ерика погледна към кошчето за боклук, в което бяха хвърлени няколко смачкани листове хартия. Вдигна най-горния и внимателно го разгъна. Прочете съдържанието му с нарастващ интерес. След това го върна на предишното му място, още по-озадачена от преди. Нищо в тази история не бе каквото изглеждаше.

Някой се прокашля зад нея. Ян Лоренц стоеше на прага на вратата, вдигнал въпросително вежди. Ерика се зачуди откога ли е там.

— Ерика Фалк, нали?

— Да. Вие трябва да сте синът на Нели, Ян?

— Да, така е. Приятно ми е да се запознаем. Трябва да знаете, че за вас доста се говори из градчето.

Мъжът й се усмихна широко и тръгна към нея с протегната ръка. Тя я пое с леко нежелание. Нещо в него я накара да настръхне. Той задържа ръката й в своята по-дълго от нормалното. За миг й се прииска да я издърпа от хватката му.

Очевидно се прибираше от делова среща. Носеше добре изгладен костюм и куфарче. Ерика знаеше, че той ръководи семейния бизнес. И то доста успешно.

Носеше косата си сресана назад, но използваше прекалено много гел. Устните му бяха твърде месести и пухкави за мъж, но имаше красиви очи с дълги тъмни мигли. Ако не бе едрата му квадратна челюст с дълбока трапчинка на брадичката, щеше да изглежда доста женствен. Смесицата от тези така различни черти му придаваше интересен външен вид, но бе трудно да се реши дали е привлекателен или не. Ерика го намираше за отблъскващ, но това й мнение се основаваше най-вече на неприятното усещане, което предизвикваше у нея.

— Значи мама най-накрая успя да ви примами тук. Името ви беше на едно от челните места в списъка на желани гости още след излизането на първата ви книга.

— Аха. Известно ми е, че тук това е едва ли не събитието на века. Майка ви ме е канила и друг път, но едва сега ми се отвори възможност да приема.

— Да, чух за родителите ви. Голяма трагедия. Приемете искрените ми съболезнования.

По лицето му се изписа състрадание, погледът му обаче остана безчувствен.

Нели се върна в стаята. Ян се наведе и целуна майка си по бузата, но Нели остана безразлична към жеста му.

— Сигурно си много щастлива, мамо, че Ерика най-накрая е наш гост. Откога я чакаш.

— Да, много съм щастлива.

Нели седна на дивана. Лицето й се изкриви от болка и тя се хвана за дясната ръка.

— Мамо, как си? Боли ли те? Да донеса ли хапчетата ти?

Ян се наведе напред и сложи ръце на раменете й, но тя го отблъсна грубо.

— Не, добре съм. Болежките на старостта, нищо особено. Между другото, не трябва ли да си във фабриката?

— Да, прибрах се само за да взема едни документи. А сега ще оставя дамите насаме. Не се напрягай, мамо, нали знаеш какво каза докторът…

Нели изсумтя нещо в отговор. Лицето на Ян изразяваше искрена загриженост и състрадание, но Ерика можеше да се закълне, че когато се обърна към тях за последен път, преди да напусне стаята, по устните му пробяга усмивка.

— Не остарявай, Ерика. С всяка година мисълта да се хвърля от някоя скала става все по-примамлива. Единствената ми надежда е до такава степен да си загубя ума, че да се почувствам отново на двайсет. Би ми било приятно да преживея това време отново.

Нели се усмихна горчиво.

Тази тема не бе особено приятна, затова Ерика смотолеви някакъв отговор и се опита да поведе разговора в друга насока.

— Сигурно мисълта, че имате син, който да продължи семейния бизнес, ви носи утеха. Доколкото знам, Ян живее при вас със съпругата си.

Нели погледна за секунда към снимките на камината. Не каза нищо, а и Ерика не посмя да й зададе повече въпроси по тази тема.

— Стига сме говорили за мен. Работите ли по някоя нова книга в момента? Трябва да призная, че страшно много харесах тази за Карин Бойе. Успявате да възродите личностите, за които пишете. Защо работите единствено върху биографии на жени?

— Мисля, че в началото беше по-скоро случайно. Дипломната ми работа бе за големите шведски писателки. Те така ме омагьосаха, че ми се прииска да науча повече за тях като личности. Първата ми книга, както вероятно ви е известно, беше за Ана Мария Ленгрен, за която знаех най-малко. След това продължих по инерция. В момента работя върху биографията на Селма Лагерльоф. Доста интересен живот.

— Никога ли не сте се замисляли да напишете някоя… авторска, а не биографична творба? Езикът ви е толкова богат, ще ми е интересно да прочета някое художествено произведение от вас.

— Разбира се, че съм мислила по този въпрос. — Ерика се опита да скрие чувството си на вина. — Но в момента цялото ми внимание е съсредоточено върху книгата за Селма Лагерльоф. Ще видим какво ще правя после. — Тя погледна часовника си. — Като стана дума за писане, за съжаление е време да си тръгвам. Макар и да нямам фиксирано работно време, все пак професията ми изисква определена дисциплина и трябва да се прибера, за да приключа с нормата за деня. Много благодаря за чая и за вкусните хапки.

— Няма защо. Беше ми много приятно.

Нели се изправи грациозно от дивана. От старческите й болежки нямаше и следа.

— Ще ви изпратя. В миналото това беше задължение на нашата икономка Вера, но времената се менят. Вече не е модерно да имаш домашна прислуга, а и кой ли би могъл да си го позволи. С радост бих я задържала, ние все пак имаме и финансовата възможност, но Ян не иска и да чуе. Казва, че не желае в къщата да живеят чужди хора. Обаче няма нищо против тя да идва да чисти веднъж седмично. Понякога изобщо не е лесно да разбереш младите.

Очевидно отношенията им бяха преминала на съвсем друго ниво, защото когато Ерика й подаде ръка за довиждане, Нели игнорира жеста и вместо това допря буза до нейната за въздушна целувка. Ерика инстинктивно обърна най-напред правилната страна и се почувства почти като изискана дама. Започваше да свиква със светския живот.

Забърза към къщи. Не искаше да разкрива пред Нели истинската причина за оттеглянето си. Погледна часовника си. Два без двайсет. В два часа щеше да я посети агент по недвижимо имущество, за да огледа къщата преди продажбата. Ерика скръцна със зъби при мисълта, че някакъв непознат ще обикаля и ще се рови из дома на родителите й, но вече нищо не можеше да направи по този въпрос. Време бе да се примири.

Днес беше без колата и й се наложи да ускори крачка, за да стигне навреме. Същевременно обаче си помисли, че нищо няма да му стане на агента, ако почака малко, и отново забави ход. Защо да бърза?

Опита се да прогони неприятните мисли. Спомни си за съботната вечеря в дома на Патрик, която надмина всичките й очаквания. Ерика винаги бе гледала на него като на мил, но леко досаден по-малък брат, макар че всъщност бяха на една възраст. Сега явно бе очаквала, че Патрик е същото закачливо момче. Вместо това срещна един зрял, сърдечен и забавен мъж. И доста привлекателен, трябваше да признае.

Зачуди се какво повелява етикетът — колко време трябва да изчака, преди да му се отблагодари с вечеря вкъщи.

Последният склон преди къмпинга на залива изглеждаше измамно полегат, но всъщност бе доста стръмен. Когато най-накрая зави надясно и изкачи последната височина до къщата, Ерика дишаше тежко. Стигна до върха и спря поразена. Пред дома й бе паркиран голям мерцедес и тя знаеше много добре кой е собственикът му. Мислеше си, че най-неприятното вече е минало. Очевидно грешеше.

— Здравей, Ерика.

Лукас стоеше облегнат на външната врата със скръстени ръце.

— Какво правиш тук?

— Така ли ще посрещнеш зет си?

Говореше с акцент, но в граматическо отношение шведският му бе перфектен.

Подигравателно разтвори ръце като за прегръдка. Ерика игнорира жеста му и по лицето му разбра, че той и не очакваше друго. Гледаше да не подценява Лукас. Затова винаги бе нащрек в негово присъствие. Най-много й се искаше да се приближи до него и да го зашлеви по ухилената физиономия, но дори не й се мислеше какви последствия би имало това.

— Отговори на въпроса ми. Какво правиш тук?

— Ако не греша, хм, притежавам четвърт дял от всичко това.

Той махна с ръка към къщата, но със същата самоувереност можеше да посочи и целия свят.

— Половината е моя, другата е на Ана. Ти не притежаваш нищо.

— Вероятно не си добре запозната със семейния кодекс, като се има предвид, че така и не успя да намериш някой достатъчно ненормален мъж, който да иска да се обвърже с теб. Та съгласно този така добър и справедлив кодекс, разбираш ли, законните съпрузи имат право на половината от имуществото на респективната си половинка. Дори от къщи край морето.

Ерика познаваше много добре закона. За миг се ядоса на родителите си, които бяха проявили голяма несъобразителност, като не приписаха къщата на дъщерите си като еднолична собственост. Те също знаеха що за човек е Лукас, но вероятно не очакваха, че им остава толкова малко живот. Никой не иска да се замисля за собствения си край и родителите й като всички останали бяха оставили подобни решения за по-нататък.

Ерика реши да пренебрегне унизителния му коментар за семейното й положение. По-скоро би останала сама цял живот, отколкото да направи грешката да се обвърже с мъж като Лукас.

Той продължи:

— Искам да присъствам на срещата с агента. Добре е човек да знае на колко се равнява имуществото му. Искаме всичко да мине добре, нали?

По устните му отново се разля дяволската му усмивка. Ерика отключи вратата и се втурна в къщата. Агентът закъсняваше и тя се надяваше скоро да се появи. Не й допадаше мисълта да стои насаме с Лукас.

Той влезе след нея. Тя закачи якето си на закачалката и се захвана да оправя в кухнята. Можеше да търпи присъствието му само ако се правеше, че не го забелязва. Чу го как обикаля из къщата, като на инспекция. Това бе най-много третото или четвъртото му посещение тук. Лукас нямаше сетива за обаянието на семплата, изчистена обстановка и не проявяваше особено желание да общува със семейството на Ана. Баща им не можеше да понася зет си и чувствата им бяха взаимни. Ана идваше винаги сама с децата.

На Ерика не й хареса начинът, по който Лукас обикаля и докосва предметите в стаите. Как опипва мебелите и украшенията. Едва устоя на изкушението да тръгне след него с парцал и да забърше всичко, до което се е допрял. Изпита облекчение, когато видя посребрял мъж да паркира волвото си на алеята пред къщата. Бързо отиде да го посрещне. След това се затвори в кабинета си. Не искаше да присъства, докато той обикаля из родния й дом и преценява теглото му в злато. Или стойността му на квадратен метър.

Компютърът й я чакаше включен, а на екрана примигваше недовършеният текст. Тази сутрин като никога беше станала рано и успя да свърши доста работа. Бе написала четири страници от книгата за Алекс и сега реши да ги препречете.

Жанрът на книгата все още й създаваше главоболия. В началото, докато все още си мислеше, че Алекс се е самоубила, възнамеряваше с творбата си да даде отговор на въпроса „защо“ и да представи нещата в документална форма. Сега обаче материалът все повече придобиваше криминален характер. Ерика се интересуваше най-вече от хората, от техните отношения и психика. А криминалните романи описваха кървави убийства и смразяващи кръвта събития. Никак не й допадаха типичните за тях клишета и й се искаше творбата й да се отличава с по-голяма оригиналност. Да се опита да разкрие защо някой се решава да извърши най-страшния от всички грехове, като отнеме живота на ближния си. До този момент бе успяла да подреди всички факти в хронологичен ред, като цитира дословно хората, с които бе разговаряла, и като допълни думите им със собствени наблюдения и размисли. Трябваше да съкрати материала. За да направи историята по-стегната, за да се приближи колкото се може повече до истината. Все още не искаше да мисли как ще реагират близките на Алекс.

Съжали, че не разказа на Патрик за посещението си в къщата, където Алекс бе убита. Трябваше да му каже за мистериозния посетител и за скритата в гардероба картина. За усещането, че нещо в стаята липсва. Не можеше да му се обади просто така и да му съобщи, че е скрила някои неща, но си обеща, че ще го стори веднага щом й се отвори подходяща възможност.

Чу как Лукас и агентът се разхождат из къщата. Човекът сигурно намираше поведението й за много странно. Да го поздрави с половин уста, след което да се затвори в стаята си. Не той бе виновен за положението й в момента, затова реши да стисне зъби и да покаже малко добро възпитание.

Влезе във всекидневната точно навреме, за да чуе как Лукас възхвалява с поток от думи прекрасната светлина, процеждаща се през касетираните с дървени шпросни[7] прозорци. Странно, Ерика не подозираше, че изпълзелите изпод някой камък насекоми обичат слънчева светлина. Представи си Лукас като голям блестящ бръмбар и й се прииска да го изтрие от живота си с едно-единствено завъртане на тока на ботуша си.

— Извинявам се за проявената неучтивост преди малко. Трябваше да свърша някои спешни неща.

Ерика се усмихна горчиво и подаде ръка на агента, който се представи като Шел Ек. Увери я, че изобщо не се е засегнал. Продажбата на къща е свързана с доста емоции и той можел да разкаже куп истории… Ерика се усмихна още по-широко и дори си позволи да му намигне закачливо. Лукас я наблюдаваше подозрително. Тя не му обърна внимание.

— Не искам да ви прекъсвам. Докъде стигнахте?

— Зет ви току-що ми показваше красивата ви всекидневна. Трябва да призная, че е изключително стилна. Особено с прекрасната светлина от прозорците.

— Да, наистина е много красива. Жалко само, че става такова течение.

— Течение?

— Да, прозорците не са добре уплътнени, затова при най-малкия повей на вятъра човек трябва да обуе най-дебелите си чорапи. Разбира се, проблемът лесно може да бъде разрешен, като се сменят всички прозорци.

Лукас я погледна гневно, но Ерика се престори, че не го забелязва. Вместо това хвана под ръка агент Шел, който вероятно би замахал радостно с опашка, ако беше куче.

— Както разбирам, вече сте видели горния етаж, затова можем да продължим в приземния. Да не ви притеснява миризмата на мухъл. Няма страшно, стига да не сте алергичен. Аз практически съм живяла там и нищо ми няма. Лекарите се категорични, че астмата ми в никакъв случай не се дължи на това.

При тези думи, като кулминация, тя се разкашля силно и се преви на две. С периферното си зрение видя как лицето на Лукас започва да бие на червено. Знаеше, че блъфът й ще лъсне при един по-внимателен оглед на къщата, но поне можеше да подразни Лукас, което си беше някаква утеха.

Агент Шел, изглежда, изпита голямо облекчение да излезе отново на чист въздух, след като Ерика така ентусиазирано му разкри всички предимства на приземния етаж. Лукас не продума и дума до края на огледа и Ерика усети леко безпокойство. Дали не бе попрекалила с детинската си шега? Зет й също прекрасно знаеше, че една внимателна проверка на състоянието на къщата няма да покаже нито един от „разкритите“ от нея „дефекти“, но тя се бе опитала да го направи за смях, а Лукас Максуел не прощаваше подобно поведение. С лек страх наблюдаваше как агентът потегля с колата си, като радостно им маха за довиждане. Разбира се, преди това им обеща, че съвсем скоро могат да очакват посещение от специалист, който да огледа къщата от тавана до мазето.

Ерика влезе първа обратно в антрето. В следващата секунда се оказа залепена за стената, а Лукас я стискаше брутално за шията. Лицето му бе на около сантиметър от нейното. Гневът, който съзря в очите му, я накара за първи път да осъзнае защо на Ана й бе толкова трудно да го напусне. Ерика видя мъж, когото нищо не може спре. Беше като вцепенена, страхуваше се дори да помръдне.

— Никога повече не прави така, никога, чуваш ли! Никой не може да ме излага така безнаказано, така че много внимавай!

Той изсъска репликите си с такава сила, че опръска лицето й с капки слюнка. Ерика потисна импулса си да я изтрие с ръка. Вместо това продължи да стои неподвижно като камък, като горещо се молеше той най-накрая да си тръгне и да се махне от къщата й. За нейно най-голямо учудване Лукас стори именно това. Пусна я и тръгна към вратата. Но точно когато тя си отдъхваше с облекчение, зет й бързо се обърна, направи една голяма крачка и отново застана пред нея. Не й даде време да реагира, хвана я силно за косата и притисна устата си към нейната. После със сила промуши езика си между устните й и така силно я стисна за гърдите с една ръка, че сутиенът се вряза в тялото й. След това с усмивка тръгна към вратата и изчезна в зимния студ. Ерика се отпусна едва когато го чу да пали двигателя на колата си и да потегля. Свлече се на пода с гръб към стената и отвратена изтри уста с горната част на ръката си. Целувката му по някакъв начин й се стори още по-заплашителна от ръката на врата й. Усети как започва да трепери. Прегърна силно колене с ръце, склони напред глава и се разрида. Не заради себе си, а заради Ана.

В света на Патрик сутрините през първия работен ден от седмицата не бяха на почит. Преди единайсет той просто не се чувстваше човек. Но огромната купчина документи на бюрото му го извади от състоянието на транс. Събуждането беше грубо и Патрик силно изстена.

Аника Янсон му се усмихна закачливо и го попита с невинна физиономия:

— Не ми ли каза, че искаш всичко публикувано за семейство Лоренц през годините? Значи човек си върши отлично работата, изравя всяка записана по техен адрес буква и какво получава в отплата? Дълбока въздишка. Бих предпочела да чуя, че вечно ще си ми благодарен.

Патрик се усмихна.

— Ти не просто заслужаваш вечната ми благодарност, Аника. Ако не беше омъжена, щях веднага да се венчая за теб и да те обсипя с кожи от норка и диаманти. Но тъй като разби сърцето ми, а на всичкото отгоре упорито отказваш да изоставиш онзи мизерник, ще трябва да се задоволиш с едно скромно мерси. И с вечната ми благодарност.

За голямо свое удоволствие видя, че този път почти успя да я накара да се изчерви.

— Определено ти се отваря доста работа занапред. Защо ти трябва този материал? Да не би да е свързан с убийството във Фелбака?

— Истината е, че нямам никаква представа. Нека да го наречем женска интуиция.

Аника повдигна въпросително вежди, но реши, че едва ли ще успее да изкопчи нещо повече от него за момента. Но й стана любопитно. Всички, дори и в Танумсхеде, бяха чували за семейство Лоренц, а ако те се окажеха замесени в убийство, то това щеше да се превърне в сензацията на века.

Патрик я проследи с поглед, докато не затвори вратата след себе си. Невероятно способна жена. Вътрешно силно се надяваше, че ще издържи управлението на Мелберг. Щеше да е голяма загуба за участъка, ако някой ден й дойдеше до гуша и напуснеше. Опита се да се фокусира върху купчината хартия, която Аника остави на бюрото му. След като набързо прелисти материала, установи, че ще му отнеме цял ден да прочете всичко, затова се облегна назад, качи крака на масата и взе първата статия.

Шест часа по-късно вече масажираше врата си, а очите го бодяха и сърбяха. Прочете статиите в хронологичен ред, като започна с най-старата изрезка. Това се оказа доста интересно четиво. Много се бе изписало по адрес на Фабиан Лоренц и успехите му през годините. Повечето от статиите бяха позитивни. Изглежда, съдбата дълго му се е усмихвала. Предприятието му удивително бързо е набирало скорост, а Фабиан явно е бил страшно надарен, дори гениален бизнесмен. Сватбата му с Нели не бе подмината от светската хроника, във вестника дори имаше публикувана снимка на красивата двойка в празничното им облекло. Следваха фотографии на Нели и сина им. Нели очевидно бе неуморна в организирането на различни благотворителни и светски събития, а Нилс неотлъчно стоеше до нея. Обикновено с уплашено лице, стиснал здраво майка си за ръката.

Дори и след навлизането си в пубертета, когато повечето младежи започват да се отнасят леко резервирано към прояви на публични места в компанията на майките си, Нилс продължаваше предано да стои до Нели, вече държейки я под ръка, с гордо изражение на лицето, което Патрик разтълкува като израз на собственическото му чувство. Фабиан се появяваше все по-рядко на вестникарските страници, а името му се споменаваше само във връзка с някоя по-голяма сделка.

Един материал, който се отличаваше леко от останалите, привлече вниманието на Патрик. Във вестник „Алершпостен“ имаше дълга статия за Нели по повод решението й през средата на седемдесетте да осинови дете с „трагична история“. Статията съдържаше фотография на добре гримираната и наконтена Нели, прегърнала дванайсетгодишно момченце в собствената й елегантна всекидневна. То бе сърдито и начумерено. Изглеждаше така, сякаш всеки момент се готви да изблъска кокалестата й ръка. Нилс, който по това време бе млад мъж към средата на двайсетте, стоеше зад майка си, без да се усмихва. Строг и сериозен, облечен в тъмен костюм и със зализана назад коса, Нилс се вписваше идеално в изисканата атмосфера на стаята, докато по-малкото момче се открояваше като бяла врана.

Статията възхваляваше саможертвата и изключителния обществен принос на Нели Лоренц с решението й да приеме това дете. Намекваше се, че момчето е жертва на някаква огромна трагедия в детството си и че „семейството на Нели се опитва да му помогне да превъзмогне тази травма“. Тя не се съмняваше, че сигурността и любовта, които го очакват в дома им, ще го превърнат в пълноценен и съзидателен човек. Патрик усети, че се изпълва със съчувствие към момчето.

След около година снимките от лъскави светски събития и будещите завист статии за живота и дома на Лоренц са заменени с траурни заглавия. „Наследникът на състоянието на семейство Лоренц изчезва.“ Местните вестници въртят новината седмици наред, а изчезването на Нилс явно се оказва изключително важно събитие, защото дори вестник „Гьотеборгпостен“ публикува статия по този повод. Гръмките заглавия са придружени от безброй къде повече, къде по-малко достоверни спекулации за истинската съдба на младия Лоренц. Представени са всевъзможни алтернативи — като се започне от това, че е пропилял цялото състояние на баща си и сега живее в лукс на неизвестен остров, и се стигне дотам, че не е истински син на Фабиан Лоренц, който не възнамерява да остави завидното си богатство на едно копеле. Повечето от версиите бяха представени със заобикалки. Но всеки средно интелигентен читател можеше с лекота да прозре какво се опитват да му кажат журналистите между редовете.

Патрик се почеса по главата. Нямаше абсолютно никаква представа как би могъл да направи връзка между случай на изчезване от преди двайсет и пет години и убийството на млада жена в днешни дни, но усещаше, че тя съществува.

Разтърка уморено очи и продължи да прелиства останалата част от купчината — вече й се виждаше краят. След известно време вестниците бяха загубили интерес към изчезването на Нилс, най-вече поради липса на нова информация по случая, и го споменаваха все по-рядко. Дори самата Нели се появяваше на светските страници изключително спорадично и името й не присъстваше в нито една статия от деветдесетте. По повод смъртта на Фабиан през 1978 в „Бохусленинген“ бе публикуван огромен некролог с обичайните помпозни фрази, че си е отишъл стълб на обществото и така нататък. Това бе последната публикация по негов адрес.

Осиновеният им син Ян за сметка на това обаче става все по-често обект на журналистически интерес. След изчезването на Нилс той е единственият наследник на семейния бизнес и веднага след като навършва осемнайсет години, заема поста на изпълнителен директор. Разцветът на предприятието продължава по време и на неговото управление и сега идва ред на Ян и съпругата му да запълват светските хроники.

Патрик спря да чете. Един лист бе паднал на пода. Той се наведе да го вдигне и се зачете с интерес. Статията бе от преди повече от двайсет години и съдържаше голямо количество любопитна информация за живота, който Ян бе водил, преди да попадне в семейство Лоренц. Обезпокоителна информация, но определено интригуваща. Животът му със сигурност се беше променил коренно след осиновяването. Въпросът е дали самият Ян също бе претърпял подобна радикална промяна.

Патрик решително събра листовете на куп и ги подравни, като удари долния им край в масата. Чудеше се как да постъпи от тук нататък. За момента разполагаше единствено със собствената си интуиция и тази на Ерика. Облегна се назад на стола си, сложи крака на масата и сключи ръце на тила. Затвори очи и се опита да подреди мислите си, за да претегли отделните алтернативи. Затварянето на очите се оказа грешка. След вечерята в събота не можеше да спре да мисли за Ерика.

Наложи си да отвори очи и се втренчи в потискащата зелена бетонна стена. Полицейският участък бе строен в началото на седемдесетте и очевидно бе дело на архитект специалист по обществени постройки, който със сигурност имаше силни предпочитания към правоъгълни форми, бетон и мръснозелени цветове. Патрик се опита да освежи кабинета си поне малко с няколко саксии на прозореца и плакати в рамка по стените. На бюрото му дълго време бе стояла сватбена снимка на тях двамата с Карин и макар той да бе бърсал праха многократно оттогава, все още му се струваше, че вижда следата от нея. Постави моливника си на въпросното място и продължи да обмисля какво да прави с купчината статии пред него.

Всъщност можеше да постъпи само по два начина. Първият бе да тръгне по тази следа сам, което означаваше, че трябва да го стори през свободното си време. Мелберг старателно се грижеше да му осигури толкова много работа, че му се налагаше по цял ден да търчи насам-натам като попарен с вряла вода плъх. Всъщност нямаше време да преглежда статиите, но го стори в знак на протест. Щеше да си плати за тази простъпка, като остане на работа през по-голямата част от вечерта. Идеята да върши работата на Мелберг през и без това оскъдното си свободно време не му се стори особено примамлива, затова реши да изпробва втората алтернатива.

Ако отидеше при Мелберг и си изиграеше добре картите, можеше да получи разрешение да работи по тази версия през работното си време. Суетността на Мелберг бе слабото му място и ако успееше да го погъделичка малко, може би щеше да спечели одобрението му. Патрик не се съмняваше, че инспекторът гледа на случая „Алекс Вийкнер“ като на сигурен билет обратно към Гьотеборг. Той самият смяташе, че ако се вярва на клюките, които бе чул по адрес на началника си, всички мостове назад бяха изгорени, но поне можеше да извлече собствена изгода от ситуацията, ако успееше да преувеличи връзката на семейство Лоренц със случая, като например намекне за получен сигнал, че Ян е баща на детето на Алекс, може би щеше да спечели Мелберг на своя страна. Постъпката му не би била съвсем етична, но Патрик усещаше дълбоко в себе си, че съдържанието на купчината статии има отношение към смъртта на Алекс.

Свали със замах краката си от бюрото и така силно бутна стола си назад, че той се плъзна на колелцата си и се удари в стената. Взе всички копия със себе си и се отправи към другия край на напомнящия бункер коридор. Преди да си даде време да размисли, вече чукаше силно на вратата на Мелберг, след което му се стори, че чу едно „Влез“.

Както винаги се зачуди как един мъж, който нищо не прави, успява да събере такава огромна купчина хартия пред себе си. В кабинета на Мелберг нямаше място, свободно от документи. Те бяха навсякъде — на прозореца, по столовете и най-вече на бюрото му, лежаха си там и събираха прах. Етажерката зад инспектора се бе огънала от папки и Патрик се запита откога ли не са отваряни. Мелберг говореше по телефона, но му махна да влезе. Патрик се запита какво ли се е случило, че Мелберг сияе като витлеемската звезда на Коледа, а усмивката не слиза от лицето му. Добре че ушите му й пречеха, иначе сигурно щеше да се разлее и по задната част на главата му.

Мелберг отговаряше на събеседника си с по една дума.

— Да.

— Разбира се.

— Изобщо не.

— Естествено.

— Постъпили сте съвсем правилно.

— Не.

— Да, много ви благодаря, госпожо. Обещавам да ви се обадя веднага щом имам отговор.

После триумфално тресна телефонната слушалка и стресна Патрик, който подскочи на стола си.

— Ето така се постигат резултати!

Инспекторът явно се наслаждаваше на мига. Приличаше на радостен Дядо Коледа. Патрик осъзна, че за първи път съзира зъбите на началника си. Те се оказаха изненадващо бели и равни. Прекалено съвършени.

Мелберг го гледаше в очакване и Патрик разбра, че трябва да попита какво се е случило. Така и стори, но отговорът се оказа неочакван.

— Пипнах го! Убиеца на Алекс Вийкнер!

Мелберг толкова се вълнуваше, че дори не забеляза как туфата коса на главата му се свлече над едното ухо. На Патрик за първи път не му беше смешно. Пренебрегна факта, че инспекторът говори в първо лице единствено число и очевидно няма никакво намерение да сподели славата с подчинените си. Вместо това се наведе напред, подпря лакти на коленете си и сериозно попита:

— Какво имате предвид? Да не би да сте направили пробив в разследването? С кого разговаряхте?

Мелберг вдигна ръка, за да спре потока от въпроси, облегна се назад на стола и сключи ръце на корема си. Явно възнамеряваше да се наслади докрай на ситуацията.

— М-да, Патрик. Всеки, който като мен от дълги години практикува нашата професия, знае, че човек не просто прави пробив в разследването, а че пробивът идва като заслужена награда след усилен труд. Благодарение на дългия ми опит, изключителните ми способности и здрава работа мога да се похваля днес с пробив в разследването. Току-що получих обаждане от жена на име Дагмар Петрен, която сподели с мен интересните си наблюдения от къщата на Вийкнер, направени малко преди тялото да бъде намерено. Да, да, дори ми се иска да отида още по-далеч и да нарека тези наблюдения „решаващи“, защото благодарение на тях съвсем скоро ще заключим зад решетките един обществено опасен убиец.

Патрик изгаряше от любопитство, но от опит знаеше, че трябва да остави Мелберг да каже, каквото си е решил. Все някога щеше да започне да говори по същество. Патрик само се надяваше това да се случи, преди да излезе в пенсия.

— Да, спомням си за един мой случай в Гьотеборг от есента на 1967…

От гърдите на Патрик се отрони невидима въздишка и той се приготви за дълго чакане.

Откри Дан точно където очакваше. Той подреждаше съоръженията на лодката с такава лекота, сякаш бяха от памук. Дебели ролки въжета, моряшки сакове и огромни брони. Ерика с удоволствие го загледа как работи. Дан се сливаше напълно с пейзажа зад него. Носеше домашно изплетен пуловер, шапка и ръкавици, а при всяко издишване от устата му излизаше бяла пара. Слънцето светеше високо в небето, снегът на палубата блестеше. Цареше пълна тишина. Дан работеше целенасочено и ефективно, наслаждавайки се на всяка минута. Това бе стихията му — лодката, морето, островите. Ерика знаеше, че приятелят й вече си представя как ледът скоро ще започне да се пропуква и „Вероника“ с пълна пара ще се понесе напред към хоризонта. Зимата бе единствено едно дълго очакване. Този сезон открай време бе свързан с доста трудности за жителите на крайбрежието. В миналото при добро лято рибарите обикновено успяваха да осолят достатъчно количество херинга, за да преживеят зимата. В противен случай им се налагаше да намират друг начин да се препитават през тези месеци. Като повечето си колеги Дан не можеше да изхранва семейството си само от риболов, затова бе посещавал вечерно училище и сега работеше като учител по шведски няколко дни седмично в основното училище в Танумсхеде. Ерика не се съмняваше, че е прекрасен учител, но сърцето му се намираше далеч от класните стаи.

Дан бе потънал напълно в работата си по лодката и Ерика тихо запристъпва, за да може да го погледа още малко, преди да я забележи на кея. Сравни го с Патрик. На външен вид бяха напълно различни. Дан имаше руса коса, която през лятото практически побеляваше. Тъмните коси на Патрик имаха същия нюанс като очите му. Дан беше мускулест, Патрик по-скоро кльощав. Що се отнася до характера им обаче, можеха направо да са братя. И двамата имаха един и същ спокоен, мек темперамент и приятно чувство за хумор, което винаги проявяваха в точния момент. Сега за първи път си даваше сметка колко си приличат в това отношение. Донякъде се зарадва. След Дан така и не се почувства щастлива в нито една връзка. Но през всичките тези години или целенасочено, или случайно бе излизала с мъже от съвсем различен тип. „Незрели“, както Ана отбеляза веднъж. „Опитваш се да възпитаваш момченца, вместо да откриеш някой пораснал мъж. Затова никак не е странно, че връзките ти винаги приключват с провал.“ Това пък бяха думи на Мариане. Може би имаха право. Впрочем времето безмилостно течеше и Ерика трябваше да признае, че започва да чувства известна паника. Смъртта на родителите й брутално я накара да осъзнае за пореден път какво й липсва в живота. След събота вечерта мислите й неочаквано започнаха да се въртят около Патрик Хедстрьом. Гласът на Дан прекъсна размишленията й.

— Здравей, откога стоиш там?

— А, от преди малко. Беше ми интересно да погледам как работиш.

— Е, не е като твоя занаят, нали. Плащат ти, за да седиш на един стол и да си фантазираш по цял ден. Смешна работа.

И двамата се усмихнаха. Това бе една от редовните им теми за заяждане.

— Нося ти нещо топло и хранително.

Ерика размаха кошницата, която държеше в едната си ръка.

— Ах, за какво е това царско обслужване? Какво искаш? Тялото ми? Душата ми?

— Не, благодаря, задръж си ги. Можеш само да си мечтаеш.

Дан пое кошницата и й помогна да прескочи перилата. Палубата бе хлъзгава и тя за малко да тупне по дупе, но Дан я хвана здраво през кръста. Заедно разчистиха снега от капака на един сандък за съхранение на улов, подложиха си дебелите ръкавици, седнаха и започнаха да изпразват кошницата. Дан се усмихна щастливо, когато откри термоса с топъл шоколад и старателно увитите във фолио сандвичи със салам.

— Ти си истинско съкровище — рече той с пълна уста.

Поседяха мълчаливо, като се хранеха тържествено. Утринното слънце създаваше толкова ведра атмосфера, че Ерика прогони гузните мисли, породени от неспазването на професионалната дисциплина, която си налагаше. Бе свършила доста добра работа през уикенда и смяташе, че заслужава малко свободно време.

— Чула ли си нещо повече за Алекс Вийкнер?

— Не, полицейското разследване тъпче на място.

— Да, дочух, че имаш достъп до вътрешна информация.

Дан се усмихна закачливо. Ерика не спираше да се изумява от бързината, с която се разнасяха клюките тук. Нямаше ни най-малка представа, че срещата й с Патрик вече е станала обществено достояние.

— Не разбирам за какво говориш.

— Че как ще разбираш! Докъде стигнахте? Пробва ли го вече в леглото или не?

Ерика го удари с ръка през гърдите, но не можа да удържи смеха си.

— Не, не съм го пробвала. Всъщност не знам дали го искам или не. Или по-точно, искам го, но не съм сигурна, че ще си позволя да започна връзка в този момент. При положение че и той го иска, разбира се. Което изобщо не е задължително.

— С други думи, страх те е.

Ерика мразеше способността на Дан да излиза почти винаги прав. Понякога й се струваше, че я познава прекалено добре.

— Да, трябва да призная, че изпитвам лека несигурност.

— Само ти можеш да решиш дали ще се възползваш от предоставения ти шанс. Мислила ли си какво ще стане, ако рискуваш?

Да, мислила бе. Многократно през последните дни. Но въпросът си оставаше хипотетичен. В края на краищата бяха вечеряли веднъж заедно и толкова.

— Мен ако питаш, трябва да действаш. По-добре да опиташ, отколкото после да съжаляваш за пропуснатия шанс…

Ерика побърза да смени темата на разговора.

— Като стана дума за Алекс, попаднах на нещо странно.

— Аха, на какво?

В гласа на Дан се долавяше любопитство.

— Преди няколко дни ходих у тях и открих една интересна статия.

— Къде си ходила?

Ерика дори не си направи труд да му отговори, просто махна с ръка в отговор на шокирания му въпрос.

— Открих копие на стара статия за изчезването на Нилс Лоренц. Имаш ли някаква представа защо й е на Алекс да пази подобна изрезка в шкафа с бельото си?

— В шкафа с бельото си! По дяволите, Ерика!

Тя вдигна ръка, за да прекъсне протестите му, и спокойно продължи:

— Интуицията ми подсказва, че статията има връзка с убийството й. Не знам за какво точно става въпрос, но очевидно нещата са доста дълбоки. На всичкото отгоре още някой дойде да рови из къщата по същото време. Може би търсеше точно тази статия.

— Ти си луда! — Дан я гледаше със зяпнала уста. — Защо изобщо се занимаваш с това? Работа на полицията е да открие убиеца на Алекс.

Гласът му се извиси почти до фалцет.

— Да, знам. Няма нужда да ми крещиш, не съм глуха. Напълно съм наясно, че нямам нищо общо с това, но първо на първо, семейството й само ме забърка в случилото си, второ на второ, в миналото бяхме много близки, а освен това ми е малко трудно да зарежа всичко, при положение че именно аз я намерих.

Ерика реши да не му казва, че пише книга. Винаги звучеше някак студено и цинично, когато го изричаше на висок глас. Реакцията на Дан й се стори прекалена, но той винаги силно се безпокоеше за нея. А и сама трябваше да признае, че не беше кой знае колко разумно да обикаля из къщата на Алекс при дадените обстоятелства.

— Ерика, обещай ми, че ще зарежеш всичко това.

Дан сложи ръце на раменете й и я накара да се обърне с лице към него. Погледът му бе ясен, но нетипично строг.

— Не искам да ти се случи нещо. Ако продължиш да се ровиш в тази история, ще нагазиш в дълбоки води. Трябва да спреш.

Стисна я по-силно за раменете и впи очи в нейните. Ерика понечи да му отговори, разстроена от реакцията му, но преди да успее да каже каквото и да било, откъм кея долетя гласът на Пернила.

— Значи си седите тук и се забавлявате.

Гласът й съдържаше непозната нотка на студенина. Очите й бяха потъмнели, ръцете й конвулсивно се разтваряха и свиваха в юмрук. За миг двамата с Дан останаха като заковани, като ръцете му все още бяха на раменете й. После той рязко ги дръпна и се изправи.

— Здравей, любима. Днес по-рано ли свършихте? Ерика дойде с малко храна, защото искаше да поговорим.

Дан продължи да бъбри с неистова бързина, а Ерика гледаше учудено ту него, ту Пернила. Не можеше да я познае. Пернила я гледаше с изпълнени с омраза черни очи. Така силно стискаше юмруци, че кокалчетата й бяха побелели, и Ерика за миг се зачуди дали няма да й се нахвърли. Нищо не разбираше. Минаха куп години, откакто се бяха разбрали за отношенията й с Дан. Пернила знаеше, че между тях вече няма чувства, или поне Ерика така си мислеше. Вече не беше толкова сигурна. Въпросът бе какво предизвикваше подобна реакция? Местеше поглед от Пернила към Дан и обратно. Помежду им се водеше тиха битка, която Дан очевидно щеше да изгуби. Ерика нямаше какво повече да каже, затова реши, че ще е най-добре да се оттегли мълчаливо и да ги остави да се разберат.

Набързо събра старите дървени чаши с дръжки[8] и термоса и ги пъхна в кошницата. Когато се отдалечи надолу по кея, чу разстроените гласове на Дан и Пернила да прорязват тишината.

4

Чувстваше се безкрайно сам. Без нея светът бе празен и студен и вече нищо не можеше да разтопи леда. По-лесно понасяше болката, когато я споделяше с нея. След като го напусна, пое на плещите си и нейната скръб, но вече не знаеше дали има сили да носи и двете. Живееше минута за минута, секунда за секунда. Външният свят сякаш бе изчезнал, единствено реална бе мисълта, че тя си е отишла завинаги.

Вината за гибелта й щеше да се разпредели на малки равни части между всички виновни. Не смяташе да я поеме сам. Дори не си го бе и помислял.

Погледна ръцете си. Как ги мразеше само. В тях се таяха красота и смърт в неразделна смесица, с която трябваше да се научи да живее. Бяха докрай изпълнени с доброто само когато я милваше. Допирът на кожата му до нейната заличаваше злото и го прогонваше поне за миг. Същевременно обаче той и тя взаимна подхранваха скритата си злост. Любов и омраза, живот и смърт. Тези контрасти ги превръщаха в нощни пеперуди, които летяха в кръг все по-близо и по-близо до огнените пламъци. Тя изгоря първа.

Беше безкрайно изморена. Изморена да чисти чужда мръсотия. Изморена от безрадостното си съществуване. Всеки следващ ден приличаше на предишния. Изморена от тежестта на чувството за вина, което никога не я напускаше. Изморена от това да се събужда и заспива с мисълта как е Андерш.

Вера сложи каната за кафе на котлона. Чуваше единствено тиктакането на кухненския часовник. Седна на масата, докато чакаше кафето да се свари.

Днес чисти у семейство Лоренц. Огромната им къща й отне цял ден. Понякога миналото й липсваше. Липсваше й чувството на сигурност, което изпитваше, когато отиваше към единственото си работно място. Липсваше й социалният статус, който й носеше позицията на икономка в най-изисканото семейство в северната част на област Бохуслен. Но това бе само понякога. Обикновено се чувстваше щастлива, че не й се налага да ходи там всеки ден. Че не е принудена да се кланя и подчинява на Нели Лоренц, която мразеше до мозъка на костите си. Въпреки това продължи да работи за нея години наред, докато реалността я застигна и икономките излязоха от мода. Повече от трийсет години бе свеждала глава и мълвяла „да, благодаря, госпожо Лоренц“, „разбира се, госпожо Лоренц“, „веднага, госпожо Лоренц“, като същевременно едва се бе удържала да не я хване със силните си ръце за врата и да не я удуши. Понякога този импулс се оказваше толкова неудържим, че й се налагаше да пъхне ръце под престилката, за да не види Нели как треперят.

Каната за кафе засвири и даде знак, че кафето е готово. Вера се изправи с усилие и се разкърши, след което взе една стара очукана чаша и я напълни с ободрителната напитка. Само тази последна чаша бе останала от сватбения сервиз, получен от родителите на Арвид. Изискан датски порцелан. Бял на сини цветя, чийто цвят изобщо не бе избелял с годините. Но сега имаше само тази чаша. Докато Арвид бе жив, използваха сервиза единствено при специални случаи, но след смъртта му тя спря да прави разлика между делник и празник. С течение на времето някои части от сервиза се счупиха, други Андерш потроши по време на един алкохолен делириум преди десет години. Тази последна чаша бе най-ценната вещ, която притежаваше.

Вера изпи с наслада кафето. Последната глътка изля в чинийката, захапа бучка захар между зъбите си и остави кафето да се процежда през нея. Краката й бяха отекли и изнурени след цял ден чистене и ги бе вдигнала на стола пред себе си, за да си починат.

Къщата бе малка и скромна. Живееше тук вече четирийсет години и не смяташе да я напусне до смъртта си. Всъщност домът й не беше особено практичен. Намираше се на върха на стръмен склон и на път към къщи й се налагаше по няколко пъти да спира да си поема въздух. Освен това годините си бяха казали своето и къщата изглеждаше доста занемарена както отвън, така и отвътре. Местоположението й само по себе си бе достатъчно добро, за да й донесе доста добра сума, ако решеше да я продаде и да се премести в апартамент, но това дори не й беше минавало през ума. По-скоро би изгнила заедно с дома си, отколкото да го напусне. Та нали тук живя с Арвид през малкото щастливи години от брака им. В леглото в спалнята прекара първата си нощ далеч от дома на родителите си. Това бе и първата им брачна нощ. В това легло се роди и Андерш, а през последните месеци на бременността, когато бе най-едра и можеше да лежи само на една страна, Арвид се притискаше плътно към нея, лягаше зад гърба й и галеше корема й. Шепнеше в ухото й приказки за бъдещия им живот. За всичките деца, които щяха да отраснат в дома им. За радостния смях, който щеше да ехти между стените на къщата през идните години. А когато остарееха и децата напуснеха семейното гнездо, те двамата щяха да седят в люлеещите се столове пред камината и да си спомнят за прекрасните си дни. Тогава бяха по на двайсет, неспособни да си представят какво ги чака отвъд хоризонта.

Седеше край същата маса, когато получи вестта. Сержант Пол почука на външната врата със свалена шапка в ръка и тя, веднага щом го видя, разбра какво ще й каже. Доближи показалец до устните си и му даде знак да замълчи, когато той понечи да отвори уста. Вместо това го подкани с ръка да влезе в кухнята. Последва го, поклащайки се, бременна в деветия месец, и бавно и методично приготви каната за кафе. После зачакаха то да се свари, а Вера се втренчи в мъжа срещу себе си. Той обаче не можеше да я погледне. Вместо това очите му шареха по стените на стаята, ръцете му нервно оправяха яката на ризата. Едва когато постави двете чаши с димящо кафе на масата, тя му даде знак с ръка да продължи. Все още не бе проговорила. Ушите й бучаха, все по-силно и по-силно. Виждаше как мърдат устните на сержанта, но не чуваше нито дума. Нито звук не се процеждаше през какофонията в главата й. Нямаше нужда да го слуша. Знаеше, че Арвид лежи на дъното на морето и се полюшва в такт с водораслите. Нищо не можеше да промени този факт. Нищо не можеше да разсее скрилия небето облак, сивата скръбна мъгла, паднала пред очите й.

Сега, години по-късно, седнала край масата, Вера дълбоко въздъхна. Други хора, загубили свои близки, й казваха, че споменът за тях избледнява с времето, но при нея се получи точно обратното. Споменът за Арвид ставаше все по-ясен и по-ясен и понякога го виждаше пред очите си, сякаш бе жив. В тези мигове желязна мъка сковаваше сърцето й. А Андерш, за добро или за зло, бе пълно копие на баща си. Вера знаеше, че ако Арвид бе жив, това зло никога нямаше да ги сполети. Той й бе опората в живота и подкрепяна от него, щеше да открие нужната сила в душата си.

Телефонът иззвъня и Вера се сепна. Бе потънала дълбоко в старите си спомени и не й хареса, че телефонният сигнал я изтръгва от тях. С ръце свали изтръпналите си крака на пода и бързо закуцука към коридора, за да вдигне слушалката.

— Мамо, аз съм.

Андерш заваляше думите. От натрупания през годините опит Вера знаеше точно в кой стадий на пиянството се намира в момента. Някъде по средата между пиян и мъртво пиян. Вера въздъхна.

— Здравей, Андерш. Как си?

Той пренебрегна въпроса й. Бяха водили безброй подобни разговори.

Вера видя отражението си в огледалото в антрето, където стоеше с телефонната слушалка в ръка. Огледалото бе старо и покрито с черни петна. Точно като нея. Косата й бе сива и оредяла. На места човек все още можеше да различи тъмните нюанси от младостта й. Носеше я заливана назад. Подстригваше я сама пред огледалото в банята с ножичка за нокти. Нямаше смисъл да си хвърля парите по фризьори. Дългогодишните притеснения бяха набраздили лицето й с безброй бръчки. И дрехите й бяха като нея. Безцветни, но практични, най-често в зелено или сиво. Заради многото години на тежка работа и нередовно хранене формите й далеч не бяха закръглени като на повечето жени на нейната възраст. Вместо това изглеждаше жилеста и силна. Като работен кон.

Вера изведнъж схвана какво й казва Андерш в другия край на линията и шокирана отмести поглед от огледалото.

— Мамо, отвън има полицейска кола. Голяма тупурдия. Трябва да са дошли за мен. Няма за кого друг. Какво да правя?

Вера чу как гласът му става все по-писклив, паниката му се процеждаше през всяка сричка. Полазиха я студени тръпки. В огледалото видя, че кокалчетата на ръцете й са побелели от силата, с която стискаше слушалката.

— Не прави нищо, Андерш. Чакай ме там. Идвам.

— Окей, но побързай, по дяволите. Полицаите са идвали и преди, но този път е различно, мамо. Обикновено са с една кола, а днес са с три и светлините и сирените им са включени. По дяволите…

— Андерш, слушай сега. Поеми си дълбоко дъх и се успокой. Сега ще затворя телефона и ще дойда по възможно най-бързия начин.

Усети, че успя да го поуспокои, но веднага щом затвори телефона, грабна якето си и се затича навън, без дори да заключи.

Претича през паркинга зад старата таксиметрова стоянка и мина напряко през задния вход на хранителния магазин на Ева. Скоро й се наложи да забави темпото. Отне й около десет минути да стигне до блока на Андерш.

Дойде точно навреме, за да види как двама едри полицаи го отвеждат, закопчан с белезници. Усети как в гърдите й назрява желание да закрещи, но успя да се възпре, щом видя съседите, които висяха на прозорците като любопитни лешояди. Нямаше да имат удоволствието да погледат още по-голямо шоу от видяното дотук. Само гордостта й бе останала. Вера ненавиждаше клюките, които вечно се лепяха по двамата с Андерш като дъвка. Хората шушукаха ли, шушукаха и сега нещата щяха да се влошат още повече. Знаеше какво говорят. „Бедната Вера. Първо мъжът й се удави, а сега и синът й се погубва с този алкохол. А тя самата е толкова порядъчен човек.“ Да, знаеше какво ще кажат, но знаеше още, че щеше да стори всичко по силите си, за да намали щетите от случилото се. Предадеше ли се сега, животът им щеше да се срине като кула от карти. Вера се обърна към най-близкия полицай — дребна руса жена, на която не й отиваше да носи такава строга униформа. Все още не можеше да свикне с новите порядки, съгласно които жените можеха да работят каквото си поискат.

— Аз съм майката на Андерш Нилсон. Какво се е случило? Защо го арестувате?

— За съжаление не мога да ви дам такава информация. Трябва да се обърнете към участъка в Танумсхеде. Ще го отведем в техния арест.

С всяка следваща дума сърцето й се свиваше все повече. Разбра, че този път не става въпрос за някаква пиянска история. Полицейските коли започнаха да потеглят една по една. Видя Андерш да седи на задната седалка в последната кола между двама полицаи. Той се обърна и не свали поглед от нея, докато не изчезна от полезрението й.

Патрик видя колата с Андерш Нилсон да се отправя към Танумсхеде. Смяташе, че преиграха малко с олелията около ареста му, но Мелберг искаше шоу и го получи. Повикаха дори подкрепление от Удевала. В резултат на това от шестимата присъстващи полицаи най-малко четирима напълно си изгубиха времето.

Една жена остана на паркинга и дълго гледа след отдалечаващите се полицейски коли.

— Майката на извършителя — осведоми го полицай Лена Валтин от Удевала, която щеше да помага на Патрик при обиска в апартамента на Андерш Нилсон.

— Стига, Лена, Много добре знаеш, че той не е „извършител“, преди да бъде изслушан и осъден. Дотогава е невинен като всички нас.

— Глупости. Мога да си заложа годишната заплата, че е той.

— Ако беше толкова сигурна, щеше да си готова да заложиш много повече от тази жалка сума.

— Ха, ха, много смешно. Да се шегуваш с полицай за заплатата му си е чиста подигравка.

Патрик не можеше да не се съгласи.

— Да, какво да се прави. Ще се качваме ли?

Видя, че майката на Андерш все още стои на паркинга и гледа след колите, макар те отдавна да бяха изчезнали от полезрението й. Страшно много я съжаляваше и дори за миг се замисли дали да не се приближи и да й каже някоя утешителна дума. Но Лена го хвана под ръка и му кимна в посока към входа. Патрик въздъхна и я последва — време бе да се захванат с обиска.

Натиснаха дръжката на вратата. Апартаментът на Андерш Нилсон не беше заключен. Влязоха в антрето. Патрик се огледа и въздъхна за втори път в рамките на няколко минути. Жилището на заподозрения бе в окаяно състояние. Едва ли щяха да открият някоя ценна улика в тази бъркотия. Прескочиха празните бутилки в антрето и се опитаха да огледат дневната и кухнята.

— По дяволите — Лена поклати глава отвратена.

Извадиха тънките ръкавици и си ги сложиха. Без думи се разбраха Патрик да поеме хола, а Лена — кухнята.

Холът на Андерш Нилсон смайваше с контрастите си. Беше мръсен, пълен с боклуци, почти напълно лишен от мебели и лични вещи, класически пример за дупка на алкохолик, каквато Патрик бе виждал неведнъж, откакто работеше в полицията. За първи път обаче му се случваше да влезе в стая на алкохолик, чиито стени са покрити с картини — от около метър над пода до тавана. Заслепи го истинска цветова експлозия и дори за миг му се прииска да закрие очи с ръка. Картините бяха абстрактни, нарисувани единствено в топли тонове, и буквално го оставиха без дъх. Въздействието им бе изключително силно, почти физическо, дотолкова, че едва се задържа на крака. Видя се принуден да отмести поглед от платната, които сякаш всеки миг щяха да връхлетят върху него.

Започна внимателно да разглежда вещите на Андерш. Нямаше кой знае какво за гледане. За миг се почувства невероятно благодарен за изпълнения си с привилегии живот. Изведнъж собствените му проблеми напълно избледняха. Остана поразен от силата на човешката воля за живот, от това как някой, потънал в мизерия, продължава да се бори ден след ден, година след година. Дали съществуването на Андерш Нилсон бе напълно безрадостно или не? Дали някога му се случваше да изпита емоциите, които придаваха смисъл на живота — радост, копнеж, щастие, екзалтираност, или ежедневието му представляваше единствено едно безкрайно пътуване из дебрите на алкохола?

Патрик прегледа всичко в хола. Опипа матрака, за да провери дали вътре няма нещо скрито. Издърпа чекмеджетата на единствения шкаф и ги огледа отвсякъде. Свали внимателно картините една по една, но и зад тях нямаше нищо. Нищо интересно. Отиде в кухнята, за да види дали Лена е извадила повече късмет.

— Каква свинщина. Как може някой да живее така?

Тя се разрови с отвращение в торба с боклук, която изсипа върху един вестник.

— Намери ли нещо интересно? — попита я Патрик.

— И да, и не. Открих няколко захвърлени сметки. Телефонни фактури и разпечатки на обажданията. Добре е да ги разгледаме по-внимателно. Останалото са само боклуци.

Тя свали гумените ръкавици, които силно изшляпаха.

— Какво ще кажеш? Ще приключваме ли за днес?

Патрик погледна часовника си. Бяха прекарали в апартамента два часа и навън се бе стъмнило.

— Да, не мисля, че ще отбележим някакъв напредък днес. Как ще се прибираш? Искаш ли да те откарам?

— С колата съм, така че няма нужда, но благодаря.

Напуснаха апартамента с облекчение, като старателно го заключиха.

Уличното осветление работеше, когато излязоха на паркинга. Докато обискираха апартамента, навън бе завалял сняг и на двамата им се наложи да изчистят предните си стъкла. На път към бензиностанцията една мисъл изкристализира в съзнанието на Патрик. Когато остана сам в тихата кола, призна пред себе си, че арестът на Андерш Нилсон някак го притеснява. Не беше сигурен, че Мелберг е задал правилните въпроси на свидетеля, въз основа на чиито показания Андерш бе отведен за разпит. Може би трябваше да провери сам. Намираше се насред кръстовището до бензиностанцията, когато взе решение. Рязко завъртя волана и пое в друга посока. Вместо да завие към Танумсхеде, продължи напред през Фелбака. Надяваше се Дагмар Петрен да си е вкъщи.

Тя си спомни ръцете на Патрик. Ръцете и китките, винаги това оглеждаше първо у един мъж. Смяташе, че те могат да излъчват невероятен сексапил. Не трябваше да са малки, нито огромни като чинии. Най-добрият вариант бе средно големи и здрави, без косми, силни и сръчни. Точно като тези на Патрик.

Ерика се изтръгна от бляновете си. Нямаше никакъв смисъл да си мисли за нещо, което все още бе в зародиш. Освен това не беше сигурно колко ще остане тук. Веднага щом продадяха къщата, нищо повече не я задържаше на това място, а и апартаментът в Стокхолм и приятелите й я очакваха. Времето във Фелбака бе просто междинен етап от живота й и от тази гледна точка бе пълна лудост да гради въздушни кули и да се надява на романтична връзка със стар приятел от детинство.

Ерика погледна навън. Сумракът започваше да се спуска над хоризонта, макар още да нямаше три. Въздъхна дълбоко. Беше се сгушила в голямата, торбеста плетена фланела, която баща й обикновено обличаше, когато се канеше да излезе в морето през някой студен ден. Стопли премръзналите си ръце, като ги дръпна дълбоко навътре в ръкавите, които след това сви на топка в скута си. В последно време често изпадаше в самосъжаление. Смъртта на Алекс, спорът за къщата, Лукас, бавната работа над книгата — всичко това много й тежеше. Трябваше да свърши и куп неща, свързани с кончината на родителите й, а още не я бе преодоляла в емоционално отношение. През последните дни нямаше сили да продължи с разчистването на вещите им. Навсякъде из къщата се въргаляха полупразни чували за смет и кашони. Дори вътре в душата й имаше полупразни пространства, изпълнени с разкъсани емоционални нишки и неразплетени кълба от чувства.

Цял следобед не можеше да спре да мисли за сцената между Дан и Пернила. Нищо не разбираше. С Пернила нямаха търкания от години. Отдавна се бяха разбрали. Поне така смяташе Ерика. Защо тогава Пернила реагира по този начин? Ерика се зачуди дали да не позвъни на Дан, но не посмя, защото се притесняваше, че може да вдигне Пернила. В момента нямаше сили за още един конфликт, затова реши временно да забрави за случилото се. Надяваше се, че Пернила просто е имала лош ден и че следващия път, когато се видят, всичко ще е постарому. Въпреки това не можеше да спре да мисли за случилото се. Реакцията на Пернила не беше просто проява на лошо настроение. Нещата явно бяха далеч по-сериозни. Но Ерика нямаше представа каква би могла да бъде истинската причина.

Бе изостанала много с книгата и това я притесняваше. Реши да успокои съвестта си, като поработи малко. Седна пред компютъра в кабинета си, но веднага осъзна, че ако иска да свърши нещо, трябва да се раздели с топлия пуловер. В началото работата не й спореше, но постепенно я осени вдъхновение. Завиждаше на писателите, които съумяваха да спазват някаква дисциплина. Тя самата всеки път се хващаше насила за работа. Не от мързел, а заради дълбоко вкоренения й страх, че талантът й е отлетял след последния път. Че ще седи с пръсти върху клавишите и вперени в екрана очи, без да може да съчини нито дума. Ще усеща само празнота и никога вече няма да може да запълни белия лист с изречения. Изпитваше облекчение всеки път, когато това не се случваше. Днес пръстите й летяха по клавишите и само за час изписа две страници. След като довърши и следващите три, реши, че заслужава награда и може да отдели малко време на книгата за Алекс.

Килията му бе добре позната. Не за първи път попадаше там. През най-тежките му периоди почти ежедневно преспиваше в ареста и неведнъж бе повръщал на пода му. Този път обаче беше различно. Този път нещата бяха сериозни.

Андерш легна на една страна на твърдата койка, сви се на кравай и пъхна ръце под главата си, за да не усеща лепкавата пластмаса по лицето си. Втрисаше го, изтрезняваше, а и в килията бе студено.

Казаха му единствено, че е заподозрян за убийството на Алекс. След това го поведоха към килията и го оставиха да чака да го повикат за разпит. Какво ли друго можеше да прави в студения арест? Да се учи да скицира? Андерш се усмихна накриво сам на себе си.

Трудно му бе да мисли в тази обстановка. Стените бяха светлозелени и захабени, бетонът прозираше изпод олющената боя. Във въображението си ги изрисува със силни цветове. Малко червено тук, малко жълто там. Четката му бързо шареше по стените и поглъщаше избелелия зелен цвят. Успя да събере мислите си едва когато в съзнанието му стаята постепенно се превърна в жива какофония от цветове.

Алекс бе мъртва. Това не беше поредната мисъл, която можеше да прогони, а безпрецедентен факт. Тя бе мъртва, а с нея си бе заминало й бъдещето му.

Скоро щяха да дойдат да го вземат. Да го издърпат навън. Да го бутат грубо, да му се подиграват, да го разпъват на кръст, докато изкопчат от него голата трепереща истина. Не можеше да ги спре. Дори не знаеше дали иска да ги спре. Вече нищо не знаеше. Не че преди бе по-различно. Малко неща имаха силата да преминат през сковалата съзнанието му алкохолна мъгла. Само Алекс. Само фактът, че тя диша същия въздух, че през главата й пробягват същите мисли, че усеща същата болка. Само това винаги успяваше да се промъкне през, покрай, под, над предателската мъгла, която с все сила се стараеше да обгърне спомените му в милостива забрава.

Краката му започнаха да изтръпват, но той пренебрегна гласа на тялото си и упорито отказа да се помръдне от мястото си. Дори и най-малкото движение щеше да му отнеме контрола върху цветовете по стените и очите му отново щяха да се взрат в студената им грозота.

В редките моменти, когато можеше да мисли ясно, всичко му се струваше смешно и дори иронично. Бе се родил с безкрайна жажда за красота, а животът го натика в един мръсен кирлив ъгъл. Може би такава бе съдбата му, може би му беше писано да се случи така.

Имаше толкова много „ако“. Мислите му често се въртяха в кръг около тях. Представяше си един алтернативен живот, в който тези „ако“ бяха реалност. Един може би по-добър и почтен живот. Със семейство и дом, с изкуство, което не му носи тъга, а само радост. С деца, които си играят в градината пред ателието му, с благоуханни аромати, които долитат откъм кухнята и галят ноздрите му. Като идилиите на Карл Ларшон[9], само че на квадрат. Фантазията му рисуваше розови картини. Алекс бе неразделна част от неговия свят. Стоеше в центъра му, а той се въртеше около нея като планета около слънцето.

Фантазиите винаги сгряваха сърцето му, но топлите им тонове внезапно отстъпваха място на синя студенина. Тази картина му бе добре известна. Безброй нощи я бе изучавал спокойно и внимателно, познаваше всеки детайл. Най-много се страхуваше от кръвта. Червенината й контрастираше рязко със синия цвят. И смъртта присъстваше, както обикновено. Стоеше встрани и самодоволно потриваше ръце. Очакваше следващия му ход, какъвто и да бе той. Той можеше единствено да се преструва, че не я вижда. И да я прогони с безразличието си. Може би тогава картината ще възвърне идиличността си. Може би Алекс отново ще му се усмихне с онази усмивка, която караше стомаха му да се свива на топка. Смъртта обаче му бе твърде добра позната, за да може да я пренебрегне. Знаеха се от много време и присъствието й му ставаше все по-приятно с годините. Тя се бе промъквала дори в най-светлите му мигове с Алекс, промушвала се бе помежду им настойчиво и упорито.

Тишината в килията му вдъхваше сигурност. В далечината се чуваха звуци, които свидетелстваха за човешко присъствие, ала то бе толкова далеч, че вероятно принадлежеше на друг свят. Андерш продължи да си фантазира, докато в коридора не проехтяха стъпки — някой вървеше към килията му. Ключалката й щракна, вратата се отвори и ниският дебел комисар застана на прага. Андерш свали уморено крака от койката и стъпи на пода. Бе време за разпит. Колкото по-бързо минеше, толкова по-добре.

Синините вече бяха достатъчно бледи, за да може да ги заличи с пудра. Ана наблюдаваше лицето си в огледалото. То бе измъчено и нещастно. Без грим сините контури по кожата й се забелязваха с лекота. Едното й око все още бе зачервено. Лишената й от жизненост и блясък руса коса определено се нуждаеше от тупиране. Така и не си запази час при фризьора, нямаше сили. Влагаше цялата си енергия в ежедневните грижи за децата и в усилията да стои на краката си. Как се стигна дотук?

Прибра косата си в стегната конска опашка и с мъка се облече, като избягваше движенията, от които я боляха ребрата. Някога Лукас гледаше да я удря само по онези места от тялото, които можеше да скрие с дрехи, но през последните шест месеца не проявяваше предпазливост и не пазеше лицето й.

Не ударите обаче бяха най-лошото, а страхът, очакването на поредния бой, на следващия юмрук. Най-жестокото бе, че той го знаеше и си играеше с нея. Вдигаше ръка уж за да й посегне, а накрая вместо да я удари, я милваше и й се усмихваше. Понякога я биеше без повод. Юмрукът му се стоварваше върху й като гръм от ясно небе. Не че по принцип му трябваше конкретна причина. Докато обсъждаха списъка с покупки или кое телевизионно предаване ще гледат вечерта, той внезапно замахваше и я удряше в корема, по главата, по гърба или където му паднеше. В следващия миг продължаваше да разговоря, сякаш нищо не се е случило, докато тя все още лежеше на пода и едва си поемаше дъх. Доставяше му удоволствие да усеща властта си над нея.

Дрехите му бяха разпръснати из цялата спалня. Събра ги с усилие и една по една ги окачи на закачалки или ги постави в коша за пране. След като подреди спалнята, отиде да нагледа децата. Ейдриън спеше спокойно по гръб, с биберон в уста и леко похъркваше. Ема си играеше тихо в леглото. Ана спря на прага и се вгледа в нея. Бе копие на Лукас. Същото самоуверено четвъртито лице и ледени сини очи. Същият инат.

Ема бе една от причините Ана все още да обича Лукас. Да загуби любовта си към него означаваше да се отрече от Ема. Той бе част от дъщеря им и следователно част от Ана. А и беше добър баща. Ейдриън не можеше да го осъзнае още заради невръстната си възраст, но Ема боготвореше Лукас и Ана чисто и просто не можеше да я лиши от баща. Как би могла да им отнеме една от фигурите, които им вдъхваха сигурност? Да разруши добре познатия им свят, всичко значимо в него? Не, трябваше да е силна и заради тях, само така щяха да се справят. Лукас бе различен в началото на брака им. Нещата отново можеха да се оправят. Ако се постараеше. Та нали той й казваше, че всъщност не иска да я удря, но го прави за нейно добро, за да се научи да се държи. Ако положеше още малко усилия, щеше да стане добра съпруга. Казваше й още, че не го разбира. Ако само успееше да открие нещата, които го правят щастлив, ако не го разочароваше с грешките си…

Ерика не я разбираше. Ерика, независима и самотна. Смела и преливаща от задушаваща загриженост. Ана усещаше презрението в гласа й и това я довеждаше до лудост. Какво знаеше сестра й за отговорността да имаш брак и семейство и да се бориш за тяхното бъдеще? Да носиш такъв товар на плещите си? Докато Ерика се грижеше единствено за себе си. Винаги бе толкова разсъдлива. Пресилената й майчинска загриженост задушаваше Ана. Зоркият, изпълнен с безпокойство поглед на сестра й я следваше навсякъде, дори когато искаше повече от всичко да остане сама. Какво значение имаше, че майка им не се интересува от тях? Та нали и баща им беше там. Един родител от двама, това все пак не е зле. Разликата между нея и Ерика беше, че тя се примиряваше, а по-голямата й сестра търсеше обяснение. Ерика размишляваше по тези въпроси и обвиняваше себе си. Затова полагаше толкова усилия. Докато Ана не полагаше никакви. Беше й по-лесно да не се замисля, да следва течението, да живее ден за ден. Затова се сърдеше на Ерика. Сестра й се притесняваше, интересуваше се от нея, обгръщаше я с грижи, а на Ана й ставаше все по-трудно да понася подобно отношение. Почувства невероятно облекчение, когато най-накрая заживя самостоятелно, а щом малко след това срещна Лукас, наистина повярва, че е открила единствения човек, способен да я обича заради истинската й същност и най-вече да уважава нуждата й от лично пространство и свобода.

Усмихна се горчиво, докато раздигаше чиниите от закуската на Лукас. Вече не помнеше дори как се изписва думата свобода. Целият й живот бе затворен между стените на апартамента. Живееше само заради децата, заради децата и заради надеждата, че ще открие точното заклинание, магическите думи и всичко ще стане както преди.

Бавно затвори капака на кутията за масло, прибра кашкавала в найлонов плик, сложи чиниите в миялната машина и избърса масата. Когато кухнята отново заблестя от чистота, седна на един стол и се огледа. Чуваше единствено шумоленето на Ема от детската стая. Можеше да се наслади на няколко минути спокойствие. Кухнята бе голяма и просторна, с хармонично съчетани дървени и стоманени елементи. Не бяха пестили при обзавеждането, затова преобладаваха марките „Филип Старк“ и „Погенпол“. Самата Ана би предпочела по-романтична кухня, но когато се нанесоха в петстайния апартамент в квартал Йостермалм, реши, че е по-добре да си премълчи.

Нямаше сили да се занимава с притесненията на сестра си по отношение на къщата във Фелбака. Не можеше да си позволи да проявява сантименталност, а и парите от продажбата щяха да им позволят да започнат отначало. Знаеше, че Лукас не се чувства добре в Швеция и работата тук не му допада, че иска да се върне в Лондон. Именно там бе мястото, където животът кипи и може да се гради кариера. В това отношение Лукас гледаше на Стокхолм като на замряло блато. Той може и да печелеше добре, даже доста добре на настоящата си работа, но с парите от къщата във Фелбака и собствените им спестявания щяха да могат да си купят подобаващо жилище в Лондон. Това бе важно за Лукас и следователно и за нея. На Ерика щеше да й мине. Тя живееше сама, имаше апартамент в Стокхолм и работа. Така или иначе щеше да отсяда в къщата във Фелбака само през лятото. А парите щяха да й дойдат добре. Писателите не печелеха много и Ана знаеше, че сестра й понякога има сериозни затруднения. С времето щеше да осъзнае, че това бе най-доброто решение. И за двете.

Пискливото гласче на Ейдриън долетя откъм детската и сложи край на кратката й почивка. Не, нямаше смисъл да се вайка. Синините щяха да изчезнат както винаги, а и утре беше ден.

С необяснима лекота в сърцето Патрик се изкачи до входната врата на Дагмар Петрен, като взимаше по две стъпала наведнъж. Когато застана пред нея обаче, му се наложи да си почине малко, приведен надолу с ръце на коленете. Вече не беше на двайсет години. Същото важеше и за жената, която му отвори. Не бе виждал нищо толкова дребно и сбръчкано от последния път, когато отвори плик със сушени сини сливи. Беше толкова превита и прегърбена, че му стигаше едва до кръста. Патрик се притесни — стори му се, че вятърът ще я отвее. Погледът й обаче бе ясен и бодър като на девойка.

— Недей да стоиш отвън и да пухтиш, момко. Влез вътре, ще те нагостя с кафе.

Гласът й бе неочаквано силен, а Патрик изведнъж се почувства като ученик и послушно я последва. Едва се удържа да не й се поклони. Г-жа Петрен се движеше със скоростта на мравка и Патрик с мъка я следваше — боеше се да не я прегази. Спря на място в мига, в който влезе в къщата. Никога преди не бе виждал толкова много джуджета. Те бяха навсякъде. Големи, малки, стари, млади, сиви, намигащи с едно око. Съзнанието му заработи на пълни обороти, за да може да поеме залялата го вълна от впечатления. Осъзна, че е зяпнал от почуда, и с усилие успя да затвори уста.

— Е, какво мислите? Не е ли красиво?

Патрик не знаеше какво точно да каже и му трябваше малко време, преди да й отговори, почти заеквайки.

— Да, разбира се. Невероятно красиво е.

Погледна боязливо госпожа Петрен, за да провери дали схваща, че думите му казват едно, а интонацията друго. За негово най-голямо учудване тя му се усмихна закачливо и очите й грейнаха.

— Не се притеснявайте. Наясно съм, че такава украса едва ли ви е по вкуса, но когато човек остарее, това се превръща в един вид задължение, нали разбирате.

— Задължение ли?

— Трябва да си ексцентричен, за да те смятат за интересен. Иначе се превръщаш в скучна стара вещица, за която никой не иска и да чуе, нали разбирате?

— Да, но защо точно джуджета?

Патрик все още не разбираше и госпожа Петрен му обясни като на малко дете.

— Виждате ли, хубавото на джуджетата е, че ги използвам само веднъж годишно. През останалото време къщата ми е напълно лишена от украса. А имат и още едно предимство — по Коледа домът ми се пълни с деца. За стара дама, която рядко има гости, е истински празник за душата, когато малчуганите звънят на вратата й, за да видят джуджетата.

— Колко време ви красят къщата, все пак сега е средата на март?

— Ами започвам да ги вадя през октомври и успявам да ги прибера към края на април. Както сам разбирате, тази дейност ми отнема няколко седмици.

Разбираемо беше наистина. Патрик се опита да ги преброи наум, но мозъкът му все още не се бе съвзел от първоначалния шок, затова се обърна към госпожа Петрен и направо я попита:

— Колко джуджета имате, г-жо Петрен?

Тя му отвърна на мига:

— Хиляда четиристотин четирийсет и три, не, извинете ме, хиляда четиристотин четирийсет и две — вчера счупих едно. Едно от най-хубавите между другото — добави тя тъжно.

Но бързо възвърна доброто си настроение и очите й светнаха. С изненадваща сила хвана Патрик за ръкава на сакото и буквално го повлече към кухнята, където нямаше нито едно джудже. Патрик пооправи сакото си. Не можеше да се отърве от чувството, че ако беше малко по-висока, жената щеше да го дръпне за ухото вместо за ръкава.

— Ще седнем тук. На човек му омръзва непрекъснато да е в компанията на стари господа. Никога не ги пускам тук, в кухнята.

Патрик седна на твърдата пейка, след като госпожа Петрен отклони настоятелните му молби да й помогне. Примирил се с мисълта, че ще го почерпят със слабо, отвратително, сварено в канче кафе, Патрик за втори път за деня зяпна от почуда, когато видя голямата стоманена, блестяща кафемашина, която тържествено се извисяваше на кухненския плот.

— Какво да бъде? Капучино? Кафе с мляко? Може би двойно еспресо — като ви гледам, определено имате нужда от такова.

Патрик успя единствено да кимне, а удивлението му очевидно достави огромно удоволствие на госпожа Петрен.

— Какво очаквахте? Стар чайник от 1943-а и ръчно смляно кафе на зърна? Не, старите хора също могат да се наслаждават на радостите от живота. Синът ми ми я подари за Коледа преди няколко години. Трябва да ви кажа, че е на голяма почит тук. Понякога стариците от квартала се редят на опашка за глътка кафе.

Тя нежно погали машината, която съскаше ли, съскаше, превръщайки млякото във въздушна пяна.

Докато кафето се приготвяше, на масата пред Патрик се материализираха кой от кой по-фантастични сладкиши. Не малки бадемови сладки и прости кифлички, а големи канелени кифли, огромни мъфини, шоколадови торти и пухкави целувки. Патрик ги гледаше с все по-големи от удивление очи, а устата му се напълни със слюнка, която заплашваше да прелее надолу по брадичката му. Госпожа Петрен захихика, когато видя изражението на лицето му, и след като сервира прясното, парещо благоуханно капучино, седна на един стол срещу госта си.

— Разбирам, че искате да говорите с мен за девойката от отсрещната къща. Да, да, аз вече разказах малкото, което знам, на вашия инспектор.

Патрик с нежелание остави парчето торта, което току-що бе захапал, дори му се наложи да изчисти предните си зъби с език, преди да заговори.

— Да, но може би ще бъдете така добра и на мен да разкажете какво сте видели. Имате ли нещо против да използвам касетофон?

Натисна копчето за запис и отхапа голямо парче торта, докато чакаше отговора й.

— Да, разбира се. Беше петък, двайсет и пети януари, шест и половина вечерта. Говорете ми на „ти“. Иначе се чувствам толкова стара.

— Как може да си толкова сигурна за часа и датата? Все пак оттогава са минали няколко седмици.

Патрик отхапа още едно парче.

— Ами това е рожденият ми ден, така че синът ми със семейството си дойдоха да ме посетят, донесоха ми подаръци и заедно хапнахме торта. Тръгнаха си точно преди новините в шест и половина по канал 4. Именно тогава отвън се разнесе страшна гюрултия. Приближих се до прозореца, който гледа към хълма и къщата на момичето, и го видях.

— Андерш?

— Художника Андерш, да. Беше мъртвопиян, крещеше като луд и блъскаше по вратата. Накрая тя го пусна и след това настана тишина. Не знам дали спря да крещи. Все пак бяха вътре.

Госпожа Петрен забеляза, че чинията на Патрик е празна, и веднага побутна към него подноса със съблазнителните канелени кифлички. Без да чака втора покана, той грабна най-горния сладкиш от препълнения поднос.

— И си напълно сигурна, че е бил Андерш Нилсон? Без капка съмнение?

— О да, добре го познавам тоз разбойник. Често идваше тук. Иначе се мотаеше по площада с останалите пияници. Не знам какво го свързваше с Александра Вийкнер. Това момиче определено имаше стил. И красива, и добре възпитана. Като малка често идваше при мен, гощавах я със сок и кифлички. Седеше точно на тази пейка, заедно с момичето на Туре, как й беше името…?

— Ерика — рече Патрик с пълна с канелена кифличка уста.

Само като спомена името й, усети как стомахът му се сви.

— Да, Ерика, точно така. Много мило дете, но Александра беше специална. Сякаш цялата грееше. После се случи нещо… Спря да се отбива тук. Няколко месеца по-късно се преместиха в Гьотеборг. Видях я отново чак преди няколко години, когато започна да идва насам през уикендите.

— Семейство Карлгрен не се ли отбиваха тук от време на време?

— Не, никога, но поддържаха къщата. Наемаха майстори да я боядисват и стягат, а Вера Нилсон я чистеше два пъти месечно.

— И нямате представа какво се случи, преди семейство Карлгрен да се премести в Гьотеборг? — Патрик отново й заговори на „ви“. — Кое е накарало Алекс да се промени? Да не би да става дума за семеен скандал или нещо подобно?

— Носеха се различни слухове, но аз не им вярвам особено. Мнозина от жителите на Фелбака си мислят, че са в течение на всичко за всички, но аз съм на друго мнение. Никой не може да знае какво се случва в нечий дом. Затова не искам да правя каквито и да било предположения. Няма полза от спекулации. Така, така, вземете си още една кифличка. Още не сте опитали моите приказни целувки.

Патрик се замисли за миг, м-да, можеше да побере още една сладка в последното свободно ъгълче на стомаха си.

— Видяхте ли още нещо? Например кога Андерш Нилсон си тръгва?

— Не, не го видях повече тази вечер. Но на няколко пъти се връща в къщата през следващата седмица, което ми се стори странно. Доколкото разбрах от думите на хората от града, тя вече е била мъртва. Какво е правел там?

Точно това се чудеше и Патрик. Госпожа Петрен го гледаше в очакване.

— Е, вкусно ли ви беше?

— Не съм ял по-хубави сладкиши, госпожо Петрен. Как успяхте да ги приготвите толкова бързо? Все пак минаха само петнайсетина минути, след като ви се обадих, че ще ви посетя. Човек трябва да е бърз като Супермен, за да ги изпече.

Тя засия при тази похвала и кимна гордо с глава.

— В продължение на трийсет години със съпруга ми държахме сладкарницата във Фелбака, та се надявам все нещо да съм понаучила за това време. Старите навици трудно се изкореняват. Още ставам сутрин в пет часа и правя сладкиши. Тези, които останат след посещенията на дечицата и бабите, отиват за храна на птиците. Освен това ми е интересно да изпробвам нови рецепти. Напоследък се появиха толкова различни сладки, много по-вкусни от старите, които печахме с тонове в миналото. Взимам рецептите от готварските списания и ги поизменям леко по мой вкус.

Тя махна с ръка към купчината готварски списания на пода до пейката — там имаше многобройни издания на „Гозбите на Амелия“ и „Всичко за готварското изкуство“. Съдейки по цената им, госпожа Петрен бе успяла да задели доста добра сума от годините работа в сладкарницата. Хрумна му да попита още нещо.

— Госпожо Петрен, известна ли ви е някаква друга връзка между семейство Карлгрен и семейство Лоренц? Освен това, че Карл-Ерик е работил за тях в миналото. Дали не са общували и през свободното си време?

— Боже опази, не! Лоренц да общуват с Карлгрен? Не, приятелю, това е толкова вероятно, колкото седмицата да има два четвъртъка. Те се движеха сред различни хора, а това, че Нели Лоренц, както чух, се е появила на погребението на Александра, е направо сензация.

— Ами синът им? Този, който изчезна. Той имал ли е вземане-даване със семейство Карлгрен?

— Не, или поне така се надявам. Доста неприятно момче. Само ни чакаше да се обърнем, за да отмъкне някоя сладка. Мъжът ми обаче веднъж така му се накара, че го отучи завинаги. Едва ли някой друг му е викал така. Разбира се, Нели се появи след това бясна, вдигна ни страшен скандал и заплаши съпруга ми с полиция. Но той бързо й изби тези мисли от главата, като й каза, че има свидетели на кражбата и че ако все още желае, преспокойно може да позвъни в полицията.

— Но не знаете той да е свързан по някакъв начин с Карлгренови?

Госпожа Петрен поклати глава.

— Хм, просто ми мина подобна мисъл през главата. Като се изключи убийството на Алекс, изчезването на Нилс е най-драматичното събитие, случило се някога тук, а човек никога не знае… Понякога се случват най-невероятни съвпадения. Така. Мисля, че това бе всичко за днес. Време ми е да си тръгвам. Трябва да ви кажа, че сладкишите ви бяха невероятно вкусни. През следващите няколко дни ще ям само салата — рече Патрик и се потупа по корема.

— Не, не, изобщо не ви трябва да ядете такваз храна за зайци. Та вие все още растете, момко.

Патрик реши с благодарност да приеме комплимента, вместо да отбележи, че когато човек е на трийсет и пет, единственото нещо, което расте, е обиколката на талията. Стана от пейката, но му се наложи веднага да седне отново. Стори му се, че е погълнал бетонов блок. Взе да му се повдига. Като се замисли, май не беше много умно да се натъпче с толкова много сладкиши.

Леко примижа с очи, когато премина през хола под зорките погледи на всичките хиляда четиристотин четирийсет и две джуджета.

И сега трябваше да пристъпва едва-едва и му костваше усилие да се удържи да не изпревари госпожа Петрен, която се влачеше към външната врата. Старата дама си я биваше, нямаше спор по въпроса. А беше и надежден свидетел. Благодарение на показанията й съвсем скоро щяха да наредят още няколко липсващи парчета от пъзела и да повдигнат железни обвинения срещу Андерш Нилсон. Засега разполагаха само с косвени улики, но въпреки това случаят с убийството на Александра Вийкнер, изглежда, бе разрешен. Патрик обаче не беше доволен. Освен тежестта в стомаха си усещаше и определено безпокойство. Имаше чувството, че най-простото решение невинаги е вярното.

Почувства се добре, като излезе на чист въздух и гаденето премина. Благодари още веднъж на госпожа Петрен и тъкмо се обърна, за да си тръгне, тя пъхна нещо в ръката му и затвори вратата. Той погледна с любопитство надолу. Найлонова торбичка от магазините ИКЕА, препълнена със сладки, плюс едно джудже. Патрик се хвана за стомаха и изстена.

— М-да, Андерш, нещата хич не изглеждат добре.

— Така ли?

— Така. Само това ли ще кажеш? Затънал си до гушата в лайна, ако все още не си го разбрал! Ясно ли ти е?

— Нищо не съм направил.

— Глупости! Недей да ме лъжеш в лицето! Знам, че си я убил, така че най-добре да ми спестиш излишни главоболия и да си признаеш. Така и ти ще си спестиш излишни главоболия. Разбираш ли какво ти говоря?

Мелберг и Андерш седяха в единствената зала за разпит в полицейския участък в Танумсхеде. За разлика от показваните в американските телевизионни сериали сцени, тук нямаше огледална стена, зад която полицаите да стоят и да гледат. Което бе изключително изгодно за Мелберг. Той нарушаваше всички правила, като разпитваше заподозрения сам, но, по дяволите, стига да постигнеше резултат, никой нямаше да се сети за идиотския правилник. Андерш не пожела адвокат или някакъв друг свидетел, тъй че защо му бе на Мелберг да настоява?

Стаята беше малка, с оскъдна мебелировка и голи стени. Цялото обзавеждане се състоеше от маса с два стола, в момента заети от Андерш Нилсон и Бертил Мелберг. Андерш се бе облегнал назад, със сключени в скута ръце. Дългите му крака бяха изпънати под масата. Мелберг от своя страна седеше силно наведен напред с опрени върху масата ръце. Бе доближил лицето си до това на Андерш, доколкото можеше да понесе дъха му, който определено не ухаеше на свежо. Все пак очевидно бе достатъчно близо до заподозрения, след като успяваше да го напръска с капчици слюнка всеки път, щом му изкрещеше нещо. Андерш не си правеше труда да се избърше. Гледаше на полицая като на досадна муха, толкова незначителна, че дори не си струваше да я пропъдиш с ръка.

— И двамата знаем, че ти си убил Александра Вийкнер. Че си я натъпкал с приспивателни, положил си тялото й във ваната, прерязал си вените на ръцете й, след което спокойно си гледал как кръвта й изтича до последната капка. Нека да не усложняваме нещата. Хайде, признай си, а аз ще запиша показанията ти.

Мелберг бе много горд с това силно начало на разпита, затова се облегна назад в стола си със сключени на корема ръце. Изчакваше. От страна на Андерш не последва никаква реакция. Той продължи да седи със склонена напред глава, така че косата скриваше лицето му. Мелберг стисна устни. Не смяташе, че невероятната му уводна реплика заслужава подобно безразличие. След още няколко минути на мълчаливо изчакване инспекторът удари с юмрук по масата в опит да извади Андерш от полусънното му състояние. Никаква реакция.

— По дяволите, проклет пияница такъв! Да не мислиш, че ще се отървеш, като седиш тук и мълчиш! Сбъркал си адреса! Ще ми кажеш истината, ако ще да стоим тук цял ден!

Петната пот под мишниците на Мелберг нарастваха с всяка изречена сричка.

— Ревнувал си я, нали? Намерихме картините, на които си я рисувал. Няма съмнение, че сте били като две влюбени гълъбчета. Последните ни съмнения се разсеяха, когато открихме писмата ти до нея. Сладникавите ти, жалки любовни писма. Истинска шибана лигня. Какво изобщо е намирала в теб? Погледни се само. Толкова си мръсен и гнусен, на светлинни години от образа на някой истински донжуан. Трябва да е била напълно перверзна, няма друго обяснение. Явно се е възбуждала от такива мръсни, противни стари пияници. Оправи ли и останалите алкохолици във Фелбака, или обслужваше само теб?

Андерш скочи на крака с бързината на ястреб, хвърли се през масата и стисна Мелберг за врата.

— Мръсник, ще те убия, проклето ченге!

Мелберг напразно се опитваше да се освободи от хватката на Андерш. Лицето му почервеняваше все повече и повече, гнездото коса се свлече от главата му и покри дясното му ухо. Андерш така се потресе от тази гледка, че поотпусна ръце, което позволи на инспектора да си поеме дъх. Андерш се строполи на стола си и впи гневен поглед в Мелберг.

— Никога повече не прави така! Чуваш ли, никога! — Мелберг дълго кашля, за да прочисти гласа си. — Само да мръднеш, ще те затворя в килията и ще изхвърля ключа!

Инспекторът отново седна на стола си. Наблюдаваше Андерш внимателно и леко уплашено. Установи, че прическата му е пострадала значително по време на схватката, и набързо със заучени движения я нагласи обратно на плешивото си теме. Продължи, сякаш нищо не се бе случило.

— Така, да си дойдем на думата. Значи си имал сексуална връзка с убитата Александра Вийкнер?

Андерш промърмори нещо под носа си.

— Извинявай, какво каза?

Мелберг се наведе напред и сключи ръце върху масата.

— Казах, че се обичахме!

Думите му отекнаха между голите стени. Мелберг се усмихна подигравателно.

— Добре, обичали сте се. Като красавицата и звяра. Колко мило. От колко време се „обичате“ така?

Андерш отново измърмори нещо нечленоразделно и Мелберг отново го помоли да повтори.

— От деца.

— Аха, ясно. Предполагам обаче, че не сте се чукали като зайци на петгодишна възраст, така че нека да перифразирам. От колко време имате сексуални отношения? Откога изневерява на съпруга си с теб? Откога танцувате танго в легнало положение? Да продължавам ли, или въпросът е ясен?

Андерш хвърли на Мелберг изпълнен с омраза поглед, но с много усилие успя да запази самообладание.

— Не знам, от време на време през годините. Наистина не знам, не съм си водил отчет. Тя не идваше тук често преди, така че рядко се виждахме. Обикновено само я рисувах. Беше толкова красива.

— Какво се случи през вечерта на смъртта й? Някоя любовна разпра? Да не би да не поиска да ти пусне? Или пък побесня, когато разбра, че е бременна? Така е станало, нали? Тя забременява, а ти не знаеш дали детето е твое или на съпруга й. Сигурно те е заплашила, че ще ти вгорчи живота, а?

Мелберг бе изключително доволен от себе си. Бе напълно убеден, че убиецът седи пред него и само да намери слабото му място, ще получи така желаното признание. Нямаше спор. След това щяха на колене да го молят да се върне в Гьотеборг. Той обаче щеше да ги поизпоти, преди да каже „да“. Ако им се дърпаше достатъчно дълго, вероятно щяха да се опитат да го подмамят с повишение в чин и по-висока заплата. Инспекторът поглади доволно корема си и едва сега забеляза, че Андерш го гледа с широко отворени очи и ръцете му треперят спазматично. А когато за първи път по време на целия разпит вдигна глава и погледна Мелберг, полицаят видя, че долната му устна също трепери, а очите му са пълни със сълзи.

— Лъжеш! Не може да е била бременна!

От носа му потече сопол и Андерш го избърса с ръкава си. Гледаше Мелберг почти умолително.

— Как така да не може? Кондомите не дават сто процента гаранция, нали знаеш. Била е в третия месец. Не ми разигравай театър. Александра е чакала дете и това ти е добре известно. Сега, дали е твое или на съпруга й, е друг въпрос, човек никога не може да е напълно сигурен, нали? Проклятието на мъжете. Аз самият за малко да падна в капана на няколко пъти, но нито една проклета госпожичка все още не е успяла да ме накара да подпиша каквито и да било документи.

Мелберг се изхили.

— Не че е твоя работа, но с Алекс не сме правили секс от повече от четири месеца. Повече не желая да разговарям с теб. Върни ме в килията, няма да кажа нито дума.

Андерш заваляше силно думите, а сълзите заплашваха всеки миг да рукнат от очите му. Облегна се на стола си, скръсти ръце и загледа сърдито Мелберг изпод вежди. Полицаят въздъхна, но изпълни желанието му.

— Добре, ще продължим след няколко часа. Но да знаеш, че не вярвам на нито една от шибаните ти лъжи! Помисли си за това, докато седиш в килията. Когато се срещнем следващия път, очаквам да получа пълно признание.

Мелберг остана в стаята за разпити дори и след като колегите му отведоха Андерш. Бе поразен, че миризливият пияница не си призна. Но все още не бе изиграл козовете си. Със сигурност се знаеше, че Александра Вийкнер е била жива в седем и петнайсет вечерта, петък, двайсет и пети януари, точно седмица преди да бъде открита мъртва. Тогава е разговаряла с майка си по телефона в продължение на пет минути и петдесет секунди съгласно разпечатката на телефонна компания „Телиа“. Съдебният лекар също постанови, че смъртта е настъпила някъде по това време. Благодарение на показанията на съседката Дагмар Петрен знаеха също, че Андерш Нилсон е посетил жертвата същата вечер преди седем. Същата свидетелка го вижда да влиза в къщата на няколко пъти през следващата седмица. Когато Александра Вийкнер вече лежи мъртва във ваната.

Едно признание би улеснило много работата на Мелберг, но дори и Андерш да излезеше инат, то съдът без съмнение щеше да го признае за виновен. Освен свидетелските показания на госпожа Дагмар Петрен, той разполагаше и с доклада от внимателния оглед на банята, където откриха трупа й. Той в момента лежеше на бюрото в кабинета му.

Не само че в засъхналата по пода кръв бяха открити отпечатъци от чифт обувки, иззети при обиска в апартамента на Андерш Нилсон, но техниците успяха да свалят и негови отпечатъци от тялото на жертвата. Те не бяха толкова ясни, колкото ако бяха оставени на твърда гладка повърхност, но позволяваха да се идентифицира притежателят им.

Мелберг не искаше да си изгърми всичките патрони днес, но при следващия разпит щеше да извади тежката артилерия. Дяволите да го вземат, ако и тогава не пречупеше проклетника.

Инспекторът самодоволно се изплю в ръка и заглади косата си.

Телефонът я прекъсна точно докато записваше разговора си с Хенрик Вийкнер. Ерика вдигна ядосано ръце от клавишите и се протегна към слушалката.

— Да?

Гласът й прозвуча по-раздразнено, отколкото й се искаше.

— Здравей, Патрик е. Преча ли?

Ерика се стегна и съжали, че не му заговори с по-приятелски тон.

— Не, изобщо. Бях потънала в работа и телефонът ме стресна. Може би затова прозвучах малко по… но не, никак не ми пречиш дори, всичко е наред, искам да кажа…

Плесна се по челото, когато осъзна, че звучи като някоя четиринайсетгодишна ученичка. Бе крайно време да се вземе в ръце и да обуздае хормоните си. Държеше се смехотворно.

— Ами в момента съм във Фелбака и се чудех дали не мога да се отбия за малко у вас?

Гласът му излъчваше самоувереност, мъжественост, сигурност, спокойствие и Ерика се почувства още по-глупаво, че пелтечи така. Огледа облеклото си, което днес се състоеше от тънък, леко мърляв тренировъчен екип, и поопипа прическата си. Опасенията й се оправдаха. Косата й бе събрана в кок на върха на главата, а от кока стърчаха кичури на всички страни. Ситуацията бе почти катастрофална.

— Ало, Ерика, там ли си?

В гласа на Патрик се усети нотка на колебание.

— Да, да. Стори ми се, че телефонът ти прекъсна за момент.

Ерика се плесна по челото за втори път в рамките на десет секунди. Мили боже, човек направо би си помислил, че не е виждала мъж през живота си.

— Алоооо, Ерика, чуваш ли ме? Ало?

— Ъъъ, да. Разбира се, че можеш да наминеш! Идвай. Дай ми само четвърт час, защото в момента, ъъъ… работя върху много важна част от книгата и бих искала първо да я приключа.

— Няма проблем. Напълно ли си сигурна, че не преча? Искам да кажа, така или иначе ще се видим утре вечер…

— Не, изобщо не ми пречиш. Сериозно. Просто ми дай четвърт час.

— Окей. Ами тогава след малко.

Ерика бавно постави слушалката на телефона и си пое дълбоко въздух. Тръпнеше от очакване. Сърцето й биеше толкова силно, че можеше да чуе туптенето му. Патрик беше на път към нея. Патрик беше… Изведнъж подскочи, сякаш някой я поля с кофа студена вода. Щеше да е тук след четвърт час, а тя изглеждаше така, сякаш от цяла седмица не се е къпала или ресала. Изкачи се за нула време по стълбата до втория етаж, като същевременно свали горната част на тренировъчния си екип през глава. В спалнята събу и панталоните си, също в движение, и за малко да се строполи по нос.

После влезе в банята и набързо си изми мишниците. Добре че ги избръсна след сутрешния душ. Напръска с парфюм китките си, ямичката между гърдите и пулсиращата артерия на шията си. Усети с пръсти, че сърцето й бие като лудо. След това се нахвърли на гардероба си и го изпразни почти целия, преди да се спре на черен пуловер и тясна пола до глезените в същия цвят. Погледна часовника. Оставаха й десет минути. Отново се върна в банята. Пудра, спирала, гланц за устни и светли сенки за очи. Нямаше нужда от руж, бузите й така или иначе пламтяха. Целта й бе невидим грим, който да придаде свежест на лицето й. С годините обаче й се налагаше да използва все повече козметика, за да го постигне.

На вратата се позвъни. Ерика се погледна за последен път в огледалото и в паника осъзна, че косата й все още е хваната в небрежен кок с неоновожълт ластик. Свали го със замах и с помощта на малко пяна успя да придаде прилична форма на прическата си. На вратата отново се позвъни, този път по-настоятелно, и Ерика забърза надолу, но спря насред стълбата, за да си поеме дъх и да се поуспокои. Отвори с най-невъзмутимо изражение и усмивка на уста.

Пръстът му леко трепереше, когато натисна звънеца. На няколко пъти бе готов да обърне колата, да й се обади и да се извини, че нещо е изникнало, но автомобилът му сякаш сам го отведе до Селвик. Спомняше си отлично къде живее приятелката му и с лекота взе острия десен завой на хълма преди къмпинга на път към къщата й. Навън цареше непрогледен мрак, но светлината от уличните фенери разкриваше частичка море. Изведнъж осъзна колко силни чувства питае Ерика към бащиния си дом и колко болезнена трябва да е мисълта, че вероятно скоро ще го загуби. В същия този миг си даде сметка колко обречено е всичко. Двете с Ана щяха да продадат къщата и нищо вече нямаше да задържа Ерика във Фелбака. Тя щеше да се върне обратно в Стокхолм, а един провинциален полицай не можеше да се мери с лъвовете от площад „Стюреплан“. Патрик пое с натежали стъпки към вратата и натисна звънеца.

Никой не му отвори, затова позвъни за втори път. Идеята да се отбие тук вече не му се струваше толкова добра, колкото в началото, когато си тръгна от дома на госпожа Петрен. Просто не можа да се въздържи да не й се обади сега, когато бе съвсем близо до нея. Но съжали веднага щом го направи. Стори му се много заета, дори ядосана. Не, вече нямаше връщане назад. Гласът на звънеца прокънтя за втори път в къщата.

Чу, че някой слиза надолу по стълбите. Стъпките й заглъхнаха за миг, след което отново прозвучаха, все по-близо в посока към входната врата. Отвори му с широка усмивка на уста. Направо му взе дъха. Не можеше да проумее как Ерика съумява винаги да изглежда толкова свежа. Лицето й бе чисто, без грим. Излъчваше естествената красота, която той така силно ценеше у жените. Карин не можеше и да си помисли да излезе без грим, а Ерика бе толкова невероятно красива, че дори не се нуждаеше от него.

Къщата си беше същата, точно както я помнеше от детските си години. Мебелите бяха остарели с достойнство. Почти всички бяха дървени, в естествен цвят или боядисани в бяло. Преобладаваха светли дамаски в бяло и синьо, които хармонираха с покритото с патина обзавеждане. Ерика бе запалила свещи, които прогонваха зимния, мрак. В цялата къща цареше атмосфера на спокойствие и освободеност. Ерика го поведе към кухнята.

— Искаш ли кафе?

— Да, благодаря. А, между другото… — Патрик й подаде найлоновата торба с кифлички. — Ще ми се да запазя няколко за колегите, но едва ли ще е проблем. Толкова са много, че едва ли ще успеем да ги изядем.

Ерика погледна в найлоновата торбичка и се усмихна.

— Виждам, че си посетил госпожа Петрен.

— М-да. Толкова се надух, че едва се движа.

— Очарователна стара дама, нали?

— Невероятна е. Ако бях на деветдесет и две, веднага щях да я взема за жена.

Разсмяха се.

— Е, как си?

— Добре, благодаря.

Настъпи кратък миг на мълчание, който ги накара да се почувстват неудобно. Ерика сипа кафе в две чаши и напълни термоса с остатъка.

— Мисля да седнем на верандата.

Отпиха първите глътки в мълчание. Неудобството изчезна, тишината им се струваше приятна. Ерика седеше на дивана срещу него. Патрик се прокашля.

— Как върви книгата?

— Добре, благодаря. Ами ти? Напредваш ли с разследването?

Патрик се замисли за миг, след което реши да й разкаже повече, отколкото трябваше. Все пак Ерика бе част от историята и не виждаше причини да премълчи каквото и да било.

— Май успяхме да разрешим случая. Поне така изглежда. Всъщност дори арестувахме един човек. В момента го разпитват, но доказателствата срещу него са железни.

Ерика се наведе напред, изпълнена с любопитство.

— Кой е той?

Патрик се поколеба за миг.

— Андерш Нилсон.

— Значи все пак се оказа, че е Андерш. Странно, изглежда ми съмнително.

Патрик бе склонен да се съгласи. Въпреки ареста на Андерш голяма част от въпросите все още нямаха отговор. Но събраните от къщата улики и свидетелските показания, че той се е връщал в къщата многократно след вечерта на убийството, когато Алекс вече е лежала мъртва във ваната, не оставяха много място за съмнение. И все пак нещо го притесняваше.

— Е, значи всичко свърши. Странно, мислех си, че ще се почувствам далеч по-облекчена. Ами статията, която намерих? За изчезването на Нилс. Как се вписва тя в картинката, щом убиецът е Андерш?

Патрик сви рамене и вдигна ръце.

— Всъщност не знам, Ерика. Не знам. Може би не е свързана с убийството. Може би е чиста случайност. Във всеки случай няма смисъл да ровим по-надълбоко. Алекс отнесе тайните си в гроба.

— А детето й? Андерш ли е бащата?

— Кой знае? Андерш, Хенрик… И за това мога само да предполагам. Чудно ми е само какво ги е събрало. Доста странна двойка. Вярно, че в днешно време изневерите са нещо обичайно, но Александра Вийкнер и Андерш Нилсон? Искам да кажа, невероятно е, че изобщо е вкарал някоя в леглото си, а пък Александра Вийкнер е ослепително красива, друга дума не ми идва наум.

За миг му се стори, че Ерика сбърчи вежди, но след секунда тя възвърна обичайното си спокойствие, вежливост и приветливост. Сигурно си въобразяваше. Ерика точно понечи да каже нещо, когато откъм коридора прозвуча познатата им мелодия от реклама за сладолед. И двамата се сепнаха.

— Моят телефон е. Извини ме за секунда.

Той се втурна към антрето, за да успее да го вдигне. Наложи му се да се порови малко из джоба на якето си, но накрая го намери.

— Патрик Хедстрьом. Хм… окей… разбирам… Да, значи отново сме в изходна позиция. Да, да, знам. Така ли каза? Не, човек никога не може да е сигурен. Добре, инспекторе, дочуване.

Той затвори решително капачето на телефона и се обърна към Ерика.

— Вземи си якето, ще се поразходим малко.

— Къде?

Ерика го гледаше учудено, все още с чашата с кафе в ръка.

— Има нови сведения за Андерш. Ще трябва да го зачеркнем от списъка на заподозрените.

— Аха, но къде отиваме тогава?

— И двамата с теб усещахме, че нещо не е наред. Ти откри статията за изчезването на Нилс в дома на Александра. Вероятно там се крият още тайни.

— Но вие не обискирахте ли цялата къща?

— Обискирахме, но не се знае дали сме събрали точните улики. Искам да проверя нещо. Хайде.

Патрик вече бе излязъл от вратата, така че Ерика само грабна якето си и изтича след него.

Къщата изглеждаше малка и неподдържана. Умът й не побираше как някой може да живее така. Как може да се примири с подобно жалко и сиво съществуване, с такава бедност. Такъв бе животът. Някои се радваха на охолство, други едва свързваха двата края. Тя за щастие бе родена под щастлива звезда и принадлежеше към първата категория. Бедността не й отиваше. Жена като нея бе създадена да носи кожени палта и диаманти.

Жената, която й отвори, едва ли някога бе виждала истински диамант. Цялото й същество бе сиво-кафяво. Нели погледна с погнуса към изтърканата жилетка на Вера и грубите ръце, които я придържаха на гърдите. Вера не каза нищо, просто стоеше безмълвна на прага. Нели се поогледа притеснено наоколо и накрая се видя принудена да я заговори.

— Е, няма ли да ме поканиш, или ще стоим така цял ден? И двете нямаме интерес да се разчуе, че съм идвала у вас, нали?

Вера продължи да мълчи, но пристъпи назад и пусна Нели да влезе.

— Трябва да поговорим, не си ли съгласна?

Нели елегантно свали ръкавиците си, без които не излизаше навън, и огледа презрително къщата. Тя се състоеше от коридор, кухня, всекидневна и спалня. Вера вървеше след нея с наведена шава. Стаите бяха мрачни и потискащи. Тапетите отдавна не помнеха младостта си. Повечето хора, които живееха в подобни стари къщи, бяха махнали балатума от дървените подове, но тук той продължаваше да крие дюшемето. Навсякъде обаче цареше идеален ред и чистота. Вместо прах от ъглите надничаше потискаща безнадеждност, пропила се в стените на къщата.

Нели седна внимателно на ръба на стария оръфан фотьойл във всекидневната. После направи знак с ръка на Вера да се настани на дивана, сякаш тя бе господарката в къщата. Вера й се подчини и също седна на ръба, съвършено неподвижна, единствено ръцете й трепереха нервно в скута.

— Важно е да запазим тайната дори сега. Сама разбираш, нали?

Интонацията на Нели не търпеше възражения. Вера кимна и заби поглед в коленете си.

— Не, не мога да твърдя, че страдам особено заради кончината на Алекс. Тя си получи заслуженото. Мисля, че ще се съгласиш с мен. Винаги съм знаела, че тази курва рано или късно ще си намери майстора.

Вера погледна Нели, шокирана от думите й, но продължи да мълчи. Нели дълбоко презираше тази окаяна мрачна жена, без грам воля. Типична представителка на отрудената класа с вечно сведена тава. Не че Нели не одобряваше социалния ред, но никак не можеше да понася подобни хора без класа и стил. Най-много се дразнеше от факта, че бе зависима от Вера Нилсон. Би платила всякаква цена, само и само да я накара да си мълчи. Не й се случваше за първи път.

— Съжалявам, че се получи така, но не бива да действаме прибързано. Всичко трябва да си продължи постарому. Не можем да променим миналото, така че няма смисъл да разравяме стари истории.

Нели отвори чантата си, извади един плик и го остави на масата в хола.

— Ето ти малко пари, да си помогнеш. Вземи ги.

Нели бутна плика напред. Вера го погледна, без да го вземе.

— Съжалявам, че така се получи с Андерш. Но може би е за добро. Все пак в затвора няма кой знае колко алкохол.

Нели веднага разбра, че е прекалила. Вера се изправи бавно й с треперещ пръст посочи към вратата.

— Вън!

— Но, моля те, Вера, не го приемай така…

— Вън от дома ми! Андерш няма да ходи в затвора, а ти може да вземеш мръсните си пари и да вървиш по дяволите, проклета стара вещице! Много добре знам откъде си тръгнала. Можеш цялата да се залееш с парфюм, но вонята ти пак се усеща отдалеч!

Нели се стресна от силната омраза в погледа на Вера. Жената стоеше със свити юмруци, с изправен гръб и я гледаше право в очите. Цялото й тяло трепереше от насъбралия се през годините потискан гняв. От послушанието й нямаше и следа. Нели започна да усеща силен дискомфорт. Не бе очаквала подобна бурна реакция. Та тя не каза нищо невярно. Човек трябваше да приема истината. Забърза към вратата.

— Изчезвай оттук и да не съм те видяла повече!

Точно преди да затръшне вратата след нея, Вера изхвърли плика й. Нели се видя принудена да се наведе с усилие и да го вдигне. Човек не можеше просто да остави петдесет хиляди крони да се въргалят по земята, колкото и унизително да беше, че надничащите иззад прозорците съседи я видяха буквално как пълзи по чакъла. Неблагодарница! Гордостта й щеше да се стопи, като остане без пари и никой не иска да я наеме за чистачка. Тя определено вече не бе добре дошла в резиденцията на Лоренцови, а с малко усилия щеше да я лиши и от останалата й работа. Щеше да я накара да пълзи в краката на социалните. Никой не можеше да обижда Нели Лоренц, без да си получи заслуженото.

Все едно ходеше през вода. Крайниците му бяха изтръпнали и натежали след прекараната на койката в ареста нощ. Липсата на алкохол размътваше съзнанието му. Андерш огледа апартамента си. Подът бе покрит с мръсни отпечатъци от полицейските ботуши. Това обаче не го притесняваше особено. Мръсотията не му пречеше.

Извади стек с шест бири от хладилника и се хвърли по гръб на матрака в хола. Подпря се на лявата си ръка, а с дясната отвори кутия бира и изпи цялото й съдържание на големи глътки до последната капка. След това метна кутията през стаята. Тя се стовари с дрънчене в най-далечния ъгъл. След като за момента задоволи силната си жажда, Андерш се излегна на матрака и сключи ръце зад главата си. Втренчи се с невиждащи очи в тавана и се потопи за миг в спомени за далечни, безвъзвратно отминали времена. Душата му намираше покой единствено по време на странстването й в миналото. Като се изключат тези кратки мигове на щастие, когато си позволяваше да си спомни за един отдавна изгубен по-добър живот, силна болка не спираше да прорязва сърцето му. Невероятно бе, че миналото му се струваше толкова близко и същевременно така далеч.

Спомените му винаги бяха огрени от слънчева светлина. Усещаше топлия асфалт под босите си крака и вечно солените си от морската вода устни. Колкото и да бе странно, в спомените му винаги беше лято. Там нямаше място за зима, за облачни дни и за дъжд. Слънцето грееше от кристалното небе, а лекият бриз набраздяваше огледалната водна повърхност.

Ето я и Алекс, с лека лятна рокля, която се увиваше около краката й. Дългата й коса, която тя упорито отказваше да подстриже, падаше на светъл водопад чак до кръста. Понякога дори успяваше да си спомни аромата й, при това толкова ясно, че ноздрите му потръпваха от гъделичкащото ги ухание и засилваха още повече копнежа му по нея. Ягоди, солена морска вода и шампоан от тимотейка. Понякога ароматът им се примесваше с приятен мирис на пот, след като бяха летели напред с копелетата или се бяха катерили по хълмовете, докато краката престанеха да ги държат. Тогава лягаха по гръб горе, на върха на планината Ведеберьет, с крака, сочещи към морето, и сключени на корема ръце. Алекс лежеше между тях, вперила очи в небето, с разстлана по земята коса. В редки, незабравими случаи тя хващаше ръцете им и за миг тримата се сливаха в едно.

Внимаваха да не ги видят заедно. Това щеше да убие магията. Да развали заклинанието и действителността да нахлуе в света им. Трябваше на всяка цена да я държат по-надалеч. Тя бе грозна и сива, напълно различна от обления със слънчева светлина фантазен свят, който създаваха заедно. Дори не споменаваха действителността. Вместо това изпълваха дните си със забавни игри и разговори. Не взимаха нищо на сериозно. Само така можеха да се преструват на непобедими и недостижими. Никой не можеше да ги нарани. Не представляваха нищо поотделно и се превръщаха в „тримата мускетари“, когато бяха заедно.

Възрастните оставаха в периферията, някакви измислени герои, статисти, които обикаляха из собствен свят, без да имат каквото и да било влияние върху тях. Устните им помръдваха, но от гърлата им не излизаше и звук. Мимиките и жестовете им уж носеха някакво послание, а всъщност изглеждаха сковани и безсмислени. Като извадени от контекста думи.

Андерш се усмихна леко при спомена за тези дни, после бавно напусна света на мечтите и се върна към живота си в настоящето. Телесните му нужди ставаха все по-осезаеми. Изправи се, отново скован в собствения си екзистенциален страх, и последва зова на природата.

Над тоалетната висеше прашасало мръсно огледало. Докато празнеше пикочния си мехур, зърна отражението си в него и за първи път от много години насам видя как изглежда в очите на останалите. Косата му бе мазна и чорлава. Лицето му — пребледняло, с почти сивкав нездрав оттенък. Заради липсващите зъби, резултат от дългите години на лоша устна хигиена, изглеждаше с десетки години по-стар, отколкото всъщност беше.

Решението бе пред очите му, просто сега го съзря за първи път. Вдигна несръчно ципа на панталоните си и заобмисля следващата си стъпка. Когато тръгна към кухнята, в погледа му се четеше решителност. Порови се малко из чекмеджетата, накрая намери голям кухненски нож и го избърса в панталоните си. След това отиде в хола и методично започна да сваля картините от стените. Плодовете на дългогодишен труд се озоваваха един по един на пода. Пазеше само онези платна, които смяташе за най-успешни. Много други отдавна бе изхвърлил просто защото не бяха достатъчно добри. Ножът разрязваше платната едно след друго. Действаше спокойно и уверено, докато от картините не останаха само тънки нишки, които по нищо не напомняха за някогашните произведения на изкуството. Заниманието се оказа по-трудоемко, отколкото очакваше, така че когато приключи, по челото му блестяха капки пот. Стаята приличаше на цветно бойно поле. Лентите плътно покриваха пода, а празните рамки зееха като големи беззъби ями. Огледа се доволно наоколо.

— Откъде знаете, че не Андерш е убил Алекс?

— Едно момиче от входа му го е видяло да се прибира малко преди седем, а Алекс е разговаряла с майка си в седем и петнайсет. Не би могъл да се върне обратно толкова бързо. Това означава, че свидетелските показания на Дагмар Петрен са валидни за времето, когато Александра още е била жива.

— Ами пръстовите отпечатъци и следите от обувките му в банята?

— Те не доказват, че я е убил, само че е бил в къщата след смъртта й. Във всеки случай нямаме повече основания да го държим в ареста. Мелберг сигурно отново ще го арестува, тъй като все още е напълно убеден, че Андерш е убиецът, но за момента е принуден да го пусне на свобода. В противен случай някой адвокат ще му отреже главата. През цялото време ми се струваше, че нещо не се връзва, а случилото се го доказа. Подозренията все още не са свалени напълно от Андерш, но сега разполагаме с достатъчно основания, за да продължим да разследваме случая.

— Значи затова сме на път към къщата на Алекс. Какво се надяваш да откриеш там? — попита Ерика.

— Всъщност не знам. Просто искам да си изградя по-ясна представа за случилото се.

— Биргит каза, че Алекс не е могла да говори с нея, защото имала гости. Ако не е бил Андерш, кой тогава?

— Точно това е въпросът.

Патрик караше прекалено бързо, като за малко не пропусна отбивката при яхтения клуб и взе десния завой в последния момент. Едва не отнесе една ограда. Това не се понрави на Ерика, която здраво стискаше дръжката на вратата.

— Да не би да се страхуваш, че къщата ще ни избяга? — усмихна се тя пребледняла.

— О, извинявай. Просто нямам търпение.

Той намали значително скоростта, така че през последната част от пътя Ерика дори се осмели да пусне дръжката на вратата. Все още не разбираше защо Патрик я води със себе си, но не се оплакваше. Така щеше да събере още повече информация за книгата.

Патрик спря пред вратата и лицето му придоби глуповато изражение.

— Не се сетих, че нямам ключ. Боя се, че не можем да влезем. Мелберг едва ли ще се зарадва, ако хванат негов подчинен да се опитва да влезе с взлом през някой прозорец.

Ерика въздъхна дълбоко, наведе се и пъхна ръка под изтривалката. После показа ключа на Патрик с подигравателна усмивка, отключи вратата и го пусна да влезе пръв.

Някой явно бе оправил котела на парното, защото температурата вътре бе значително по-висока от външната. Свалиха връхните си дрехи и ги метнаха на парапета на стълбата, която водеше към втория етаж.

— Сега какво?

Ерика скръсти ръце и загледа Патрик в очакване.

— Някъде след седем и петнайсет, когато разговаря за последен път с майка си, Алекс поглъща голяма доза приспивателни. Няма следи от влизане с взлом, следователно неизвестният посетител трябва да е някой познат. Някой, който успява да я накара да се нагълта с хапчетата. Как би могъл да го стори? Явно трябва да са пили и яли заедно.

Докато говореше, Патрик се разхождаше из хола. Ерика седна на дивана, наблюдавайки го с интерес.

— Всъщност — той спря за миг и вдигна показалец — съдебният лекар успя да установи какво е яла Алекс от съдържанието на стомаха й. Според него в стомаха й е имало остатъци от риба огретен и сайдер. В кошчето за боклук имаше празна опаковка от риба огретен, а на кухненския плот — бутилка със сайдер, което потвърждава думите му. Интересното е, че в хладилника открихме две огромни парчета биволско филе, а във фурната — картофи огретен. Фурната обаче не е била включвана — ястието в нея беше сурово. На кухненския плот имаше и начената бутилка бяло вино. Липсваха към сто и петдесет милилитра — около една чаша.

Патрик показа с палец и показалец на какъв обем отговарят сто милилитра.

— Но в стомаха на Алекс е нямало следи от вино, така ли?

Ерика се наведе напред, изпълнена с любопитство, и се подпря с лакти на коленете си.

— Не, точно там е работата. Тя е пила сайдер вместо вино заради бременността си, въпросът е кой е пил виното?

— Намерихте ли някакви мръсни чинии?

— Да, една чиния, нож и вилица с остатъци от рибата по тях. И две изплакнати чаши в мивката. По едната имаше отпечатъци. Тези на Алекс. По другата обаче нямаше нито един.

Патрик спря да обикаля напред-назад из стаята и седна в обърнатия към Ерика фотьойл, изтегна дългите си крака и сключи ръце на корема.

— Което означава, че някой е изтрил отпечатъците от чашата.

Заключението, до което стигна сама, накара Ерика да се почувства изключително умна, а Патрик бе достатъчно учтив, за да се престори, че не е мислил по въпроса преди.

— Да, така изглежда. Тъй като чашите бяха изплакнати, не открихме следи от приспивателни в нито една от тях, но можем да предположим, че са били разтворени в сайдера на Алекс.

— Но защо е яла риба огретен сама, след като е възнамерявала да приготви луксозна вечеря с биволско филе за двама?

— Да, именно в това е въпросът. Защо някой ще зареже празнична вечеря, за да стопли полуфабрикат в микровълновата?

— Защото е планирала романтична вечеря за двама, но кавалерът й така и не се е появил.

— Такова е и моето предположение. Тя чака ли, чака, но накрая се отказва и приготвя нещо набързо в микровълновата. Разбирам я. Хич не е весело да ядеш биволско филе сам.

— Андерш се е отбил тук, но тя едва ли е чакала него. Трябва да е бил бащата на детето. Как мислиш?

— Това е най-вероятното. Уф, голяма трагедия. Тя приготвя страхотна вечеря, изстудява вино, сигурно за да отпразнуват детето, кой знае, но той така и не идва, а тя чака ли, чака. Въпросът е кой е дошъл вместо него?

— Не можем да изключим Андерш напълно. Може именно него да е чакала, но той просто да е закъснял.

— Вярно. О, всичко това е ужасно! Де да можеха стените да говорят!

Ерика внимателно огледа стаята.

Тя бе изключително приятна. Свежа и ухаеща на ново. Дори на Ерика й се стори, че може да усети мириса на боя. Стените бяха боядисани в един от любимите й цветове — светлосиньо с нюанс на сиво, който контрастираше чудесно с белите прозорци и мебели. Цареше толкова спокойна атмосфера, че на Ерика й се прииска да облегне глава на дивана и да затвори очи. Бе видяла такъв диван в магазин „Хаус“ в Стокхолм, но с доход като своя можеше само да си мечтае за него. Беше мек и голям, а ръбовете му изобщо не се усещаха. Новите мебели бяха стилно и с вкус примесени с по-старомодни. Алекс сигурно ги бе открила, докато реставрираше къщата в Гьотеборг. Повечето от тях бяха в густавиански стил[10]. Ерика трябваше да благодари на ИКЕА, че успя да го разпознае. Отдавна се заглеждаше по новата им серия мебели в густавиански стил. Сега от гърдите й отново се отрони дълбока въздишка на завист, след което си припомни защо са тук.

— Значи твърдиш, че някой неин познат идва в дома й, може би любовникът й, а може би друг, изпиват по чаша заедно и въпросният човек изсипва приспивателни в сайдера й — рече Ерика.

— Да, това е най-вероятният сценарий.

— Ами после? Какво мислиш се случва след това? Как се озовава във ваната?

Ерика потъна още по-дълбоко в дивана и дори си позволи да качи крака на холната маса. Трябваше да започне да събира пари за такъв диван! За миг й мина през ума, че ако продадяха къщата, щеше да може да си купи каквито мебели поиска, но веднага прогони тази мисъл.

— Мисля, че убиецът я изчаква да заспи, съблича я и я замъква в банята.

— Защо мислиш, че я замъква, а не просто отнася дотам?

— Аутопсията показа, че по петите й има драскотини, а под мишниците — синини.

Патрик изведнъж подскочи и погледна обнадеждено Ерика.

— Може ли да изпробвам нещо?

Въпросът му се стори доста подозрителен на Ерика, която му отвърна скептично:

— Зависи какво.

— Мислех си, че може да се престориш на жертва на убийство.

— Аха, ами добре. Мислиш, че съм достатъчно добра актриса, за да изиграя подобна роля?

Тя се разсмя, след което стана, за да му угоди.

— Не, не, седни. Най-вероятно са седели тук, а Алекс е заспала на дивана. Би ли била така добра да се отпуснеш и да легнеш, все едно си безжизнена?

Ерика изръмжа, но даде всичко от себе си, за да влезе в ролята на жена в безсъзнание. Когато Патрик я задърпа, тя отвори едното си око и му каза:

— Надявам се, че не смяташ и да ме съблечеш.

— О, не, изобщо не, не съм си го и помислял, искам да кажа… — той започна да заеква и се изчерви.

— Спокойно, само се шегувам. Давай, убиецо.

Усети как я свали на пода, след като избута холната маса настрани. Първо се опита да я издърпа за китките, но не успя, затова я хвана под мишниците и я завлачи към банята. Изведнъж Ерика се замисли за теглото си. Патрик щеше да реши, че тежи цял тон. Реши да го измами, като започне да се оттласква леко с крака, но той я скастри. Ох, защо ли не бе спазвала диетата си достатъчно строго през последните седмици! В интерес на истината изобщо бе забравила за нея. Вместо това давеше мъката си в истински океан от храна. На всичкото отгоре пуловерът й се качи нагоре и пухкавото й коремче заплаши да изскочи отдолу. Опита се да го глътне, като затаи дъх, но скоро бе принудена да започне да диша отново.

Усети хладните плочки на пода в банята под гърба си и несъзнателно потръпна не само от студ. Като стигна до ваната, Патрик я пусна внимателно.

— Хм, добре мина. Доста е трудно, но не е невъзможно, а и Алекс е по-лека от теб.

„Много ти благодаря“ — помисли си Ерика, докато дискретно се опитваше да смъкне пуловера си над корема.

— Сега остава единствено да те сложа във ваната.

Той понечи да вдигне краката на Ерика, но тя бързо се изправи и се поотупа.

— Не, няма да стане. Достатъчно синини насъбрах за днес. Освен това няма начин да ме накараш да вляза във ваната, където лежеше Алекс. Просто забрави!

Патрик прие с нежелание протеста й, двамата излязоха от банята и се върнаха в хола.

— След като убиецът положи тялото на Алекс във ваната, трябва просто да я напълни с вода, което изобщо не е трудно, и да разреже вените й с бръснарско ножче, което взима от един пакет в шкафчето. След това му остава само да разчисти след себе си. Да измие отпечатъците си от чашата. През това време кръвта на Алекс изтича до последната капка. Страшно, ама страшно хладнокръвно!

— Ами котелът на парното? Той е изключен още когато тя пристига във Фелбака.

— Да, така изглежда. За наш късмет. Щеше да ни е много по-трудно да съберем улики, ако тялото й бе престояло на топло в продължение на цяла седмица. Отпечатъците на Андерш например щяха отдавна да са заличени.

Ерика потръпна. Мисълта как някой сваля отпечатъци от труп й се струваше твърде зловеща.

Двамата заедно претърсиха останалата част от къщата. Ерика отдели много време на спалнята на Александра и Хенрик. Все пак предния път внезапно я бяха прекъснали. Нищо не откри. Усещането, че нещо липсва, не я напускаше. Умираше от яд, че не се сеща какво. Реши да разкаже на Патрик и за свое удовлетворение видя, че приятелят й доста се притесни, като чу за втория неканен гост в къщата и за скривалището й в гардероба.

Патрик въздъхна тежко, седна на края на голямото легло с балдахин и се опита да й помогне да си спомни липсващия предмет.

— Голям ли беше или малък?

— Не знам, Патрик, вероятно малък, иначе щях с лекота да забележа липсата му. Ако беше изчезнало например леглото, нямаше да го пропусна.

Ерика се усмихна и седна на леглото до него.

— Но на кое място точно мислиш, че беше? До вратата? При леглото? На шкафа?

Патрик премяташе в ръце малък кожен етикет, който намери на нощното шкафче на Алекс. Приличаше на клубна емблема, върху която с детски почерк бе изписано „Т.М. 1976“. Когато я обърна, забеляза неясни петна — приличаха на стара засъхнала кръв. Зачуди се как ли е попаднала там.

— Не знам къде е стояло, Патрик. Ако знаех, нямаше сега да седя и да си скубя косите.

Тя се загледа скришом в обърнатото му в профил лице. Имаше невероятни дълги тъмни мигли. Наболата му брада бе с перфектна дължина. Достатъчно пораснала, за да докосва кожата като фина шкурка, но не твърде дълга, за да остави неприятни драскотини. Ерика се зачуди какво ли би усетила, ако допре буза до неговата.

— Какво има? Да нямам нещо на лицето?

Патрик започна да бърше притеснено устата си. Ерика веднага отмести поглед, смутена, че я е хванал да го гледа.

— Нищо. Само малко парченце шоколад. Вече го няма.

Настъпи кратка тишина.

— Е, какво ще кажеш, май няма да намерим кой знае какво повече тук — рече Ерика накрая.

— Няма, и аз така мисля. Обади ми се веднага щом се сетиш какво липсва. Ако е достатъчно важно за някого, за да дойде дотук да го прибере, значи е важно и за разследването.

Заключиха старателно след себе си, а Ерика пъхна ключа обратно под изтривалката.

— Искаш ли да те откарам?

— Не, благодаря, Патрик. Предпочитам да походя.

— Добре. Значи ще се видим утре вечер.

Патрик, който пристъпваше от крак на крак, отново се почувства като непохватен тийнейджър.

— Да, заповядай към осем. И да дойдеш гладен.

— Ще се опитам. Но нищо не обещавам. В момента имам чувството, че никога повече няма да огладнея — разсмя се Патрик, потупа се по корема и кимна към къщата на Дагмар Петрен от другата страна на улицата.

Ерика се усмихна и му замаха енергично с ръка, когато той потегли с волвото си. Стомахът й се свиваше при мисълта за утрешната вечер, изпитваше странна смесица от очакване, несигурност, страх и чист ужас.

Тръгна към къщи, но само след няколко метра внезапно спря. Неочаквано й хрумна една идея и реши да провери дали от нея ще излезе нещо. Тръгна решително обратно към къщата, извади ключа изпод изтривалката и влезе вътре, като преди това внимателно изтръска снега от обувките си.

Какво би направила жена, чийто кавалер пропуска романтичната им вечеря? Би му позвънила, разбира се! Ерика се молеше телефонът в дома на Александра да е модерен, а не някоя бакелитна антика. Имаше късмет. На стената в кухнята висеше чисто нов „Доро“. Натисна бутона за повторно набиране на последния номер с треперещи пръсти. Стискаше палци никой да не е използвал телефона след смъртта на приятелката й.

Сигналите прозвучаха един след друг. Точно реши да затвори на седмия, когато се включи гласовата поща. Ерика изслуша съобщението и затвори преди сигнала за запис. Пребледняла, върна бавно слушалката на мястото й. Шумолящите парчета от пъзела се подредиха в съзнанието й. Изведнъж се сети точно какво липсваше от спалнята на втория етаж.

Мелберг беше бесен. Носеше се като фурия из участъка, а на колегите му от Танумсхеде им идеше да се скрият под бюрата. Но подобно поведение не подхождаше на възрастни хора, затова се налагаше цял ден да търпят водопад от псувни, остри забележки и откровени обиди. Аника отнесе най-жестокия удар и макар да бе станала доста дебелокожа, откакто управляваше Мелберг, днес за първи път очите й се напълниха със сълзи. Към четири часа й дойде до гуша. Избяга от работното си място, отби се в хранителния магазин „Кууп Консум“, купи голяма кутия със сладолед, прибра се вкъщи, пусна „Дързост и красота“ по телевизията и заля шоколадовия сладолед със сълзи. Какъв ден само!

Мелберг се пукаше от яд. Наложи се да пусне Андерш Нилсон от ареста, а усещаше с всяка брънка на тялото си, че именно той е убиецът на Александра Вийкнер. Ако само бе получил възможност да остане насаме с него, със сигурност щеше да изкопчи истината. Вместо това бе принуден да го освободи заради показанията на някакъв тъп свидетел, който го видял да се прибира вкъщи малко преди да започне телевизионният сериал „Разделени пътища“. Това означаваше, че е бил в апартамента си в седем часа, а Алекс е разговаряла с Биргит в седем и петнайсет. Проклятие!

Не стига това, ами и този младок, полицай Патрик Хедстрьом, по всякакъв начин се опитваше да му набие в главата, че не Андерш Нилсон е убиецът. Но през всичките години служба в полицията Мелберг бе разбрал едно — че най-очевидният отговор обикновено е верен. Че няма скрити мотиви и сложни заговори. Само боклуци, които превръщат живота на обикновените хора в ад. Мотото му бе: „Намериш ли боклука, намерил си убиеца.“

Позвъни на мобилния на Патрик Хедстрьом.

— Къде си, по дяволите? — Нямаше нужда от учтиви фрази. — Да не търкаш някой диван? Ние в участъка се трудим. В извънработно време. Не съм сигурен дали ти е известен този феномен. Ако не ти е, мога да се погрижа изобщо да не се запознаваш с него. Поне в този участък.

Почувства се малко по-добре, след като посмачка фасона на младока. Човек трябва да ги държи здраво, иначе много им пораства работата.

— Искам да отидеш да говориш със свидетелката, която осигурява алиби на Андерш Нилсон. Притисни я, извий й ръцете и виж какво ще ти каже. Да, ВЕДНАГА, по дяволите.

Мелберг тресна слушалката, доволен, че съдбата го е издигнала до пост, който му позволява да изкомандва останалите да свършат черната работа. Изведнъж животът му се стори много по-хубав. Облегна се на стола, отвори най-горното чекмедже на бюрото си и извади кутия шоколадови топчета. С дебелите си като наденички пръсти взе едно и го пъхна цялото в устата си. Когато го сдъвка и глътна, лапна още едно. Трудещи се мъже като него имаха нужда от малко гориво.

Патрик вече бе завил в посока към Танумсхеде при Гребестад, когато Мелберг му се обади. Отби при отклонението за голф игрището на Фелбака и тръгна обратно. От гърдите му се отрони тежка въздишка. Следобедът напредваше, а той имаше куп работа в участъка. Не биваше да остава толкова дълго във Фелбака, но общуването с Ерика силно го привличаше. Сякаш бе погълнат от магнитно поле и трябваше да впрегне цялата си енергия и сила, за да се измъкне от него. Още една дълбока въздишка. Всичко това можеше да свърши само по един начин. Съвсем наскоро успя да преодолее мъката от раздялата с Карин, а сега се бе запътил с бясна скорост към подобен болезнен финал. Същински мазохист. Отне му близо година да преглътне развода. Прекара безброй нощи, вперил празен поглед в телевизионния екран в свръхинтелектуални филми като „Тексаски рейнджър“ и „Мисията невъзможна“. Дори „ТВ шоп“ му се струваше по-добра алтернатива от това да лежи сам в двойното легло и да се върти неспирно, докато си представя Карин в друго легло с друг мъж, почти като в сцена от нескопосан сапунен сериал. А и Карин никога не го бе привличала така както Ерика. Разумът му нашепваше злобно, че този път щеше да се сгромоляса от още по-високо.

Както обикновено влезе в последните остри завои преди Фелбака с прекалено висока скорост. Случаят започваше да му ходи по нервите. Изкара си яда на колата и взе изключително рисковано завоя преди склона към мястото на стария силоз. Силозът отдавна го нямаше, бяха го заменили постройки за съхранение на лодки и къщи в старовремски стил. Те струваха по няколко милиона всяка и Патрик не спираше да се чуди с колко ли средства трябва да разполага човек, за да може да си купи лятна вила на подобна цена.

Някакъв мотоциклет изникна изведнъж иззад завоя и се наложи Патрик панически да завърти волана, за да избегне удара. Сърцето му заби силно и той намали скоростта до няколко километра под позволената. На косъм беше. Погледна в огледалото за обратно виждане, за да се увери, че и мотоциклетистът е добре и може да продължи напред.

Премина покрай игрището за мини голф, стигна до кръстовището при бензиностанцията, където сви наляво в посока към жилищните блокове. За пореден път се замисли колко ужасни бяха те. Паралелепипеди от шейсетте в кафяво и бяло, пръснати около южната входна артерия към Фелбака. Чудеше се какви ги е мислил архитектът пред чертожната маса. Сигурно целта му е била да си направи експеримент, като ги построи колкото се може по-грозни. Или просто му е било все едно. Вероятно блоковете бяха плод на идеологията на шейсетте. „Жилища за всички“. Жалко, че девизът не беше „красиви жилища за всички“.

Патрик спря на паркинга и влезе в първия вход. Номер пет. Където на третия етаж живееха Андерш и свидетелката Джени Росен. Остана съвсем без дъх, докато се изкачи дотам, и си напомни, че напоследък се движи твърде малко и хапва твърде много кифлички. Не си спомняше някога да е бил в страхотна физическа форма, но по-зле от сега не можеше и да бъде.

Спря за миг пред вратата на Андерш и се ослуша. Отвътре не се чуваше нито звук. Или бе излязъл някъде, или лежеше в безсъзнание на пода.

Вратата на Джени бе най-вдясно, точно срещу тази на Андерш, който живееше вляво от стълбите. Бе заменила стандартната табелка с дървена. На нея с много заврънкулки бяха изписани имената Джени и Макс Росен, а около тях се виеха изрисувани декоративни рози. Значи е омъжена.

Тя се бе обадила в полицията, за да даде показания, рано тази сутрин и Патрик се надяваше все още да си е вкъщи. Вчера, когато позвъниха на всички съседи, нея я нямаше, но й оставиха визитка с молба да се свърже с тях, щом се прибере. Това бе и причината едва днес да се сдобият с информацията, че Андерш се е прибрал вкъщи в петък вечерта преди часа на смъртта на Алекс.

Сигналът на звънеца проехтя в апартамента, последван от яростен детски плач. Откъм коридора се чу шум от стъпки, после Патрик усети, че го гледат през шпионката. Издрънча синджир и вратата се отвори.

— Да?

Появи се жена с дете на около годинка. Тя бе много слаба и силно изрусена. Съдейки по корените на косата й, естественият й цвят бе тъмнокафяв или черен, за което говореха и кафявите й очи. Нямаше грим и изглеждаше уморена. Носеше раздърпан анцуг с увиснали колене и тениска с логото на „Адидас“ на гърдите.

— Джени Росен?

— Да, аз съм. Какво има?

— Казвам се Патрик Хедстрьом и работя в полицията. Обадихте ни се тази сутрин и бих искал да поговорим малко повече.

Говореше тихо, за да не го чуе Андерш.

— Влезте.

Тя пристъпи встрани и го пусна вътре.

Апартаментът й бе малък, едностаен. Тук определено не живееше мъж. Не и възрастен във всеки случай. Вътре цареше розова феерия. Килими, покривки, пердета, лампи, всичко бе в розово. Вторият преобладаващ елемент бяха многобройните панделки по лампите и свещниците. По стените висяха картини, които доразкриваха романтичната натура на собственичката си. На тях бяха изобразени меки женски лица, обкръжени от пърхащи птици. Над леглото имаше дори платно с разплакано дете.

Седнаха на белия кожен диван, а жената за щастие не му предложи кафе. Днес вече му беше втръснало от кафе. Джени сложи детето да седне в скута й, но то се измъкна от прегръдката й и тупна на пода, след което запристъпя неуверено наоколо.

Патрик с изумление установи, че майката е съвсем млада. Вероятно все още тийнейджър. Предположи, че е на около осемнайсет. В малките градчета често се случваше момичетата да раждат по едно или две деца, преди да навършат двайсет години. Жената се обърна към момченцето с името Макс, а Патрик предположи, че бащата не живее с тях. Това също не бе необичайно. Връзките между тийнейджъри не бяха достатъчно здрави, за да устоят на стреса след появата на едно малко човече.

Патрик извади тефтерчето си.

— Значи сте видели Андерш Нилсон да се прибира вкъщи към седем часа в петък преди две седмици, тоест на двайсет и пети? Защо сте толкова сигурна за времето?

— Не изпускам нито един епизод от „Разделени пътища“. Сериалът започва в седем, а аз чух голяма гюрултия отвън малко преди това. Нищо необичайно. В дома на Андерш никога не е било особено спокойно и тихо. Приятелите му са пияници и се появяват по всяко време на денонощието, а понякога идва и полиция. Отидох все пак да погледна през шпионката и го видях. Беше мъртвопиян и се опитваше да отключи вратата, но ключалката би трябвало да е поне метър широка, за да успее да напъха ключа в нея. Най-накрая се справи и се прибра точно когато чух, че сериалът ми започва, и бързо се върнах при телевизора.

Тя дъвчеше нервно кичур от косата си. Патрик забеляза, че ноктите й, по които все още се виждаха следи от розов лак, са изгризани до кръв.

Макс бе успял да заобиколи холната маса и триумфално взе да го дърпа за крачола на панталона.

— Горе, горе, горе — заповтаря той, а Патрик погледна въпросително Джени.

— Можете да го вдигнете. Явно ви харесва.

Патрик вдигна непохватно момченцето в скута си и му даде да си играе с ключодържателя си. То засия от щастие. Усмихна се широко на Патрик и му показа двата си предни зъба, малки като оризови зърна. Патрик осъзна, че и той на свой ред се усмихва. Сърцето му се сви. При едно по-благополучно стечение на обстоятелствата днес и той можеше да има детенце. Погали замислено Макс по пухкавата като мъх коса.

— На колко месеца е?

— На единайсет. Не ми оставя време да скучая.

Тя погледна сина си нежно, а Патрик изведнъж забеляза колко беше сладка въпреки умората си. Сигурно бе много трудно да станеш родител на нейната възраст. Тя трябваше да излиза навън с приятели, да купонясва и да си живее живота. Вместо това посвещаваше вечерите си на смяна на памперси и домакинска работа. Сякаш за да потвърди подозренията му за големия стрес, на който е подложена, тя извади цигара от пакета върху холната маса и я запали. С блаженство всмука дълбоко дима и подаде пакета на Патрик с въпросителен поглед. Той поклати глава. Да пуши в присъствието на малко дете категорично противоречеше на принципите му, но какво правеше майка му, си беше нейна работа, не негова. Той самият не можеше да разбере как някой изобщо може да сложи в уста нещо толкова отвратително като цигара.

— Възможно ли е да се е прибрал и после отново да е излязъл?

— В тези блокове всичко се чува, копче да падне на стълбището, всички ще разберат. Съседите отлично знаят кой кога се прибира и излиза. Сигурна съм, че Андерш си остана вкъщи.

Патрик осъзна, че работата му тук е приключила, но реши да я попита нещо от чисто любопитство.

— Как реагирахте, като разбрахте, че Андерш е заподозрян в убийство?

— Помислих си, че това са пълни глупости.

Тя дръпна още веднъж и изпусна дима, рисувайки във въздуха колелца. Патрик едва се въздържа да не й припомни за вредата от пасивното пушене. Цялото внимание на седящия в скута му Макс бе съсредоточено върху ключодържателя, който детето вече усърдно смучеше. Държеше го с малките си пухкави ръчички и от време на време поглеждаше към Патрик, сякаш за да му благодари за чудесната играчка.

Джени продължи:

— Вярно е, че Андерш е развалина, но никога не би убил човек. Той е готин. Понякога звъни вкъщи да ме помоли за цигара и пиян или не, винаги се държи страхотно. Дори няколко пъти съм го оставяла да гледа Макс, за да отида да напазарувам. Но само когато е бил напълно трезв. Само тогава. — Тя загаси цигарата в един препълнен пепелник. — Всъщност никой от местните пияници не е лош човек. Те са просто нещастни души, които заедно пропиват живота си. Нараняват само себе си.

Джени тръсна глава, за да прогони един кичур от лицето си, и отново посегна към кутията с цигари. Пръстите й бяха пожълтели от никотина, а новата цигара явно щеше да й се стори също толкова вкусна, колкото предишната. Патрик усети, че димът му идва в повече, а и Джени му бе казала всичко, което знаеше. Макс запротестира, когато го свали от скута си и го подаде на Джени.

— Благодаря за помощта. Може да се наложи отново да се свържем с вас.

— Ще ме намерите тук. Няма къде да избягам.

Цигарата й гореше, подпряна на пепелника, а димът се уви около Макс, който замига раздразнено с очи. Все още гризеше ключовете на Патрик и го гледаше предизвикателно, сякаш искаше да му каже: „Ела ги вземи, ако ти стиска.“ Патрик трябваше да си ги вземе и се опита да ги издърпа внимателно, но малките като оризови зърна зъби на Макс се оказаха страшно здрави. Опита да дръпне малко по-силно и в отговор се чу ядосано измучаване. Свикнала с подобно поведение, Джени хвана решително ключодържателя, успя да го изтръгне и го подаде на Патрик. Макс се разрева с цяло гърло и ясно показа недоволството си от този развой на нещата. Патрик хвана наплюнчения ключодържател с палец и показалец и се опита дискретно да го избърше в крачола си, преди да го пъхне в задния си джоб.

Джени го изпрати до вратата заедно с разстроения Макс. Последното, което видя, преди вратата да се затвори, бе потокът от едри сълзи по пухкавите бебешки бузи. Сърцето му отново се сви.

Къщата му се струваше прекалено голяма. Вървеше от стая в стая и всичко му напомняше за Александра. Всеки сантиметър от дома им бе докоснат от любовта и ръката й. Понякога се чудеше дали не се бе омъжила за него единствено заради къщата. Връзката им стана стабилна едва след като я доведе в дома си. Той самият имаше сериозни намерения още когато я видя за първи път на една университетска среща за чуждестранни студенти. Висока и руса, тя изглеждаше недостижима, с което го привлече както никоя жена дотогава. За първи път през живота си изпитваше такова горещо желание да притежава някого. А не бе свикнал да му отказват. Родителите му бяха твърде вглъбени в собствения си живот, за да се интересуват от неговия.

Посвещаваха цялото си време или на компанията, или на социална дейност. Благотворителни балове, коктейли, вечери с познати бизнесмени. Хенрик трябваше да си седи послушно вкъщи с бавачката. Най-добрият спомен от майка му бе миризмата на парфюма й, когато го целуваше за довиждане, докато мислите й вече се носеха към поредното лъскаво събитие. Като компенсация той само трябваше да посочи нещо, за да го получи. Не му отказваха нищо материално, но в емоционално отношение му даряваха единствено безразличие, сякаш разсеяно галеха кутре, което моли за грам внимание.

Алекс бе първото нещо в живота му, което не можеше да получи само като се помоли. Тя бе недостижима, равнодушна и точно поради това неустоима. Хенрик се зае да я ухажва упорито и интензивно. Рози, вечери, подаръци и комплименти. Даде всичко от себе си. Тя с нежелание позволи да бъде ухажвана и неохотно започна да излиза с него. Не по принуда, той никога не би я насилил за нищо, но с безразличие. Едва когато я доведе в Гьотеборг през първото им лято заедно и прекрачиха прага на къщата на остров Серьо, Александра се превърна в активен участник във връзката им. Отвръщаше на прегръдките му с непозната дотогава чувственост, а той не можеше да си намери място от щастие. Ожениха се още същото лято в Швеция, само няколко месеца след като се запознаха. После се върнаха във Франция, за да завършат последната си година в университета, а след това се пренесоха в къщата на остров Серьо завинаги.

Сега, като се замисли, осъзна, че Александра бе щастлива единствено когато работеше по къщата. Хенрик седна в един от големите фотьойли „Честърфийлд“ в библиотеката, облегна глава назад и затвори очи. През съзнанието му се занизаха спомени с Алекс като кадри от стар филм. Усещаше грапавата и хладна кожа на фотьойла под пръстите си и зашари с показалец по една оставена от времето по-дълбока бразда.

Най-ярко си спомняше различните й усмивки. Когато откриеше точно онези мебели за къщата, които търсеше, или когато разрежеше с бръснача някой тапет и откриеше, че оригиналните тапети под него са изключително запазени, по устните й се разливаше широка искрена усмивка. Когато я целунеше по шията или я погалеше по бузата, или й кажеше колко я обича, понякога отново се усмихваше. Понякога, но невинаги. Той мразеше тази й усмивка, далечна, отнесена, снизходителна. След това винаги му обръщаше гръб и той виждаше как тайните й отново запълзяват като змии в душата й.

Никога нищо не я попита. От чист страх. Боеше се да не предизвика верижна реакция, чиито последствия не беше готов да приеме. По-добре бе да я притежава физически с надеждата, че някой ден ще му се отдаде напълно. Поемаше риска, че това може и да не се случи, само и само за да запази частичка от нея. Късче от Александра му бе достатъчно. Толкова силно я обичаше.

Огледа библиотеката. Книгите, които запълваха рафтовете и които Александра с толкова усилия откриваше в антикварните книжарници на Гьотеборг, бяха само за красота. Като се изключат учебниците й от времето на следването, никога не я видя да отвори книга. Може би болката й бе толкова голяма, че нямаше сили да чете за чуждите страдания.

Най-трудно прие бременността й. Винаги когато бе отварял дума за това, тя френетично тръсваше глава. Не искаше да роди дете в свят като този.

Можеше да се примири с другия мъж. Знаеше, че Алекс не пътува до Фелбака всеки уикенд, за да стои там сама, но го преглътна. Интимните им отношения бяха приключили преди години. Това също преглътна. Дори и смъртта й щеше да преглътне с времето. Но не можеше да приеме, че от друг е била готова да износи дете, а от него — не. Именно тази мисъл не му даваше покой нощем. Въртеше се потен в чаршафите, загубил всяка надежда да заспи. Свали много килограми, а под очите му се появиха тъмни кръгове. Чувстваше се като опънат ластик, който някой ден щеше да достигне предела на своята издръжливост и да се скъса с плясък. До днес бе скърбял без сълзи, сега Хенрик Вийкнер се наведе напред, закри лицето си с ръце и се разрида.

5

Обвиненията, тежките думи, обидите, всичко се стече като вода и го напусна завинаги. Какво бяха няколко мига, изпълнени с обиди, пред години, белязани от вина. Какво бяха няколко мига, изпълнени с обиди, пред живот без неговата принцеса.

Изсмя се на жалките опити да го накарат да поеме цялата вина сам. Не виждаше причина за това. Не му ли представеха основателен довод, нямаше как да успеят да го накарат да признае.

Но може би тя беше права. Може би часът за равносметка е настъпил. За разлика от нея той знаеше, че неговият съдник нямаше да е от плът и кръв. Негов съдник можеше да бъде единствено някой по-голям от човека, по-голям от плътта, някой равен с душата. „Може да ме съди само онзи, който успее да надникне в душата ми.“ Така си мислеше той.

Странно как напълно противоположни чувства можеха да се смесят в една напълно нова емоция. Любов и омраза се сляха в безразличие. Желанието за мъст и отрицанието родиха решителност. Загриженост и горчивина преляха в скръб, толкова голяма, че можеше да те прекърши. В неговите очи тя винаги бе невероятна смесица от светлина и мрак. Двуличница, която ту го съдеше, ту го приемаше с разбиране. Понякога го засипваше с горещи целувки, въпреки отблъскващото му поведение. Понякога го обиждаше и мразеше именно заради него. Контрастът не носеше покой.

Никога нея бе обичал толкова силно, колкото последния път, когато я видя. Най-накрая бе изцяло негова. Най-накрая му принадлежеше напълно и можеше да се разпорежда с нея както пожелае. Можеше да я обича или мрази. Но тя никога вече нямаше да посрещне любовта му с безразличие.

Преди имаше чувството, че обича було. Хлъзгаво, прозрачно, изкусително було. Последния път, когато я видя, булото й загуби мистиката си и от нея остана само тяло. Това я направи достъпна. За първи път имаше чувството, че я познава наистина. Бе докоснал вкочанените й крайници и усети туптенето на душата й зад решетките на този леден затвор. Никога преди не я бе обичал толкова силно, колкото в този миг. Сега беше време да срещне съдбата, лице в лице. Надяваше се тя да е милостива. Но не вярваше в това.

E$

Събуди я телефонът. Кога хората щяха да се отучат да звънят по никое време!

— Ерика.

— Здравей, Ана е.

Гласът й прозвуча боязливо. И с основание, според Ерика.

— Здравей.

Нямаше да й се размине безнаказано.

— Как си? — Ана започна отдалеч.

— Добре, благодаря. А ти?

— И аз съм добре. Как върви книгата?

— На моменти по-добре, на моменти по-зле. Във всеки случай напредвам. Децата добре ли са?

Ерика реши да покаже поне малко заинтересованост.

— Ема е много настинала, но коликите на Ейдриън понамаляха. Така че вече спя поне по няколко часа на нощ.

Ана се разсмя, но Ерика усети горчивината в гласа й.

Настъпи кратка тишина.

— Трябва да поговорим за къщата.

— Да, и аз така смятам — рече Ерика също с горчивина.

— Трябва да я продадем, Ерика. Ако не можеш да ни изплатиш дела, не ни остава нищо друго.

Тъй като Ерика не отвърна, Ана продължи да бърбори нервно.

— Лукас говори с агента по недвижимо имущество и той смята, че трябва да поискаме три милиона като начална цена. Три милиона, Ерика, разбираш ли? С милион и половина ще можеш да си позволиш да пишеш, без да се притесняваш за финансовото си положение. Едва ли ти е лесно да се издържаш само с книгите. В какъв тираж излизат? Две хиляди? Три хиляди? А и не получаваш много на продадена книга, нали? Не разбираш ли, Ерика, това е невероятен шанс и за самата теб. Винаги си искала да пишеш художествена литература. Парите ще ти позволят да го сториш. Агентът смята, че трябва да изчакаме с продажбата до април — май, за да привлечем повече купувачи. Но след като публикуваме обявата, ще я продадем най-много за две седмици. Разбираш, че трябва да го направим, нали?

Гласът на Ана прозвуча умолително, но Ерика не беше в настроение да проявява съчувствие. Бе прекарала половината нощ в размисъл за откритието си от предния ден и сега се чувстваше разочарована и сърдита.

— Не, Ана, не разбирам. Говорим за бащиния си дом. Отраснахме тук. Мама и татко купиха къщата като младоженци. Обичаха я. И аз я обичам, Ана. Не можеш да постъпваш така.

— Но парите…

— Майната им на парите! Досега съм се справяла, ще се справя и занапред.

Ерика бе толкова бясна, че гласът й трепереше.

— Но, Ерика, трябва да разбереш, че не можеш да ме накараш насила да запазя къщата. Все пак половината е моя.

— Ако наистина ти го искаше, щях да продължа да смятам, че е изключително тъжно, но щях да приема мнението ти. Проблемът е, че тук става въпрос за нечии други желания. Лукас иска да продаде къщата, не ти. Въпросът е дали ти самата знаеш какво искаш. Знаеш ли?

Ерика не изчака Ана да отговори.

— А аз няма да позволя на Лукас Максуел да управлява живота ми. Мъжът ти е долен боклук от световна класа. Освен това е крайно време да се довлечеш тук и да ми помогнеш с вещите на мама и татко, по дяволите. От седмици се опитвам да въведа някакъв ред, а ме чака още толкова работа. Не е честно да ме оставяш да върша всичко сама! Ако не можеш да се отделиш от печката дори за да помогнеш на сестра си да подреди вещите на мъртвите ти родители, то трябва сериозно да се замислиш дали би искала да прекараш остатъка от живота си по този начин.

Ерика тресна толкова силно телефонната слушалка, че телефонът падна от нощното шкафче. Цялата трепереше от яд.

В Стокхолм Ана седеше на пода с телефонната слушалка в ръка. Лукас бе на работа, а децата спяха и тя използва възможността да се обади на Ерика през оскъдното си свободно време. Отлага този момент с дни, но Лукас непрекъснато й натякваше да позвъни на сестра си, за да се разберат за къщата, и тя най-накрая изпълни желанието му.

Чувстваше се разкъсана на милиони парченца, които се стремяха да полетят в различни посоки. Обичаше Ерика, обичаше и къщата във Фелбака, но сестра й не можеше да разбере, че за нея семейството стоеше на първо място. Бе готова на всичко за децата си и нямаше да се поколебае да прекъсне всякакви отношения с по-голямата си сестра, ако щастието на Лукас зависеше от това. Само Ема и Ейдриън я крепяха жива. Трябваше единствено да успее да направи Лукас щастлив и всичко щеше да се нареди. Със сигурност. Той бе толкова твърд с нея само защото му създаваше проблеми и не го слушаше. Ако му направеше този подарък, ако пожертваше къщата на родителите си за него, той щеше да разбере, че е готова на всичко за съпруга и семейството си, и всичко щеше да се нареди.

Някъде дълбоко в душата й един слаб гласец й шептеше нещо съвсем друго. Но Ана склони глава, разрида се и го удави в сълзите си. А на пода до нея все още лежеше телефонната слушалка.

Ерика ядосано отметна одеялото и стана от леглото. Съжали, че бе толкова груба с Ана, но лошото й настроение и липсата на сън си казаха думата. Опита се да позвъни на сестра си, за да поправи стореното, но телефонът й даваше заето.

— По дяволите!

Изля напълно незаслужено яда си върху столчето пред тоалетката, като така здраво го срита, че вместо да се почувства по-добре, й се наложи да заподскача из стаята на един крак. Виеше от болка и се държеше за пострадалия пръст. Силно се съмняваше, че дори родилните мъки могат да се сравнят с тази болка. Когато й помина, направи глупостта да се качи на кантара.

Знаеше, че това е грешка, но мазохизмът й заговори и я принуди да погледне истината в очите. Свали тениската, която използваше за пижама и която все тежеше няколко грама. Дори се зачуди дали и бикините й няма да повлияят на резултата. Вероятно не. Първо стъпи с десния крак, като прехвърли тежестта си върху левия, който все още стоеше на пода. После постепенно започна да вдига и левия към кантара, а когато стрелката спря на шейсет килограма, й се прииска това да е крайната й спирка, но не беше. Когато най-накрая стъпи нормално на везната, тя показа безмилостно седемдесет и три килограма. Ясно. Както и предполагаше, даже един килограм повече. Смяташе, че е наддала само два от последното си теглене през сутринта, в която откри Алекс, но очевидно бяха три.

Сега й се струваше, че е било напълно, ама напълно излишно да се тегли. Не че не усещаше по талията на панталоните си, че е напълняла, но до мига, в който човек не се изправи пред истината очи в очи, отричането е добър приятел. Безброй пъти си бе намирала оправдание в твърде високата влажност в гардероба или в свиването на дрехите при пране. В този миг обаче положението й се стори безнадеждно. Дори й се прииска да отмени вечерята с Патрик. Искаше й се при срещата с него да се чувства красива и секси, а не подута и дебела. Погледна мрачно корема си и се опита да го глътне колкото се може повече. Така, това вече е по-добре.

Ерика дълбоко въздъхна и обу едно широко долнище на анцуг, чийто ластичен колан нямаше толкова изисквания към теглото й. Навлече и същата тениска. Обеща си от понеделник отново да се захване с килограмите си. Нямаше смисъл да започва от днес. Вече бе планирала да приготви вечеря с първо, второ и десерт и трябваше да признае пред себе си, че ако искаш да впечатлиш един мъж с готварските си умения, няма как да минеш без масло и сметана. Освен това понеделник бе най-подходящият ден за едно ново начало. За хиляден път тържествено си обеща, че ще започне да тренира и да спазва диетата си. Да стане нов човек. Днес обаче можеше да облажи душата си.

В момента имаше по-голям проблем — повода за безсънната й, изпълнена с размисли нощ. Бе премислила безброй варианти на бъдещото си поведение, но така й не стигна до решение. Съвсем случайно научи нещо, което й се искаше да забрави.

От кафеварката се разнесе приятният аромат на кафе и животът веднага й се стори по-хубав. Невероятно бе как няколко глътки от тази гореща напитка променяха всичко. Наля си една чаша и изпи с наслада черното кафе направо на кухненския плот. Не обичаше да закусва, а и не беше лоша идея да спести малко калории за вечерта.

Когато на вратата се позвъни, така се стресна, че изпръска тениската си с кафе. Изруга на висок глас и се зачуди кой ли я търси толкова рано сутринта. Погледна часовника в кухнята. Осем и половина. Остави чашата и отвори учудено вратата. Навън стоеше Юлия Карлгрен и търкаше ръце в опит да се стопли.

— Здравей.

Поздравът й прозвуча по-скоро като въпрос.

— Здравей — каза Юлия и замлъкна.

Ерика се зачуди какво прави по-малката сестра на Алекс на верандата й толкова рано във вторник сутрин, но реши да прояви добро възпитание и я покани да влезе.

Юлия прекрачи тромаво прага, почти като мечка, съблече връхната си дреха и се насочи сама към хола.

— Бих ли могла да получа чаша от ароматното кафе, чийто мирис усещам?

— О, да, веднага.

Ерика напълни една чаша в кухнята и отправи към тавана поглед, който остана скрит за Юлия. Това момиче не беше съвсем наред. Поднесе й кафето и й направи знак с ръка да седне на дивана на верандата. Отпиха няколко глътки в пълно мълчание. Ерика реши да изчака. Юлия сама трябваше да й каже защо е дошла. Изминаха още няколко напрегнати минути, преди гостенката да постави началото на разговора.

— Тук ли живееш?

— Не, всъщност не. Живея в Стокхолм, но съм тук, за да пооправя някои неща в къщата.

— Да, чух. Приеми съболезнованията ми.

— Благодаря. И ти моите.

Юлия се изсмя глуповато. Ерика намираше поведението й за странно и неуместно. Спомни си документа, който откри в кошчето за боклук в дома на Нели Лоренц, и се зачуди какво бе мястото му в цялата история.

— Сигурно се чудиш защо съм дошла.

Юлия погледна Ерика със странния си твърд поглед. Очите й много рядко примигваха.

Липсата на каквато и да било прилика с по-голямата й сестра бе наистина поразителна. Лицето й бе покрито с дълбоки белези от акне, а косата й изглеждаше така, сякаш сама я беше подстригала с ножичка за нокти. Кожата й бе болезнено бледа, сякаш покрита със сивкава мембрана. Изборът й на дрехи също се отличаваше значително от този на сестра й. Обличаше се като лелка на пенсионна възраст. По-демоде от това нямаше накъде, освен ако човек не се подготвяше за маскарад.

— Имаш ли някакви снимки на Алекс?

— Моля? — Ерика се изуми от директния въпрос. — Снимки? Мисля, че имам. Дори много. Татко обичаше да снима, така че непрекъснато ни фотографираше като малки. А Алекс бе тук толкова често, че със сигурност е запечатана на някоя от фотографиите.

— Може ли да ги видя?

Юлия погледна Ерика очаквателно, сякаш я упрекваше, че още не е отишла да ги донесе. Ерика веднага тръгна да вземе фотоалбумите, благодарна, че й се удава възможност да избяга за малко от пронизващия поглед на Юлия.

Снимките лежаха в един куфар на тавана. Все още не бе започнала да разчиства там, но знаеше чудесно къде да го открие. Всички фамилни снимки бяха прибрани в този куфар и тя все още не бе намерила сили да прегледа съдържанието му. Повечето фотографии бяха разбъркани, но тези, които търсеше, трябваше да са в някой от албумите. Ерика започна систематично да ги разглежда един по един, докато не стигна до третия. Там ги откри. Снимки с Александра имаше и в четвъртия албум. Взе албумите и внимателно заслиза надолу по таванската стълба.

Юлия седеше в абсолютно същата поза, както като я остави. Ерика се зачуди дали изобщо бе помръднала през времето, докато я нямаше.

— Ето, мисля, че тези ще са ти интересни.

Изпъшка и тропна дебелите албуми на масичката. Разхвърча се прах.

Юлия се нахвърли нетърпеливо върху първия албум, а Ерика седна до нея на дивана, за да може да й разказва.

— Това кога е?

Юлия посочи първата снимка на сестра си, която откри.

— Чакай да видя. Трябва да е… 1974-а. Да, мисля, че е тогава. Тук сме на около девет.

Ерика погали снимката с пръст и почувства силна меланхолия. Това бе толкова отдавна. Двете с Алекс седяха голи на двора в един слънчев летен ден, след като, ако си спомняше правилно, бяха търчали с викове пред струята на маркуча. Единственото, което се набиваше на очи, бяха плетените зимни ръкавици, които Алекс носеше.

— Защо носи ръкавици? Снимката не е ли правена през юли?

Юлия погледна учудено Ерика, която се разсмя, като си спомни.

— Сестра ти обичаше тези ръкавици и не ги сваляше не само през зимата, но и през по-голямата част от лятото. Беше се запънала като магаре и никой не можеше да я разубеди да махне проклетите мръсни ръкавици.

— Знаела е какво иска, нали?

Юлия погледна почти нежно снимките в албума. В следващата секунда отгърна нетърпеливо страницата и от емоцията й не остана и следа.

За Ерика снимките бяха като реликви от друг живот. Оттогава бе изминало толкова много време и се бяха случили толкова много неща. Понякога й се струваше, че годините с Алекс са били само сън.

— Живеехме като сестри. През цялото време бяхме заедно, дори често си гостувахме с преспиване. Всеки ден проверявахме какво се канят да приготвят родителите ни за вечеря и избирахме мястото с по-вкусната храна.

— Значи често сте се хранили тук.

За първи път по устните на Юлия пробяга усмивка.

— Да, едно нещо мога да кажа със сигурност за майка ти и то е, че ако трябва да си изкарва хляба като готвачка, ще умре от глад.

Една от снимките привлече вниманието на Ерика. Тя я погали бавно. Беше прекрасна снимка. Алекс седеше на кърмата на лодката на Туре и цялата грееше в усмивка. Русата й коса се вееше край лицето й, а зад нея се очертаваше красивият силует на цяла Фелбака. Вероятно отиваха към скалите, където цял ден щяха да плуват и да се пекат на слънце. Ерика имаше много подобни спомени. Майка й, както обикновено, не беше с тях. Намираше хиляди тривиални дребни неща, заради които да остане вкъщи. Всеки път се получаваше така. Ерика можеше да преброи на пръстите на едната си ръка излетите, на които Елси ги бе придружавала. Засмя се леко, като видя снимка на Ана от същата разходка с лодка. Сестра й обичаше да се прави на маймунка и на въпросната фотография се бе надвесила през перилата и правеше грозни гримаси към фотоапарата.

— Сестра ти?

— Да, по-малката ми сестра Ана.

Ерика отговори леко троснато и ясно даде да се разбере, че не желае да се впуска в повече подробности по тази тема. Юлия разтълкува правилно намека й и продължи да разлиства албума с късите си дебели пръстчета. Ноктите й бяха изгризани, на места до кръв. Ерика отмести поглед от наранените й пръсти и се загледа в прелитащите снимки.

Когато стигнаха до края на втория албум, Алекс изведнъж изчезна от снимките. Липсата й силно се набиваше на очи. Само допреди миг се усмихваше от всяка страница, а сега просто вече я нямаше. Юлия постави внимателно албумите един върху друг на масата и се облегна назад с чашата кафе в ръце.

— Искаш ли да ти сипя прясно кафе? Това вече изстина.

Юлия погледна към чашата си — Ерика беше права.

— Да, стига да има, с удоволствие бих пийнала още малко.

Подаде чашата си на Ерика, която с радост се възползва от възможността да се пораздвижи малко. Ратановият диван бе красив на вид, но човек не можеше да седи дълго на него, без нещо да му убива. Очевидно и гърбът на Юлия бе на същото мнение, защото тя също се изправи и последва Ерика в кухнята.

— Погребението на Алекс беше доста емоционално. На бдението у вас дойдоха много приятели.

Ерика стоеше с гръб към Юлия и сипваше прясно кафе в чашите им. Юлия измърмори нещо нечленоразделно. Ерика реши да прояви малко дързост.

— Изглеждаше, сякаш двете с Нели Лоренц сте добри приятелки. Откъде се познавате?

Ерика затаи дъх. Бе й изключително любопитно да чуе отговора на Юлия, най-вече заради документа, който откри в кошчето за боклук в дома на Нели.

— Татко е работил за нея.

Юлия отговори с нежелание. Несъзнателно приближи пръсти до устата си и трескаво си загриза ноктите.

— Да, но това е било дълго, преди да се родиш.

Ерика не се отказа.

— Като ученичка работех през лятото в консервната фабрика.

Ерика имаше чувството, че й вади думите с ченгел от устата, а Юлия спираше да гризе ноктите си само за миг, колкото да отговори.

— Изглеждаше, че доста добре се разбирате.

— Да, предполагам, че Нели съзира у мен нещо, невидимо за останалите.

Тя почти прехапа устни в горчива усмивка. Ерика изведнъж изпита силно съчувствие към нея. Едва ли е лесно цял живот да те оприличават на грозното патенце. Не каза нищо повече и след малко Юлия се видя принудена да наруши настъпилата тишина.

— Прекарвахме всички лета тук, а когато завърших осми клас, Нели позвъни на татко и го попита дали ще искам да заработя малко пари, като помагам в офиса. Нямаше как да откажа подобно предложение и продължих да работя там през летните месеци, докато не започнах да следвам.

Ерика знаеше, че това не е цялата истина. Нямаше как да е. Но същевременно й стана ясно, че няма да успее да изкопчи от Юлия повече за отношенията й с Нели. Отново седнаха на дивана на верандата и продължиха да отпиват от кафето си в мълчание. Погледите и на двете бяха зареяни към ледената шир, чийто край се губеше на хоризонта. Юлия заговори първа.

— Сигурно ти е било тежко, когато мама, татко и Алекс са се преместили.

— И да, и не. По това време вече почти не излизахме заедно. Да, беше ми тъжно, но щях да го приема далеч по-зле, ако все още бяхме първи приятелки.

— Какво се случи? Защо се разделихте?

— Де да знаех.

Ерика се изненада, че споменът за това бе все така болезнен. Че загубата на Алекс бе толкова осезаема. Бяха изминали толкова много години, а и всички знаеха, че приятелствата от детинство са краткотрайни. Но тяхното свърши изведнъж, без каквото и да било обяснение. Вероятно това бе причината Ерика все още да тъжи. Нито се скараха, нито Алекс започна да дружи с друга. Просто се скри зад стена от безразличие, а след това изчезна, без да каже и дума.

— Да не сте се скарали за нещо?

— Не, поне аз не знам. Просто й станах безинтересна. Спря да ми се обажда и да ме кани да си играем. Не ми отказваше, ако я потърсех, но не влагаше грам емоция. Накрая спрях да й се обаждам.

— Имаше ли други приятели?

Ерика се зачуди защо Юлия задава толкова много въпроси за нея и Алекс, но й бе приятно да поосвежи паметта си. Щеше да й е от полза за книгата.

— Не съм я виждала в компанията на други. В училище винаги беше сама. Но въпреки това…

— Какво?

— Усещах, че има още някой. Но може и да греша. Нямам доказателства.

Юлия кимна замислено, а на Ерика й се стори, че е потвърдила някакво нейно подозрение.

— Извинявай, че питам, но защо се интересуваш от детството ни с Алекс?

Юлия отказваше да я погледне в очите. Отговорът й прозвуча уклончиво.

— Тя бе много по-голяма от мен и вече учеше в чужбина, когато аз се родих. Освен това нямахме нищо общо. Така и не успях да я опозная истински. А сега вече е късно. Потърсих нейни детски снимки вкъщи, но не открих почти нищо. Тогава се сетих за теб.

Отговорът на Юлия очевидно бе толкова далеч от истината, че направо можеше да се нарече лъжа, но се налагаше Ерика да го приеме, макар и с неохота.

— Е, аз да си тръгвам. Благодаря за кафето.

Юлия се изправи рязко, отиде в кухнята, остави чашата си в мивката и изведнъж се разбърза. Ерика я изпрати до вратата.

— Благодаря, че ми показа снимките. Това означава много за мен.

След това изчезна.

Ерика остана дълго на прага, загледана в сивата безформена фигура, която бързо пристъпяше надолу по пътя, плътно прилепила ръце до тялото си, за да се постопли. Бавно затвори вратата и се прибра на топло.

Отдавна не му се бе случвало да е толкова нервен. Стомахът му се беше свил от вълнение и страх.

Изпробва толкова много дрехи, че купчината на леглото му заплашително нарасна. Всички му се струваха или демоде, или прекалено спортни, или твърде елегантни, или чисто и просто грозни. На всичкото отгоре повечето от панталоните му стягаха в кръста. Въздъхна и метна поредния чифт на леглото, след което седна само по слипове на ръба му. Изведнъж трепетът от предстоящата вечеря изчезна и отстъпи място на стария му познайник, страха. Може би бе най-добре да позвъни и да й каже, че няма възможност да отиде.

Патрик се изтегна на леглото и се взря в тавана с ръце под тила. Все още ползваше двойното семейно легло и сега в пристъп на сантименталност погали половинката на Карин. Отскоро бе започнал да се претъркулва там насън. Може би трябваше да смени леглото веднага щом тя се изнесе, но сърце не му даде.

Въпреки скръбта от раздялата им понякога се чудеше дали наистина му липсва Карин, или му липсват илюзиите, които свързваше с брака като институция. Баща му бе напуснал майка му заради друга жена, когато той бе само на девет. Последва мъчителен развод, в който той и по-малката му сестра Лота бяха използвани като нападателни оръжия. Тогава си обеща, че никога няма да изневерява и че никога, ама никога няма да се разведе. Ако някога сключи брак, то ще е за цял живот. Така че, когато с Карин размениха клетвите си за вярност преди пет години в църквата в Танумсхеде, той не се съмняваше, че завинаги ще остане с нея. Но животът рядко оправдава очакванията. С Лейф се бяха срещали тайно повече от година, преди той да ги разкрие. Финалът също бе класика в жанра.

Един ден му стана зле и се прибра по-рано от работа, а те лежаха в спалнята им. В същото това легло. Може би беше мазохист. Как иначе да обясни защо все още не се е отървал от него. Но това вече бе минало. Вече нямаше никакво значение.

Патрик стана от леглото, все още несигурен дали наистина иска да отиде на вечеря у Ерика. Хем му се искаше, хем не. Ниското му самочувствие уби копнежа, който бе изпитвал цял ден, дори цяла седмица. Но вече бе твърде късно да се отказва, така че нямаше кой знае какъв избор.

Когато най-накрая откри чифт подходящи панталони и облече току-що изгладената си синя риза, веднага се почувства по-добре и дори се изпълни с трепетно очакване. Пооправи рошавата си коса с малко пяна и след като сам си пожела късмет, вдигайки палец пред огледалото, се почувства готов да потегли.

Навън бе истинска нощ, въпреки че часовникът показваше едва седем и половина. Валеше лек сняг, който още повече намаляваше видимостта. Тръгна навреме, така че шофираше към Фелбака, без да бърза. За малко спря да мисли за Ерика и си припомни събитията от последните дни в службата. Мелберг не остана доволен, когато му съобщи, че свидетелката, съседката на Андерш Джени, е напълно надеждна и че Андерш, изглежда, има алиби за времето около часа на смъртта на Алекс. Патрик не изпадна в същата истерия като Мелберг, но не можеше да отрече, че започва да губи надежда. Изминаха три седмици, откакто намериха тялото на Алекс, а все още нямаха никакъв напредък.

Важно бе да не се обезсърчава, а да се стегне и да започне отначало. Да прегледа отново всяка улика, всички свидетелски показания. Патрик реши да си направи невидим списък с всички задачи за утрешния работен ден. Най-важно бе да открие бащата на детето на Алекс. Все някой във Фелбака трябва да е чул или видял с кого се среща през уикенда. Не че бе невъзможно това да е Хенрик, а и Андерш бе вероятен кандидат. Въпреки това не му се вярваше детето да е негово, не можеше да си го представи в тази роля. Вярваше по-скоро на думите на Франсин от разговора й с Ерика. В живота на Алекс се бе появил някой много, много важен човек. Някой толкова значим, че е изпитвала щастие при мисълта, че носи детето му. Каквото не би изпитвала, ако детето беше от съпруга й.

Искаше да разбере повече и за сексуалната й връзка с Андерш. Какво общо би могла да има изтънчена дама от Гьотеборг с пропаднал пияница? Ако откриеше как пътищата им се срещаха и преплитаха, щеше да намери отговора на много от въпросите, които го измъчваха. Тук идваше ред и на статията за изчезването на Нилс Лоренц. По това време Алекс е била още дете. Защо й е да запазва в шкафа си статия от преди двайсет и пет години? Историята имаше толкова много разбъркани нишки, че напомняше на една от онези картини с милиони размазани точки, които трябва да погледнеш под определен ъгъл, за да видиш скритата фигура. Проблемът бе, че той не можеше да открие този ъгъл, та разбърканите точки да заемат желаната форма. В моменти на слабост се питаше дали способностите му на полицай са достатъчни, за да стигне до отговора. Може би убиецът щеше да се измъкне точно заради неговата некомпетентност.

Пред колата му изскочи кошута и набързо го изтръгна от тежките мисли. Патрик наби спирачките с всичка сила и се размина с животното на милиметри. Колата се завъртя по хлъзгавия път и спря едва след няколко дълги ужасяващи секунди. Патрик опря глава на ръцете си, които все още стискаха волана, и изчака пулсът му да се успокои. Постоя така около две минути. След това продължи към Фелбака, но първите няколко километра буквално се влачеше като мравка, преди да посмее да увеличи скоростта.

Когато колата му се заизкачва по опесъчения склон в залива Селвик в посока към къщата на Ерика, вече бе закъснял с пет минути. Паркира колата зад нейната и взе бутилката, която й бе купил като подарък. Въздъхна дълбоко, провери за последен път прическата си в огледалото за обратно виждане и се почувства готов за среща.

Купчината дрехи върху леглото на Ерика можеше да се мери с тази на Патрик. Дори бе малко по-висока. Гардеробът почти се опразни, а голите закачалки подрънкваха от лоста му. Тя въздъхна дълбоко. Нищо не й стоеше достатъчно добре. Килограмите, които незабелязано бе качила през последните седмици, бяха развалили фигурата й и тя не се харесваше в нито една дреха. Все още съжаляваше и мислено се проклинаше, горчиво за сутрешната си среща с кантара.

С първата си дилема се сблъска, след като взе душ. Тогава, подобно на любимата си героиня Бриджит Джоунс, се зачуди кои бикини да избере. Дали да си сложи красиви дантелени прашки, в случай че двамата с Патрик се озоват в леглото? Или пък да си облече огромни грозни еластични гащи, които да пристегнат корема и дупето й и така да увеличат шансовете й за евентуална авантюра в спалнята? Доста труден избор, но при вида на щръкналия си корем след дълбок размисъл реши да заложи на втория вариант. Освен тях щеше да си обуе еластичен чорапогащник със същата функция. С други думи, извади тежката артилерия.

Погледна часовника и видя, че нямаше време за повече чудене. Обърна се към купчината с дрехи, прегледа я набързо и накрая извади най-отдолу облеклото, което изпробва първо. Черното определено те прави да изглеждаш по-слаба, а класическата рокля до коленете в стил Джаки Кенеди подчертава красиво фигурата. Единствените бижута, които избра, бяха перлена огърлица и часовника на ръката й. Остави косата си да пада свободно на раменете. Застана в профил пред огледалото и се опита да глътне корема си. М-да, с помощта на еластичните гащи, на чорапогащите и при внимателно дишане изглеждаше съвсем прилично. Трябваше да признае, че допълнителните килограми имаха и положителен ефект. С радост би се отървала от тези около талията, но останалите превръщаха деколтето й в радост за окото. Вярно че си помогна малко със сутиен с подплънки, но подобни средства бяха напълно в реда на нещата. Освен това въпросният сутиен бе последна дума на моделиерското изкуство, с подобна на желе субстанция в чашките, която създаваше илюзия за естествено подрусване на бюста. Поредното доказателство за напредъка на науката в полза на човечеството.

Заради дългия избор на облекло и емоционалния стрес под мишниците й се бяха появили потни петна и Ерика отново се изми с дълбока въздишка. Отне й близо двайсет минути да нанесе съвършения грим. Когато най-накрая се приготви напълно, си даде сметка, че гизденето й е отнело твърде много време и че отдавна е трябвало да започне с вечерята. Набързо оправи спалнята. Щеше да загуби много безценни минути, ако се захванеше да окачва всички дрехи на закачалките, затова грабна цялата купчина, метна я в гардероба и затвори вратата. За всеки случай оправи леглото и се огледа наоколо, за да се увери, че по пода не се въргалят мръсни бикини. Чифт неизпрани гащи могат да убият сексуалното желание на всеки мъж.

Останала без дъх, Ерика се втурна надолу към кухнята. Бе толкова стресирана, че не знаеше дори откъде да започне.

Наложи си да спре и да си поеме дълбоко въздух. На масата пред нея лежаха две рецепти, които трябваше да вмести във времето, с което разполагаше. Не беше звезден готвач, но не бе и за изхвърляне. Въпросните рецепти изрови от старите броеве на списание „Сладокусник“, за което бе абонирана. За предястие избра картофени палачинки със сметана, хайвер от панагора и ситно накълцан червен лук. За основно ястие мислеше да приготви рибица в бутер тесто със сос от порто и картофено пюре, за десерт — джино[11] със сметанов сладолед. Десерта беше приготвила още следобед, така че можеше да го зачеркне от списъка си със задачи. Реши първо да сложи да се варят картофите за основното ястие и след това да настърже тези за предястието.

Труди се съсредоточено в продължение на час и половина и се стресна, когато на вратата се позвъни. Времето направо бе отлетяло и тя се надяваше Патрик да не е умрял от глад, защото храната все още не беше напълно готова.

На половината път до вратата осъзна, че все още носи престилка. Докато развърже дяволския възел, който бе направила на гърба си, Патрик успя да натисне звънеца още веднъж. Накрая се пребори с възела, свали престилката и я хвърли на един стол в антрето. Приглади с ръка косата си, напомни си да не отпуска корема си, пое си дълбоко въздух и отвори вратата с усмивка на уста.

— Здравей, Патрик. Добре дошъл! Влизай.

Прегърнаха се леко и Патрик й подаде бутилката вино, увита в алуминиево фолио.

— О, благодаря, много мило!

— Препоръчаха ми го в магазина. Чилийско е. Предполага се, че е плътно и меко, с ухание на червени горски плодове и лек привкус на шоколад. Аз самият и понятие си нямам от вина, но продавачите там си разбират от работата.

— Със сигурност е чудесно.

Ерика се засмя топло и остави бутилката на стария скрин в антрето, за да помогне на Патрик с якето.

— Заповядай вътре. Надявам се да не си много гладен. Както обикновено, не успях да разпределя правилно времето си и храната още не е готова.

— Не, спокойно. Всичко е наред.

Патрик последва Ерика в кухнята.

— Може ли да ти помогна с нещо?

— Да, вземи отварачката от най-горното чекмедже и отвори бутилка вино. Може би е добре да започнем с твоето?

Той послушно изпълни молбата й, а Ерика извади две винени чаши и ги постави на кухненския плот. След това се захвана да разбърква съдържанието на тенджерите на печката и провери дали всичко е наред с ястието във фурната. На рибицата й трябваше още доста време, а картофите бяха полусурови. Патрик й подаде една от винените чаши, които напълни с тъмночервената напитка. Тя разлюля леко чашата, за да усети аромата на виното, пъхна нос вътре и вдиша през носа със затворена уста. Топлото ухание на дъб се просмука в ноздрите й и се разля по цялото й тяло. Прекрасно. Отпи внимателно малка глътка и я задържа в уста, като същевременно вдиша. Вкусът на напитката бе също толкова прекрасен, колкото аромата. Ерика разбра, че Патрик, който я гледаше в очакване, доста се е охарчил за тази бутилка.

— Фантастично!

— Да, последния път ми стана ясно, че разбираш от вина. Аз самият за съжаление не бих могъл да направя разлика между вино за петдесет крони в картонена опаковка и това в бутилка за хиляда.

— О, би могъл, и още как. Освен това е и въпрос на навик. Човек просто трябва да отдели малко време да се наслади на вкуса на виното, а не просто да го излее в гърлото си.

Патрик погледна засрамено чашата, която държеше в ръка. Вече бе изпил една трета от нея. Постара се да прецени качествата на виното като Ерика, когато тя му обърна гръб, за да погледне храната на печката. И наистина, веднага усети, че не е съвсем младо. Задържа една глътка в уста подобно на Ерика и изведнъж ясно усети различните му аромати. Слаб на шоколад, на тъмен шоколад, и силен на червени горски плодове, може би касис, примесен с ягоди. Невероятно.

— Как върви разследването?

Ерика зададе въпроса уж между другото, но всъщност тръпнеше да чуе отговора му.

— Може да се каже, че отново сме в началото. Андерш има алиби за времето на убийството, а в момента не разполагаме с нищо друго. За съжаление направихме класическа грешка. Решихме, че сме попаднали на точния човек, и спряхме да анализираме останалите алтернативи. Макар че не мога да не се съглася с инспектора, че Андерш се вписва блестящо в ролята на убиеца. Пияница, по някаква незнайна причина поддържал сексуална връзка с жена, за която алкохолиците дори не могат и да мечтаят. И в пристъп на ревност се случва необратимото. Вероятно когато вече не може да се радва на невероятния се късмет. Отпечатъците му бяха навсякъде по трупа и из банята. Дори в кръвта по пода открихме негови стъпки.

— Но това би трябвало да са достатъчно силни доказателства?

Патрик завъртя чашата си и се загледа замислено в червения водовъртеж в нея.

— Ако нямаше алиби, щеше да е достатъчно. Но той има алиби точно за вероятното време на убийството. А както ти казах и по-рано, събраните до този момент улики доказват единствено, че е бил в банята след убийството, а не че сам я е убил. Малка, но важна разлика, която не можем да пренебрегнем, ако искаме обвинението да издържи в съда.

Кухнята се изпълни с невероятен аромат. Ерика извади от хладилника вече готовите палачинки и ги пъхна във фурната, за да ги притопли. Сложи на масата две малки чинии за предястие, отвори отново хладилника и взе отвътре кутия със сметана и бурканче с хайвер от панагора. Лукът чакаше накълцан в купа на плота. Ерика усещаше с всичките си сетива колко близо до нея стои Патрик.

— Ами ти? Знаеш ли нещо повече за къщата?

— Да, за съжаление. Агентът ми се обади вчера и предложи да я покажем на купувачите още по Великден. Ана и Лукас очевидно смятат, че това е невероятно добра идея.

— Дотогава все пак има няколко месеца. Много неща може да се променят за толкова време.

— Да, винаги мога да се надявам Лукас да получи инфаркт или нещо подобно. Не, извинявай, забрави, че казах това. Просто съм бясна!

Тя тресна вратата на фурната.

— Ой, внимавай с уредите.

— Да, чисто и просто трябва да се примиря с мисълта и да започна да планирам какво ще правя с парите от продажбата. Ако трябва да съм честна, мислех, че ще съм много по-щастлива, ако стана милионер.

— Може да не се притесняваш за това. При днешните данъци в тази страна ще ти се наложи да заделиш по-голямата част от печалбата за ужасните училища и още по-лошото здравеопазване. Да не говорим за невероятно, фантастично, свръхмизерно платената полиция. Със сигурност ще се докопаме до голяма част от имането ти.

Тя не можа да сдържи смеха си.

— Чудесно. Значи няма смисъл да се чудя дали да си купя палто от норки или боброва кожа. Но сега, вярваш или не, предястието е готово.

Тя взе по чиния във всяка ръка и поведе Патрик към трапезарията. Доста дълго се чуди дали да седнат там или в кухнята, но накрая се спря на трапезарията с красивата й дървена маса, чиято хубост изпъкваше още повече на фона на светлината от свещи. А тя определено не ги бе пестила. Някъде бе прочела, че няма нищо по-красиво от жена, огряна от светлината на свещи, и заложи здраво на това.

На масата имаше ленени салфетки, прибори и порцеланови чинии със син кант за предястието. Бяха от скъпата марка „Рьорстранд“ и Ерика много добре си спомняше как майка й бдеше над тях. Изваждаше ги само при специални случаи, към които, с горчивина си помисли, не се числяха рождените им дни или каквито и да било други детски празници. В тези случаи се използваше обикновеният кухненски порцелан. Но когато свещеникът или епископът идваха на вечеря със съпругите си, падаше страхотно подмазване. Ерика се върна в настоящето и сложи чиниите една срещу друга на масата.

— Изглежда невероятно вкусно.

Патрик отряза парченце от картофената палачинка, сложи отгоре му значително количество лук, сметана и хайвер и точно понечи да го хапне, когато видя, че Ерика е вдигнала чашата си за вино и го гледа учудено. Засрамен, той остави вилицата и вместо това хвана чашата си.

— Наздраве и добре дошъл.

— Наздраве.

Ерика посрещна гафа му с усмивка. Поведението му бе свежо и забавно в сравнение с това на мъжете, с които излизаше в Стокхолм. Те всички до един бяха свръхгалантни и отлично запознати с правилата на етикета, точно като клонирани. Патрик обаче беше истински и естествен и тя не би се възмутила, дори ако го видеше да яде с ръце. Освен това толкова сладко се изчервяваше.

— Днес имах неочакван посетител.

— Така ли? Кой?

— Юлия.

Патрик погледна учудено Ерика, а тя забеляза с радост, че му е трудно да се откъсне от храната.

— Не знаех, че се познавате.

— Не се познаваме. Всъщност се видяхме за първи път на погребението на Алекс. Но тази сутрин тя стоеше на прага ми.

— Какво искаше?

Патрик така енергично се опитваше да събере последните трохи от чинията си, че за малко да изстърже рисунъка на порцелана.

— Помоли ме да й покажа снимки на Алекс като малка. По думите й у тях имало много малко и тя се надявала да намери повече тук. Както и стана. След това ми зададе куп въпроси за детските ни години. Доколкото разбирам, поне така говорят хората, те двете с Алекс не са били близки и нищо чудно, като се има предвид възрастовата им разлика, така че тя се опитваше да научи повече за сестра си. Да я опознае. С такова впечатление останах. А ти срещал ли си Юлия?

— Не, все още не. Но съм чувал, че не си приличат особено.

— Не, дори никак. По-скоро са пълна противоположност, поне що се отнася до външния вид. Но и Юлия е затворена като сестра си. Освен това изглежда направо глуповата, което не мога да твърдя за Алекс. Алекс изглеждаше по-скоро… безразлична към света. Юлия е ядосана. Дори бясна. Останах с впечатлението, че в душата й гори същински огън от гняв. Като вулкан. Заспал вулкан. Странно ли звучи?

— Не, не мисля. Иска ми се да вярвам, че писателите познават добре хората и тяхната природа.

— Ех, не ме наричай писателка. Все още не смятам, че заслужавам подобна титла.

— Четири публикувани книги и не се смяташ за писателка?

Учудването на Патрик бе искрено и Ерика се опита да му обясни какво има предвид.

— Да, четири биографични книги. В момента работя върху петата. Не че искам да ги подценявам, но за мен писател е някой, който пише със сърцето и ума си. А не просто разказва за нечий друг живот. В деня, когато сътворя собствена книга, може да ме наречеш писателка.

Изведнъж я порази фактът, че това не беше точно така. Формално погледнато, нямаше разлика между биографичните й книги за исторически личности и романа за Алекс, върху който работеше в момента. И той бе за нечий друг живот. Но всъщност имаше разлика. Отчасти защото животът на Алекс бе силно свързан с нейния и отчасти защото можеше да включи в историята и нещо от себе си. Да вдъхне душа на книгата вътре в рамката на действителните събития. Но това все още не можеше да го обясни на Патрик. Никой не трябваше да знае, че пише книга за Алекс.

— Значи Юлия дойде тук и ти зададе куп въпроси за Алекс? Удаде ли ти се възможност да я попиташ за Нели Лоренц?

След усилена вътрешна борба Ерика реши, че за да й е чиста съвестта, не бива да крие тази информация от Патрик. Може би той щеше да успее да извлече от нея правилните изводи. Това бе малката, изключително важна част от пъзела, която скри от него при първата им вечеря. Но тъй като не можа да я разгадае, нямаше смисъл да продължава да мълчи. Първо обаче щеше да сервира основното ястие.

Тя се наведе доста силно напред, за да вземе чинията му. Смяташе да играе до последно с малкото печеливши карти, които имаше. Съдейки по изражението на лицето му, бе извадила четворка аса. Явно че сутиенът й „Уондърбра“ определено си струваше инвестицията от 500 крони. Макар да й приседна, когато го купи.

— Дай на мен.

Патрик взе чинията от ръцете й и я последва в кухнята. Ерика изля водата от картофите и го остави да ги мачка в голяма купа, докато тя самата кипна соса за последен път и го опита. Капка порто и голяма бучка масло и бе готов за сервиране. Нямаше да използва нискомаслена сметана я. Остана само да извади рибицата от фурната и да я нареже на парчета. Изглеждаше перфектно. Леко розова по средата, но без червения сок, който сигнализира, че месото е сурово. Зеленчуковата гарнитура се състоеше от деликатно сварени грахови зърна, които изсипа в купа „Рьорстранд“, същата като другата, вече пълна с пюре. Патрик й помогна да отнесе храната на масата. Остави го да си сипе, преди да му пусне бомбата.

— Юлия е единствена наследница на Нели Лоренц.

Патрик точно бе отпил глътка вино, което явно му влезе в кривото гърло, защото се закашля силно и се хвана за гърдите. Очите му се насълзиха от болка.

— Извинявай, какво каза?

— Казах, че Юлия е единствена наследница на богатството на Нели. Това гласи завещанието й — рече Ерика спокойно и наля малко вода на Патрик, с която да поуспокои кашлицата си.

— Смея ли да попитам откъде знаеш?

— Знам, защото се разрових в кошчето за боклук на Нели, когато бях на чай у тях.

Патрик отново се закашля силно и погледна невярващо Ерика. После изпи цялата вода на един дъх, а Ерика продължи:

— В кошчето за боклук имаше копие от завещанието й. Там ясно бе написано, че Юлия Карлгрен ще наследи цялото състояние на Нели Лоренц. Е, Ян, разбира се, също ще получи своя дял, но останалото отива у Юлия.

— Ян знае ли за това?

— Нямам представа. Но ако трябва да гадая, едва ли.

Ерика продължи, като същевременно си сипа от храната:

— Всъщност аз попитах Юлия, докато беше тук, откъде познава Нели Лоренц толкова добре. Естествено, отговорът й бе чиста лъжа — работела лете в консервната фабрика и т.н. Не се съмнявам, че действително е работила там, но тя премълча остатъка от истината. Ясно си пролича, че не иска да говори на тази тема.

Патрик се замисли.

— Идвало ли ти е наум, че в тази история има две изключително странни двойки. Дори невероятни. Алекс и Андерш, от една страна, и Юлия и Нели, от друга. Какъв е общият знаменател? Ако открием връзката, ще разплетем мистерията.

— Алекс. Не е ли тя общият знаменател?

— Не — рече Патрик. — Мисля, че е твърде очевидно, за да е така. Има нещо друго. Нещо, което не виждаме или не разбираме.

Той размаха силно вилицата си.

— Да не забравяме и Нилс Лоренц. Или по-скоро изчезването му. Ти живееше във Фелбака по това време. Какво си спомняш?

— Бях съвсем малка и никой не разказва подобни неща на дете. Но помня, че всичко беше изключително потайно.

— Потайно?

— Да, нали знаеш, спираха да говорят, като влезехме в стаята. Тихи разговори: „Шт, да не чуят децата“, и други подобни коментари. Знам само, че се изговориха сума ти приказки за изчезването му. Но аз бях твърде малка и така и нищо не разбрах.

— Хм. Смятам да се разровя по-надълбоко в това. Ще го включа в списъка си със задачи за утре. Сега обаче съм на гости у жена, която не само е красива, но се оказа и страхотна готвачка. Наздраве за домакинята.

Той вдигна чаша, а комплиментът му направо сгря сърцето на Ерика. Приятно й стана не толкова, че е харесал храната, а че я нарече красива. Помисли си колко по-лесно щеше да бъде всичко, ако хората можеха да четат мислите си. Целият този театър щеше да е напълно излишен. Вместо това обаче седеше сега пред него край масата и се надяваше той да й покаже по някакъв начин, че я харесва. Беше зряла жена и не можеше да си позволи да играе на сляпо, освен това й се струваше, че сърцето й става все по-ранимо с годините. Влагаше все повече енергия във всяка връзка, а неуспехите подриваха още по-дълбоко самочувствието й.

След като Патрик си сипа още три пъти от храната и забравиха приказките за убийства и смърт, двамата си поговориха за мечтите и живота, обсъдиха няколко световни въпроса и се преместиха на верандата, за да си починат малко преди десерта. Седяха в двата края на дивана и отпиваха от виното си. Довършваха втората бутилка и усещаха ефекта на алкохола. Телата им натежаха и се затоплиха, съзнанието им се позамъти. Нощта бе черна като катран — без нито една звезда. Обгърнати от мрака, Патрик и Ерика имаха чувството, че се намират в огромен пашкул. Целият останал свят бе изчезнал. Ерика никога досега не се бе чувствала толкова удовлетворена от живота си. Замахна с чашата в ръка, сякаш с един-единствен жест искаше да обгърне цялата къща.

— Може ли да си представиш, че Ана иска да я продаде? Няма по-красив дом от този, а и стените му са пропити с история. Не само моята и нейната, а и на хората, живели тук преди нас. Знаеш ли, че къщата е построена от морски капитан през 1889-а? Капитан Вилхелм Янсон. Всъщност историята му е доста тъжна, като на повечето местни хора. Построява къщата за себе си и за младата си съпруга Ида. За пет години им се раждат пет деца, но тя умира при раждането на шестото. По това време и дума не може да става бащата да отглежда децата си сам, така че по-голямата му сестра се премества да живее у тях и да се грижи за децата, докато той плава по всичките седем морета. Сестра му Хилда се оказва доста лош избор за мащеха. Нямало по-религиозна жена от нея в цялата област. Това би трябвало да ти говори достатъчно, като знаеш колко са религиозни хората тук поначало. Децата не можели да мръднат, без да ги обвини в грях. Налагала ги с твърда благочестива ръка. Днес хората биха я нарекли садистка, но в миналото религията е била чудесен параван за подобно поведение.

Капитан Янсон се прибирал твърде рядко, за да види колко зле се отнася сестра му с децата, но явно имал някакви подозрения. Като типичен мъж обаче решил, че отглеждането на децата е женска работа и че той изпълнява бащинския си дълг, като им осигурява покрив над тавата и храна на трапезата. Един ден обаче се прибрал и разбрал, че малкото му момиченце Мерта цяла седмица ходи из къщи със счупена ръка. На мига изхвърлил с гръм и трясък Хилда от дома си и понеже не обичал да губи време, веднага започнал да търси нова майка за децата си сред момите в областта. Този път направил добър избор. След два месеца се оженил за една истинска фермерска дъщеря, Лина Монсдотер, която приела децата като свои. С нея имали още седем, така че трябва да им е било доста тесничко тук. Ако човек се вгледа внимателно, ще открие следи от тях. Малки дупчици тук-там и захабени ъгли.

— Как така баща ти е решил да купи къщата?

— Децата на капитана се пръснали по широкия свят, а те двамата със съпругата му Лина, с която през годините започнала да го свързва истинска обич, един след друг починали. В къщата останал единствено най-големият му син Алан. Той така и не се оженил, а когато остарял, нямал сили да се грижи за дома си и решил да го продаде. Тогава татко и мама били младоженци и си търсели къща. Татко ми е казвал, че се влюбил в къщата от пръв поглед. Не се поколебал дори за миг.

Когато Алан продал къщата на татко, му предал и историята. Историята на къщата и на семейството му. За него било важно новите собственици да познават хората, чиито стъпки са отеквали по дървените подове. Оставил му и много документи. Писмата на капитан Янсон от целия свят първо до Ида, а после и до Лина. Оставил му и пръчката, с която Хилда ги наказвала. Тя все още е долу в мазето. Двете с Ана понякога слизахме там като малки и я докосвахме. Бяхме чували историята за Хилда и се опитвахме да си представим как жилавата пръчка плясва голата кожа. Съжалявахме силно малките дечица, подложени на този тормоз.

Ерика погледна Патрик и продължи:

— Разбираш ли защо сърцето ми се къса, като си помисля, че ще я продадем. Продадем ли я веднъж, ще я загубим завинаги. Няма връщане назад. Направо ми се повдига при мисълта как някой богат стокхолмчанин ще гази тук с ботуши, ще изцикли подовете и ще сложи нови тапети на мидички. Да не говорим за панорамния прозорец, който веднага ще бъде преместен тук, на верандата, преди някой дори да успее да изрече думата „кич“. Кой дори ще си помисли да запази белезите от мастило по вътрешната страна на вратата на килера, където Лина всяка година е отбелязвала колко са пораснали децата? Или ще отдели време да прочете писмата, в които капитан Янсон се опитвал да опише Южните морета на своите съпруги, които едва ли някога били напускали града. Историята им ще изчезне и тази къща ще се превърне просто в една безлична постройка. Като всяка друга. Очарователна, но без душа.

Ерика усети, че не спира да дърдори, но по някаква причина й се струваше важно да накара Патрик да разбере. Погледна го. Той я наблюдаваше и тя пламна под настойчивия му поглед. В този миг нещо се случи. Душите им се докоснаха и преди тя да се осъзнае, Патрик седна плътно до нея и след секунда колебание притисна уста към нейната. Първо усети вкуса на виното, полепнало по устните им, но след миг усети неговия, на Патрик. Внимателно разтвори уста и позволи на връхчето на езика му да открие нейното. През тялото й премина ток.

След миг желанието й стана нетърпимо, тя се изправи, хвана го за ръката и го поведе нагоре към спалнята. Легнаха на леглото, започнаха да се милват и целуват, а след малко Патрик с въпросителен поглед понечи да разкопчае копчетата на гърба на роклята й. Тя му даде безмълвното си позволение, като на свой ред започна да разкопчава ризата му. Изведнъж си даде сметка, че не иска точно първия път да се покаже на Патрик в бельото, което избра накрая, а и чорапогащникът й в никакъв случай не беше секси. Въпросът бе как да се измъкне от него и еластичните гащи, без Патрик да ги види. Изведнъж Ерика рязко се изправи.

— Извинявай, трябва да отида до тоалетната.

Втурна се към банята и трескаво се огледа. Имаше късмет. Върху коша за пране имаше голяма купчина чисти дрехи, които така и не успя да прибере. С усилие се измъкна от тесния чорапогащник и го хвърли заедно с бабешките гащи в коша. След това измъкна чифт бели дантелени бикини, които идеално се връзваха със сутиена. Отново смъкна роклята надолу и използва възможността да се огледа. Къдравата й коса беше рошава, очите й блестяха от страст. Устните й бяха по-червени от обикновено и леко подути от целувките и дори сама си призна, че излъчва страхотен сексапил. Коремът й не изглеждаше толкова стегнат без еластичните гащи, затова се опита да го глътне и да изпъчи напред гърдите си. След това се върна при Патрик, който лежеше в същата поза, в която го остави.

Дрехите по телата им постепенно се озоваха в купчина на пода. Първият им път заедно не се оказа толкова прекрасен, както го описват в любовните романи, а по-скоро бе белязан от смесица от силни чувства и срам, като в реалността. Докато телата им се нажежаваха като стомана при всеки допир, те двамата, смутени от голотата си, се притесняваха от недостатъците си и се бояха да не се изложат с някой смешен звук. Бяха леко непохватни, несигурни какво би се харесало на другия. Не можеха да се отпуснат напълно в компанията си и не смееха да изразят на глас желанията си. Вместо това издаваха леки гърлени звуци, за да насърчат партньора си или да му намекнат как да се справи по-добре. Но още втория път имаше напредък. Третият се оказа напълно приемлив. Четвъртият бе много добър, а петият — фантастичен. Заспаха, легнали настрани, плътно прилепили телата си едно до друго със свити в коленете крака. Последното, което Ерика усети, преди да заспи, бе ръката на Патрик, обгърнала бюста й и вплела пръсти в нейните.

Имаше чувството, че главата му ще се пръсне. Устата му бе толкова пресъхнала, че езикът му бе залепнал за небцето. Преди това обаче слюнката му успя да образува голямо мокро петно на възглавницата, което сега усещаше под бузата си. Сякаш някаква невидима сила притискаше клепачите му и не му позволяваше да отвори очи въпреки неимоверните усилия, които полагаше. Най-накрая успя да се пребори.

Пред очите му се разкри прекрасна гледка. Ерика също лежеше на една страна, светлата й коса бе бухнала около лицето й. Дълбокото й спокойно дишане означаваше, че все още спи непробудно. Очевидно сънуваше нещо, защото миглите й трептяха, а клепачите леко потръпваха. Патрик си помисли, че може да я гледа така до безкрай, без да му омръзне. Цял живот дори. Ерика се сепна леко насън, но дишането й постепенно отново се успокои. Значи хората бяха прави, като казваха, че е като карането на колело. И това бе вярно не само за сексуалния акт, а и за самото усещане да обичаш дадена жена. През най-мрачните му дни и нощи му се бе струвало невъзможно някога отново да се почувства така. А сега се питаше как би могъл да не се почувства така.

Ерика се размърда нервно и Патрик си помисли, че съвсем скоро ще се събуди. В началото и на нея й бе трудно да отвори очи, но когато накрая успя, той за пореден път се удиви колко сини бяха те.

— Добро утро, поспаланке.

— Добро утро.

Усмивката, която се разля по лицето й, го накара да се почувства като милионер.

— Добре ли спа?

Патрик погледна към светещите цифри на будилника.

— Да, тези два часа сън ми се отразиха чудесно. Но времето преди това бе още по-прекрасно.

Ерика му отвърна с усмивка.

Патрик подозираше, че има ужасен дъх, но не можа да се възпре да не я целуне. Целувката стана по-страстна и следващият час отлетя като вятър. След това Ерика легна на лявата му ръка и започна да рисува с показалец кръгчета по гърдите му. Погледна го в очите.

— Когато дойде вчера тук, вярваше ли, че ще се получи така?

Той се замисли за миг, преди да отговори, и пъхна дясната си ръка под главата.

— Не, не мога да кажа подобно нещо. Но се надявах.

— И аз също. Надявах се, но не вярвах.

Патрик се позачуди колко смелост е насъбрал през изминалата нощ, но легналата на ръката му Ерика му вдъхваше такава сигурност, че бе готов на всякакъв риск.

— Разликата е, че ти започна да се надяваш отскоро, нали? Знаеш ли аз откога се надявам?

Тя го погледна учудено.

— Не, откога?

Патрик направи изкуствена пауза за по-голям ефект.

— Откакто се помня. Цял живот те обичам.

Когато се чу да го изрича на глас, осъзна още по-силно колко бе вярно.

Ерика го погледна с широко отворени очи.

— Шегуваш ли се? Значи твърдиш, че всичките ми страхове и притеснения дали искаш да си с мен или не са били съвсем напразни и че си бил като презрял, паднал на земята плод. Просто е трябвало да си го взема.

Тонът й бе шеговит, но Патрик видя, че думите му я разтърсиха.

— Това обаче не означава, че съм живял във въздържание насред пустиня от емоционална пустота. Обичал съм и други, Карин например. Но ти си специална. Всеки път, щом те видех, сърцето ми трепваше.

Той се потупа с юмрук от лявата страна на гърдите. Ерика хвана ръката му, целуна я и я прилепи до бузата си. Този единствен жест не остави нищо недоизказано.

Използваха сутринта, за да се опознаят. Отговорът на Патрик на въпроса от какво се интересува предизвика вик на отчаяние от страна на Ерика.

— Неееее! Не и още един фанатик на тема спорт! Защо, защо, защо не мога да открия мъж, достатъчно умен да разбере, че да гониш топка по трева е нормално занимание единствено ако си петгодишен? Или поне да се запита каква полза има човечеството от индивид, който може да прескочи прът на два метра от земята.

— Два и четирийсет и пет.

— Какво два и четирийсет и пет? — рече Ерика с абсолютно незаинтересован тон.

— Спортистът, който държи рекорда в момента. Сотомайор. Той може да преодолее височина от два метра и четирийсет и пет сантиметра. Жените скачат около два.

— Да, да, все тая!

Тя го погледна подозрително.

— Имаш ли „Юроспорт“?

— Да.

— Канал плюс, не заради филмите, а заради спорта?

— Да.

— ТВ 1000 по същата причина?

— Да. За да съм напълно искрен, поръчах ТВ 1000 по две причини.

Ерика го удари закачливо по гърдите.

— Забравих ли някой канал?

— Да, ТВ 3 също предава много спорт.

— Трябва да призная, че направо имам радар за спортни маниаци. Предната седмица прекарах една изключително скучна вечер в дома на приятеля ми Дан, който ме принуди да гледам хокейна среща от Олимпиадата. Наистина не разбирам как някой може да намира за интересно да гледа мъже с огромни прасци да гонят малка черна шайба.

— Във всеки случай е значително по-интересно и смислено от това цял ден да търчиш по магазините.

В отговор на тази напълно безпочвена атака по отношение на най-голямата й слабост в живота Ерика сбърчи нос и подари на Патрик една наистина грозна гримаса. След това видя как очите му изведнъж заблестяха.

— По дяволите!

Той седна в леглото.

— Моля?

— По дяволите, мамка му!

Ерика го погледна с ококорени очи.

— Как, по дяволите, можах да пропусна нещо подобно?

Той се удари няколко пъти по челото с юмрук.

— Ехо, ако не си забравил, лежа до теб. Би ли ми обяснил за какво говориш?

Ерика размаха демонстративно ръце пред него. Патрик се разконцентрира за миг, като видя как голите й гърди заподскачаха при този жест. След това бързо скочи от леглото, гол-голеничък, и се втурна надолу по стълбите. След малко се върна с няколко вестника в ръка, седна на леглото и започна трескаво да ги разлиства. Ерика вече се бе отказала да задава въпроси и единствено го наблюдаваше с интерес.

— Аха! — извика Патрик триумфално. — Какъв късмет, че не си изхвърлила приложенията с телевизионната програма.

Той размаха един вестник пред очите й.

— Швеция — Канада!

Ерика продължи да мълчи, като само вдигна учудено вежди.

Патрик отчаяно се опита да й обясни.

— Швеция победи Канада на Олимпиадата. Петък, двайсет и пети януари. По канал 4.

Ерика все още го гледаше напълно неразбиращо. Патрик въздъхна.

— Всички обичайни програми бяха отменени заради мача. Андерш не би могъл да се прибере вкъщи точно преди началото на „Разделени пътища“, защото в този ден не са го давали. Разбираш ли?

Ерика бавно схвана какво се опитва да й каже. Андерш вече нямаше алиби. Макар че то и досега бе доста съмнително, полицията все пак нямаше право да го пренебрегне. Сега отново можеха да го арестуват на основание на новата информация. Патрик кимна доволно, като видя, че Ерика най-накрая разбра.

— Но ти не вярваш, че той е убиецът? — рече Ерика.

— Не, наистина не вярвам. Но и аз понякога греша, макар и да ти е трудно да го повярваш. — Той й намигна. — А даже и да не греша, мога да се обзаложа, че Андерш знае значително повече, отколкото твърди. Сега имаме основание да го притиснем.

Патрик затърси дрехите си из стаята. Те бяха пръснати по целия под. Най-притеснителното в ситуацията бе, че цяла нощ не си бе свалил чорапите. Бързо нахлузи панталоните си, като се надяваше Ерика да не е забелязала гафа му по време на разгорещената им страстна нощ. Човек трудно можеше да изглежда като сексуален бог с бели чорапи с бродерия СД „Танумсхеде“.

Изведнъж реши, че работата не търпи отлагане, и започна да се облича с непохватни пръсти. Първият му опит да закопчее ризата си претърпя пълен провал и той изруга, като разбра, че трябва да разкопчее всички копчета отново. Изведнъж разбра как Ерика би могла да изтълкува внезапното му тръгване, затова седна на леглото, хвана ръцете й и я погледна в очите.

— Съжалявам, че трябва да тръгна така набързо, но нямам избор. Искам само да знаеш, че това беше най-прекрасната нощ в живота ми и нямам търпение да те видя отново. Искаш ли да се срещнем пак?

Отношенията им все още бяха крехки и несигурни и той затаи дъх в очакване на отговора й. Тя му кимна.

— Да дойда след работа?

Ерика отново кимна. Патрик се наведе напред и я целуна.

Когато излизаше от спалнята, Ерика седеше на леглото, свила крака, с увит около тялото чаршаф. Слънцето светеше през малкия кръгъл прозорец на скосения таван и рисуваше ореол около русите й коси. Не бе виждал нищо по-красиво през живота си.

Мокрият сняг упорито проникваше през тънките му обувки. Те бяха по-подходящи за през лятото, но алкохолът бе добро средство срещу студа, а ако трябваше да избира между нови обувки и бутилка водка, то определено би заложил на второто.

Въздухът бе толкова чист и свеж, а слънчевите лъчи така крехки през тази сряда сутрин, че душата на Бенгт Ларшон се изпълни с отдавна забравена емоция. Обзе го изумително силно чувство на вътрешен покой и той се зачуди какво в тази обикновена делнична утрин можеше да породи едно толкова уникално усещане. Спря за миг, затвори очи и пое глътка от свежия въздух. Ех, де да можеше целият му живот да е пълен с подобни сутрини.

Спомняше си ясно кръстопътя. Знаеше отлично в кой ден животът му пое в тази злощастна посока. Можеше дори да назове точния час. Всъщност сам си бе виновен. Не го бяха малтретирали като дете, не ставаше дума за бедност, нито за глад, нито му бе липсвала родителска обич. Можеше да се сърди единствено на собствената си глупост и на прекалената си самоувереност. Разбира се, имаше забъркано и момиче.

Тогава бе на седемнайсет години и целият му живот се въртеше около жените. Това момиче обаче беше наистина специално. Мод, с буйната си руса коса и престорената свенливост. Знаеше точно кои струни на егото му да подръпне, сякаш свиреше на цигулка. „Моля те, Бенгт, просто трябва да го имам…“ „Моля те, Бенгт, не би ли могъл да ми купиш…“ — дърпаше го на каишка като послушно кутре. Спестяваше всички изработени пари, за да й купува дрехи, парфюми и всичко, каквото посочи. Но щом се сдобиеше с обекта на горещите си молби, тя веднага започваше да копнее за нещо ново и нищо друго не можеше да я направи щастлива.

Мод му действаше като наркотик и преди да се усети, изпусна нещата от контрол и вече не знаеше къде се намира. Когато навърши осемнайсет, Мод си науми, че не иска да седне в кола, различна от кадилак кабриолет. Тя струваше повече от едногодишната му заплата и той прекара много безсънни нощи, като се чудеше откъде да намери пари. Докато той се измъчваше, Мод непрестанно цупеше устни и все по-ясно му даваше да разбере, че ако не успее да се сдобие с колата, то има и други мъже, които могат да й осигурят стандарта, който заслужава. След тези й думи ревността не го оставяше на мира по време на нощните му бдения и най-накрая не издържа.

На десети септември 1954 година, точно в два часа на обяд, влезе в банката в Танумсхеде, въоръжен със стария армейски пистолет на баща си и с найлонов чорап на лицето. Персоналът веднага напълни чантата му с пари, но за жалост сумата бе значително по-малка от очакваната. На всичкото отгоре един от клиентите на банката, баща на негов съученик, го разпозна въпреки чорапа. Само след час полицията почука на вратата му и откри чантата с парите под леглото в стаята му. Бенгт така и не можа да забрави изражението на лицето на майка си в този миг. Тя отдавна вече бе мъртва, но погледът й го преследваше всеки път, когато изпиташе вина, че отново е препил.

Трите години в затвора убиха всяка надежда за по-добро бъдеще. Когато го пуснаха на свобода, Мод отдавна вече я нямаше. Не знаеше къде се е дянала, а и не го интересуваше. Всичките му стари приятели бяха продължили напред с живота си, имаха стабилна работа и семейства и не искаха и да чуят за него. Баща му загина по време на пътен инцидент и той се пренесе да живее у майка си. Опита се смирено да си намери работа, но навсякъде го отрязваха. Никой не искаше да има нищо общо с него. Накрая потърси утеха в бутилката, най-вече заради погледите, които непрестанно го следяха.

За човек, отраснал в малко градче, където всички се поздравяват на улицата, чувството да си отлъчен е по-лошо от физически бой. Понякога се чудеше дали да не напусне Фелбака, но къде можеше да отиде? Беше къде по-лесно да си остане вкъщи и да се потопи в блаженството на алкохолното опиянение.

Двамата с Андерш веднага се откриха. Двама шибани нещастници, така си казваха и се смееха горчиво. Бенгт изпитваше почти бащинска обич към Андерш и скърбеше повече за неговата съдба, отколкото за своята. Често му се искаше да може да стори нещо, за да промени живота на приятеля си, но самият той отлично познаваше изкусителния шепот на алкохола и не беше сигурен, че е възможно човек да се освободи от тази обсебваща любовница след толкова много години. Те й даваха всичко, без да получават нищо в замяна, и им оставаше единствено да се утешават взаимно и да се подкрепят.

Пътеката до входа на Андерш бе старателно разчистена от снега и опесъчена. Поне този път можеше да стъпва спокойно, без да се притеснява за бутилката във вътрешния джоб на якето си, както му се бе налагало многократно досега през тази дълга зима, когато ледът стигаше чак до стъпалата пред входа.

Стълбите до третия етаж, където живееше Андерш, си бяха същинско предизвикателство най-вече заради липсата на асансьор. На няколко пъти му се наложи да спре, за да си поеме дъх, и дори при две от почивките се подсили с глътка алкохол. Когато най-накрая застана пред вратата на апартамента на Андерш, дишаше тежко и се подпря за миг на рамката, преди да влезе вътре. Знаеше, че приятелят му никога не заключва.

Вътре цареше пълна тишина. Може би Андерш го нямаше вкъщи? Когато спеше след поредния запой, тежкото му дишане и хъркането му се чуваха чак в антрето. Бенгт погледна в кухнята. Откри единствено обичайния развъдник на бактерии. Вратата на банята бе широко отворена, но и там нямаше никого. Още преди да свърне, за да влезе в дневната, стомахът му се сви от тревога. Гледката, която се разкри пред очите му, го накара да застине на място. Бутилката се изплъзна от ръката му и тупна на пода, но остана цяла.

Първо видя краката му, които се люшкаха малко над пода. Босите му ходила се поклащаха напред-назад, почти като махало на часовник. Андерш носеше единствено панталони. Главата му бе клюмнала неестествено. Лицето му бе подпухнало и безцветно, а езикът му стърчеше от устата, сякаш бе твърде голям, за да се побере вътре. Бенгт не бе виждал по-тъжна гледка. Обърна се и излезе бавно от апартамента, но преди това прибра бутилката от пода. Търсеше на сляпо на какво да се подпре, но ръцете му срещаха единствено пустота. Затова се хвана за единствената спасителна сламка в живота си. Седна на прага на апартамента на Андерш, поднесе бутилката към устните си и се разплака.

Патрик силно се съмняваше, че промилите алкохол в кръвта му са в позволената от закона норма, но точно в момента това изобщо не го притесняваше. Караше по-бавно от обикновено, но тъй като същевременно говореше по телефона и набираше различни номера, поведението му на пътя определено не бе безопасно.

Първо се обади в ТВ 4, откъдето потвърдиха подозренията му, че „Разделени пътища“ не е излъчван в ефир в петък, двайсет и пети януари, заради хокейната среща. След това позвъни на Мелберг, който, както се очакваше, остана очарован от новината и веднага нареди Андерш начаса да бъде върнат в ареста. С третия разговор си осигури подкрепление и насочи колата право към жилищния комплекс на Андерш. Джени Росен чисто и просто бе объркала дните. Подобни грешки бяха често срещано явление в свидетелските показания.

Въпреки вълнението от обрата в случая Патрик не можеше да се съсредоточи напълно върху задачата. Мислите му непрекъснато се връщаха към Ерика и изминалата нощ. Хвана се, че се е захилил до уши, а пръстите му сякаш от само себе си потрепваха ритмично по волана. Пусна радиостанцията с ретро музика и улучи песента на Арета Франклин „Респект“. Веселата й мелодия бе в пълна хармония със собственото му настроение. Усили звука, запя с пълно гърло по време на припева и затанцува, доколкото това бе възможно в седнало положение. Мислеше си, че звучи страхотно до мига, в който обхватът на радиото изчезна и той се чу да реве РЕСПЕКТ. Горките му уши.

Изминалата нощ му се струваше като прекрасен сън не само заради количеството изпито вино. Сякаш часовете й бяха загърнати във воал от чувства, в пелена от любов и еротика.

Когато свърна към паркинга на жилищния комплекс, бе принуден да се откъсне от спомените за изминалата нощ. Подкреплението му се оказа вече там. Сигурно са били наблизо, за да пристигнат толкова бързо. Видя две полицейски коли със запалени светлини и леко сбърчи чело. М-да, както обикновено, не бяха разбрали инструкциите му. Бе помолил за една кола, не за две. Когато приближи, видя, че зад тях стои и линейка. Нещо не бе наред.

Позна Лена, русата полицайка от Удевала, и се приближи към нея. Тя говореше по мобилния си телефон, но когато го видя, каза „довиждане“ и пъхна слушалката в калъфа на колана си.

— Здравей, Патрик.

— Здравей, Лена. Какво става?

— Един от местните пияници е открил Андерш Нилсон обесен в апартамента си.

Тя кимна с глава към входа. Кръвта на Патрик се смрази.

— Нали не сте пипали нищо?

— Не, за какви, по дяволите, ни взимаш? Говорих с централата в Удевала. Ще изпратят екип да събере улики. Току-що говорих и с Мелберг и дори си помислих, че той те праща.

— Не, аз така или иначе бях тръгнал насам, за да прибера Андерш за разпит.

— Той нямаше ли алиби?

— Да, така си мислехме, но днес го разбихме и точно щях да го арестувам.

— Проклета работа. Какво, по дяволите, означава това? Искам да кажа, вероятността във Фелбака изведнъж да се появят двама убийци е почти минимална, така че той и Алекс Вийкнер трябва да са жертви на един и същи човек. Разполагате ли с други заподозрени, освен Андерш?

Патрик се засуети. Вярно че случилото се променяше всичко, но той все още не бе готов да се съгласи с изводите на Лена, че Андерш и Алекс са убити от един и същи човек. Статистически погледнато, вероятността във Фелбака изведнъж да се появят двама убийци след десетилетия без подобни престъпления бе наистина изключително малка, но той не можеше да изключи подобна алтернатива.

— Какво ще кажеш да се качим да поогледаме малко, а ти през това време можеш да ми разкажеш какво знаеш. Кога постъпи сигналът за смъртта му например?

Лена тръгна напред и го поведе нагоре по стълбите.

— Както ти казах, един от приятелите на Андерш е намерил тялото му. Бенгт Ларшон. Дошъл тук сутринта за поредния запой, още призори. Както обикновено, направо влязъл в апартамента. Вътре открил Андерш да виси обесен на въже, промушено през куката на лампата.

— Веднага ли се е обадил в полицията?

— Не, всъщност не. Седнал на прага на апартамента, за да удави мъката си в бутилка „Експлорър“. Едва когато един съсед излязъл навън и го попитал какво се е случило, изплюл камъчето. После съседът ни се обади. Бенгт Ларшон е твърде пиян, за да можем да го разпитаме обстойно, затова преди малко го изпратих в ареста да изтрезнее.

Патрик се зачуди защо Мелберг не му се е обадил да му съобщи за това, но се задоволи с обяснението, че действията на началника му невинаги бяха напълно рационални.

Патрик взимаше стъпалата по две наведнъж и изпревари Лена. Когато стигнаха до третия етаж, намериха вратата на апартамента широка отворена. Вътре имаше хора. Джени стоеше на прага на своя дом с Макс в ръце. Когато Патрик ги приближи, Макс енергично замаха с малките си пухкави ръчички и цъфна в почти беззъба усмивка.

— Какво е станало?

Джени стисна по-здраво Макс, който всячески се мъчеше да се освободи от прегръдката й.

— Все още не знаем. Андерш Нилсон е мъртъв. Това е всичко за момента. Да сте чули или видели нещо необичайно?

— Не, не мисля. Първото, което чух, бе съседът ми отдясно да говори с някого на стълбите. След това се появиха полицейски коли и линейка и настъпи страшна олелия.

— Но нищо по-специално по-рано днес или снощи, или през нощта?

Патрик продължи да я разпитва.

— Не, нищо.

Реши да я остави на мира за момента.

— Добре, благодаря ви, Джени.

Усмихна се на Макс и го остави да го хване за показалеца, което очевидно бе изключително забавно, защото детенцето едва не се задуши от смях. Патрик с неохота се откъсна от него и бавно запристъпя назад към апартамента на Андерш, докато детето продължаваше да му маха и да му казва „чао“ с бебешко гукане.

Лена стоеше на прага на апартамента със злорада усмивка на уста.

— Иска ти се, а?

За свой ужас Патрик усети, че се изчервява, при което Лена цъфна в още по-широка усмивка. Отвърна й нещо нечленоразделно. Тя влезе преди него в апартамента и го погледна през рамо.

— М-да, нали знаеш, само трябва да ми дадеш знак. Аз съм свободна като птичка, а биологичният ми часовник трака толкова бързо, че едва спя нощем.

Патрик знаеше, че това е шега и че Лена обича да флиртува по този начин. Но това не му попречи да се изчерви още повече. Реши да остави репликата й без отговор, а когато влязоха във всекидневната, веселото им настроение веднага се изпари.

Някой беше свалил тялото на Андерш от въжето и го бе положил на пода в стаята. Част от въжето все още се люшкаше над него, отрязано на около десет сантиметра от тавана. Остатъкът бе увит около гърлото му и Патрик веднага видя дълбокия тъмночервен белег там, където въжето се бе врязало в кожата. Най-ужасното обаче бе неестественият цвят на лицето, което при жертвите на задушаване придобива синьо-лилави оттенъци и изглежда твърде странно. Дебелият, подут език, който стърчеше от устата му, също беше характерен за случаите на обесване. Макар и почти да нямаше опит с жертви на убийства, самоубийствата бяха неразделна част от работата му и досега му се бе налагало да сваля трима посегнали на живота си от примките им.

Когато се огледа във всекидневната обаче, веднага откри защо смъртта на Андерш не можеше да се впише в графата самоубийство. Нямаше начин Андерш сам да е пъхнал главата си в примката. Наоколо не се виждаха нито стол, нито маса. Тялото му се бе люшкало точно в центъра на стаята като странно човешко махало.

Патрик, за когото подобни местопрестъпления бяха новост, започна внимателно да обикаля в широк кръг около тялото. Очите на Андерш бяха отворени и втренчени в празното. Патрик не можа да устои на импулса да протегне ръка и да ги затвори. Знаеше, че не бива да влиза в какъвто и да било контакт с тялото преди пристигането на съдебния лекар, дори не трябваше да го свалят от бесилото, но нещо във втренчения му поглед го накара да потръпне. Имаше чувството, че очите на мъртвеца го следят, докато се движи из стаята.

Самата стая му се стори някак странно студена и веднага забеляза, че картините са свалени от стените. На местата им се виждаха само големи грозни петна. Като цяло всекидневната бе в същото окаяно състояние като предишния път, но тогава картините успяваха да поразведрят атмосферата. Те придаваха на дома на Андерш леко декадентско очарование, като примесваха своята красота с царящата наоколо мръсотия. Сега стаята бе просто мърлява и противна.

Лена не спираше да говори по мобилния си телефон. След поредния разговор, по време на който отговаряше само с едносрични думи, тя затвори капачето на малкия си „Ериксон“ и се обърна към него.

— Ще получим подкрепление от екип от съдебна медицина. Сега тръгват от Гьотеборг. Нищо не трябва да пипаме. Предлагам да излезем навън за всеки случай.

Напуснаха апартамента, а Лена внимателно затвори вратата и я заключи с ключа, който откри от вътрешната страна. Студът ги блъсна веднага щом показаха нос навън и двамата започнаха да тъпчат на едно място в опит да се постоплят.

— Къде е Яне?

Това бе партньорът на Лена, който трябваше да патрулира с нея през този ден.

— В болнични е.

— В болнични?

— Да, детето му е болно. Заради намаления след съкращенията състав не можахме да му намерим заместник с толкова кратко предизвестие, така че ми се наложи да се отзова сама на сигнала.

Патрик кимна разсеяно. Бе склонен да се съгласи с Лена. Всичко говореше, че Андерш и Алекс са станали жертва на един и същи човек. Разбира се, прибързаните изводи бяха изключително опасни в тяхната професия, но вероятността в такова малко населено място да има двама извършители на убийство бе минимална. Да не говорим, че между жертвите имаше връзка.

Знаеха, че от Гьотеборг дотук се стига за около час и половина — два, затова се скриха от студа в колата на Патрик и пуснаха парното. Включиха и радиото. През по-голямата част от времето мълчаха и слушаха весела поп музика. Тя контрастираше приятно с мрачния повод за дългото им чакане. След час и четирийсет минути видяха две коли да влизат на паркинга и излязоха да посрещнат подкреплението си.

— Моля те, Ян, не можем ли да си купим собствена къща? Видях, че една от вилите при Бадхолмен е обявена за продан. Нека поне идем да я погледнем. Изгледът е невероятен, а на парцела има и малък навес за лодка. Моля те!

Пискливият глас на Лиса го раздразни още повече. Както обикновено в последно време. Бракът им щеше да е къде-къде по-приятен, ако се научеше да си мълчи и просто да го радва с красотата си. Напоследък дори големият й стегнат бюст и закръгленото дупе не успяваха да компенсират дразнещото й поведение. Тя не спираше да мрънка и на моменти горчиво съжаляваше, че се е поддал на натиска й за брак.

Лиса работеше като сервитьорка в „Червената змия“ в Гребестад, така се запознаха. На всичките му приятели буквално им потекоха лигите при вида на дълбокото й деколте и дългите й крака, а той на мига реши, че тя ще е негова. Обикновено получаваше каквото искаше и Лиса не беше изключение. Не че бе грозен, но най-големият му коз все пак си оставаше името Лоренц. Очите на момичетата заблестяваха само като го чуеха и му даваха зелена светлина.

В началото бе като обсебен от тялото на Лиса. Не можеше да й се насити и успяваше без проблем да игнорира глуповатите й коментари и пискливия й глас. Тя му се струваше още по-привлекателна и заради завистливите погледи на останалите мъже, които го виждаха да влиза с нея под ръка. В началото оставаше глух за намеците й, че е редно да я направи своя съпруга, а и постепенно започваше да губи интерес към нея, но решаваща в случая се оказа яростната съпротива на Нели срещу евентуалния им брак. Именно затова идеята го плени с неустоима сила. Нели намрази Лиса от първия миг, той реши да й направи напук, а сега проклинаше собствената си глупост.

Лиса се нацупи. Лежеше по корем в голямото им двойно легло, беше гола и се опитваше да изглежда колкото се може по-изкусително, но красотата й отдавна не можеше да го трогне. Знаеше, че очаква отговор.

— Знаеш, че не можем да оставим мама. Тя е болна и не би успяла да поддържа сама къщата.

Ян обърна гръб на Лиса и оправи възела на вратовръзката си пред голямото огледало на тоалетката. В отражението му видя как тя ядосано сбърчи чело. Подобна гримаса не й отиваше.

— Не може ли старата вещица да се премести в някой приятен дом, вместо да товари семейството си? Не разбира ли, че имаме право на собствен живот? Вместо това сме принудени да се грижим за нея ден и нощ. А и защо й е да пази всичките тези пари? Сигурна съм, че й доставя удоволствие да ни унижава и да ни гледа как пълзим в краката й, за да събираме трохите, с които ни удостоява. Не разбира ли колко много правиш за нея? Работиш като вол във фирмата, а през останалото време я дундуркаш. На вещицата дори не й се откъсна от сърцето някоя хубава стая, която да ни даде в знак на благодарност. Вместо това живеем в приземния етаж, а тя се шири в салоните.

Ян се обърна и погледна студено съпругата си.

— Не съм ли ти казвал да не говориш така за майка ми?

— Майка ти — Лиса изсумтя. — Нали не си въобразяваш, че тя те приема като собствен син, Ян? Винаги ще си останеш бедното дете, което е прибрала по милост. Ако любимият й Нилс не беше изчезнал, рано или късно щеше да те изгони. Но сега е принудена да те задържи. Кой друг щеше да й робува денонощно за без пари? Разполагаш единствено с обещанието, че когато се спомине някой ден, ще получиш всичките й пари. Първо на първо, вещицата със сигурност ще живее поне до сто, второ на второ, сигурно отдавна е променила завещанието си зад гърба ни и е приписала имането си на някой приют за бездомни кучета. Понякога си толкова глупав, Ян.

Лиса се обърна по гръб и заразглежда съвършения си маникюр. Ян се приближи към леглото с ледено спокойствие. Приклекна, нави на ръката си русата й коса, която висеше през ръба, и започна бавно да я дърпа, все по-силно и по-силно, докато лицето й не се изкриви от болка. Приближи се до нея толкова близо, че усещаше дъха й, и изсъска тихо:

— Никога повече не ме наричай глупав. Повярвай ми, парите ще са мои някой ден. Единственият въпрос е дали ти ще се задържиш достатъчно дълго, за да им се насладиш.

Със задоволство видя как в очите й проблесна искра на страх. Струваше му се, че долавя как бавният й примитивен мозък се опитва да смели информацията и постепенно осъзнава, че трябва да промени тактиката си. Тя се изпъна на леглото, издаде устни и хвана гърдите си с ръце. Започна да гали зърната си с показалец, докато те не се втвърдиха, и каза глезено:

— Извинявай, постъпих глупаво. Знаеш каква съм. Понякога говоря, без да мисля. Мога ли да те компенсирам по някакъв начин?

Засмука многозначително показалец и след това прокара ръка надолу по тялото си.

Ян усети с нежелание собствената си възбуда, но реши, че може да извлече поне някаква полза от присъствието й, и отново развърза вратовръзката си.

Мелберг се почеса замислено по дюкяна, без да забележи отвращението, което жестът му предизвика у присъстващите, които стояха срещу него. Днес бе решил да си облече костюм. Вярно че малко му стягаше, но реши, че някой в химическото чистене вероятно го е пуснал на по-висока температура. И без да се тегли на кантар, знаеше, че не е качил нито грам от младостта си насам. Затова смяташе покупката на нов костюм за чисто разхищение. Доброто качество е вечно. Той не е виновен, че идиотите в химическото чистене не си разбират от работата.

Мелберг се изкашля, за да привлече вниманието на присъстващите. Бърборенето и влаченето на столове по пода заглъхнаха и всички погледи се впериха в него. Той седеше зад бюрото си, а останалите бяха събрали столовете от участъка и ги бяха наредили в полукръг пред него. Мелберг изгледа подчинените си мълчаливо с тържествено изражение на лицето. Възнамеряваше да се наслади докрай на мига. Сбърчи чело, като забеляза, че Патрик изглежда ужасно уморен. Вярно че персоналът можеше да се разпорежда както реши със свободното си време, но сега бе едва средата на работната седмица и от тях се очаквате да не прекаляват с купоните и алкохола. Мелберг без проблем успя да прогони спомена за онези 375 милилитра твърд алкохол, който самият той бе погълнал миналата вечер. Реши да си поговори насаме с младия Патрик, за да се запознае с възгледите му по отношение на алкохолната политика на участъка.

— Както всички знаете, имаме още едно убийство. Вероятността да си имаме работа с двама извършители е изключително малка и затова можем да заключим, че Андерш Нилсон и Александра Вийкнер са жертви на един и същи човек.

Мелберг се наслади на собствения си глас, както и на вълнението и интереса, които се изписаха по лицата пред него. Това бе призванието му. Беше роден за подобна работа.

Мелберг продължи:

— Тялото на Андерш Нилсон беше открито тази сутрин от Бенгт Ларшон, един от приятелчетата му пияници. Очевидно е обесен, а съгласно първоначалната информация, която получихме от Гьотеборг, смъртта му вероятно е настъпила вчера. Ще работим върху тази хипотеза, докато не ни изпратят повече данни.

Думата хипотеза погъделичка приятно езика му. Присъстващите не бяха много, но на него му се струваше, че са двойно повече, и с удоволствие видя, че успява да ги заинтригува. Сега всички чакаха да чуят нарежданията му. Огледа ги доволно. Аника пишеше трескаво на преносимия си компютър, а очилата й се крепяха на върха на носа. Прилепналият жълт костюм от сако и пола подчертаваше изкусително привлекателните форми на тялото й. Той й намигна с едно око. Толкова стигаше. Не биваше да я плаши. До нея седеше Патрик, който едва си държеше очите отворени. Клепачите му бяха натежали, очите му — кървясали. Без съмнение трябваше да поговори с него при първа възможност. Все пак имаше право да изисква определен стил на поведение от подчинените си.

Освен Аника и Патрик в участъка в Танумсхеде имаше още трима служители. Йоста Флюгаре бе най-възрастният, предстоеше му пенсиониране след две години, така че той всячески се опитваше да се скатае от работа. След това щеше да посвети цялото си време на голямата си страст в живота — голфа. Започна да играе преди десет години, когато съпругата му почина от рак и уикендите му изведнъж се превърнаха в безкрайно мъчение. Спортът скоро му влезе под кожата и той взе да гледа на и бездруго безинтересната си работа като на досадна пречка, която го държи далеч от игрището.

Въпреки малката си заплата бе успял да задели достатъчно, за да си купи апартамент на испанската Ривиера. Съвсем скоро щеше да посвети летните месеци в Швеция на любимия си спорт, а през останалото време щеше да се разхожда по игрищата в Испания. Не можеше да отрече, че тези убийства за първи път от доста време насам успяха да го заинтригуват. Но не достатъчно, за да избере работата пред една обиколка на игрището, стига времето да го позволеше.

До него седеше най-младият служител на участъка. Мартин Мулин. Той събуждаше бащински чувства у всички и колегите му все гледаха да му помогнат, като се стараеха той да не забележи. Даваха му задачи, с които би се справило и хлапе, и се редуваха да преглеждат и оправят докладите, които пишеше, преди да ги оставят на бюрото на Мелберг.

Мартин завърши полицейската академия преди по-малко от година. Всички страшно се чудеха как е успял да се справи с високите критерии, за да получи подобна работа, и как изобщо му се е удало да завърши образованието си. Но Мартин бе мил и добросърдечен и въпреки наивността му, която го правеше напълно неподходящ за подобна професия, всички смятаха, че тук, в Танумсхеде, не може да навреди кой знае колко и с желание му помагаха да преодолява различните препятствия. Аника бе особено привързана към него и за всеобщо удивление понякога даваше израз на чувствата си, като го притискаше към големите си гърди в мечешка прегръдка.

В такива моменти яркочервената му коса и също толкова червените му лунички се сливаха с цвета на лицето му. Но той обожаваше Аника и прекарваше доста вечери в дома й, съветвайки се с нея и съпруга й, когато бе нещастно влюбен. Тоест винаги. Наивността и добротата му привличаха като магнит жените, които го схрускваха на закуска и после изплюваха трохите. Но Аника винаги бе готова да го изслуша, да събере парчетата на разбитото му самочувствие и да го върне обратно в широкия свят с надеждата, че някой ден ще успее да открие жена, която да оцени златното му сърце.

Последният член на колектива се ползваше с най-малка популярност. Ернст Лундгрен бе гъзолизец до мозъка на костите си. Никога не изпускаше възможност да се самоизтъкне, най-вече за сметка на останалите. Никой не бе особено изненадан, че още е ерген. Той далеч не бе привлекателен и макар къде по-грозновати от него мъже да бяха успели да се сдобият с партньор в живота благодарение на добрата си душа, този атрибут му бе напълно непознат. Живееше със старата си майка в една ферма на десет километра южно от Танумсхеде. Мълвата твърдеше, че майка му помогнала на баща му, прословут местен пияница и изключително агресивен мъж, да падне от втория етаж в плевнята и да се набучи на една вила. Оттогава бяха минали доста години, а и при липса на други интересни теми на разговор хората обичаха да си измислят. Истината бе, че само майка му можеше да обича Ернст, който, освен че имаше стърчащи зъби, права коса и големи уши, беше холерик и самохвалко. Сега седеше, впил очи в устните на Мелберг, сякаш от тях се сипеха перли, а не думи, и не изпускаше момента ядосано да сгълчи останалите, ако проявяха наглостта да издадат и най-малкия звук, който да отклони вниманието от речта на инспектора. Вдигна енергично ръка като ученик, решил да зададе въпрос.

— Откъде може да сме сигурни, че не го е убил пияницата, който след това уж го открива на сутринта?

Мелберг кимна одобрително.

— Много добър въпрос, Ернст, много добър. Но както вече казах, изхождаме от хипотезата, че търсим човека, убил и Алекс Вийкнер. За всеки случай обаче може да провериш алибито на Бенгт Ларшон.

Мелберг посочи с химикалката си към Ернст Лундгрен и плъзна поглед към останалите.

— Точно такива будни и мислещи хора ни трябват, за да успеем да разрешим случая. Слушайте внимателно и се учете от Ернст.

Ернст сведе срамежливо поглед, но веднага щом Мелберг извърна очи, погледна триумфално колегите си. Аника изсумтя силно и отвърна на злобния поглед на Лундгрен, като втренчи немигащи очи в неговите.

— Докъде бях стигнал?

Мелберг пъхна пръсти под тирантите си, завъртя стола си и застана с лице към окаченото на стената зад бюрото му табло, което обобщаваше информацията по случая на Алекс Вийкнер. Сега до него имаше още едно, но на него се мъдреше единствено полароидната снимка на трупа на Андерш, която направиха, преди екипът на бърза помощ да свали тялото му.

— Та какво знаем дотук? Тялото на Андерш Нилсон беше открито тази сутрин. По предварителна информация смъртта му е настъпила по някое време през вчерашния ден. Обесен е от едно или няколко неизвестни лица, по-вероятно второто, като се има предвид колко сила се иска, за да вдигнеш възрастен мъж толкова нависоко и да увесиш тялото му от тавана. Това, което не знаем обаче, е как точно са извършили престъплението. Няма следи от борба нито в апартамента, нито по тялото на Андерш. Няма синини, следователно той не е бит нито преди смъртта си, нито след това. Както вече ви казах, разполагаме единствено с предварителна информация, но ще разберем повече веднага щом приключи аутопсията.

Патрик махна с химикалката си.

— Кога може да очакваме доклада на съдебния лекар?

— Очевидно имат цял куп трупове, така че не ми дадоха точен ден.

Никой не остана особено изненадан.

— Знаем също така, че съществува връзка между Андерш Нилсон и първата ни жертва, Александра Вийкнер.

Мелберг се изправи и посочи снимката на Александра, залепена в центъра на първото табло. Бяха я получили от майка й и за пореден път се удивиха на невероятната красота на жената приживе. Заради тази красота следващата снимка — Александра във ваната със синкаво бледо лице и лед по косата и миглите, изглеждаше още по-ужасяващо.

— Тези двама души, така различни един от друг, са имали сексуална връзка, за която Андерш сам ни уведоми. Разполагаме и с улики, които потвърждават думите му. Но не знаем колко дълго са продължили отношенията им, как е започнала връзката им и най-вече защо една красива представителка на висшето общество е избрала за секспартньор един толкова мърляв и противен алкохолик. Надушвам нещо гнило тук.

Мелберг чукна два пъти с показалец по огромния си, изпъстрен с кръвоносни съдове нос.

— Мартин, ти ще имаш за задача да се разровиш по-надълбоко в това. Най-вече ще трябва да попритиснеш още по-здраво Хенрик Вийкнер. Това момче знае повече, отколкото признава, вярвайте ми.

Мартин кимна ентусиазирано и започна да си води записки. Бързаше, сякаш някой го гонеше. Аника го погледна с майчинска нежност над очилата си.

— За жалост случилото се ни връща на изходна позиция, така че пак нямаме заподозрян за убийството на Алекс. Кандидатурата на Андерш за тази роля изглеждаше многообещаваща, но ситуацията значително се промени. Патрик, на теб възлагам да прегледаш целия материал по убийството на Александра Вийкнер. Провери под лупа всяка подробност. Някъде трябва да има улики, които сме пропуснали.

Мелберг бе чул тази реплика в едно криминале по телевизията и реши да я включи в речника си.

Само Йоста не бе получил задача, затова Мелберг се загледа в таблото и се замисли.

— Йоста, ти ще разговаряш със семейството на Алекс Вийкнер. Може би премълчават нещо. Разпитай ги за врагове и приятели, за детството й, за характера й, за всичко. Каквото ти дойде наум. Говори и с родителите й, и със сестра й, но поотделно. От опит знам, че така се извлича най-много информация. Само съгласувай действията си с Молин, който ще разпитва съпруга.

Йоста се огъна под тежестта на тази истинска задача и въздъхна отчаяно. Не че щеше да отнеме от времето му за игра на голф, нали беше зима, но отдавна не му се бе налагало да върши същинска работа. Бе развил до съвършенство изкуството да изглежда зает, докато реди пасианс на компютъра си, за да убие времето. А сега изведнъж щеше да му се наложи да представи реални резултати — какво тегло само. Край на спокойствието му. Най-вероятно нямаше и да му платят за извънредния труд. Трябваше да се радва, ако получеше компенсация за бензина за пътуванията до Гьотеборг.

Мелберг плесна с ръце и им даде знак да се връщат на работните си места.

— Така, действайте. Не можем да си седим на задниците, ако искаме да разрешим случая. Разчитам, че ще работите усилено, както никога досега, и можете да забравите за почивка, докато не приключим със случая. Дотогава аз решавам какво ще правите през свободното си време. Това е.

На някого може и да му стана неприятно, че ги разгони като дечурлига, но не се чуха никакви възражения. Всички се изправиха и хванаха столовете си с едната си ръка, тефтерите и химикалите си с другата. Само Ернст Лундгрен се позабави малко, но Мелберг като никога нямаше желание да му се подмазват и набързо го отпрати.

Денят дотук бе прекрасен. Вярно че основният заподозрян за убийството на Вийкнер се оказа невинен, но това бледнееше пред новото развитие на нещата. Едно плюс едно е значително повече от две. Едно убийство е случай като всеки друг, докато две са си жива сензация за такъв малък участък. Дори и преди не се съмняваше, че след като открие убиеца на Вийкнер, еднопосочният билет за големия град му е в кърпа вързан, но сега окончателно се убеди, че при едно добро развитие на нещата направо ще го молят на колене да се върне в Гьотеборг.

Замаян от светлото бъдеще, което го очакваше, Бертил Мелберг се облегна на стола си, протегна по навик ръка към третото чекмедже, извади една вафлена сладка „Мумс-мумс“ и с наслада я пъхна цялата в устата си. След това сключи ръце зад главата си и реши да си подремне малко. Все пак бе обедно време.

Опита се да поспи няколко часа, след като Патрик си тръгна. Но не успя. В гърдите й бушуваше цял океан от емоции. Въртеше се неспокойно ту на една страна, ту на друга, а по устните й непрекъснато пропълзяваше усмивка. Бе живо престъпление да изпитва подобно щастие. Направо място не можеше да си намери, толкова добре се чувстваше. Легна настрани и пъхна длани под дясната си буза.

Всичко й се струваше по-светло днес. Убийството на Алекс, книгата, която издателите й очакваха с нетърпение, но която не я вдъхновяваше, скръбта от смъртта на родителите й, продажбата на бащиния дом — днес целият този товар бе някак далечен и по-лесно поносим. Не че проблемите изчезнаха, просто за първи път се почувства напълно убедена, че светът й няма да рухне в следващия миг и че ще се справи с всички неприятности, които се изпречат на пътя й.

Каква само промяна може да донесе само един ден, едни нищо и никакви си двайсет и четири часа! Вчера по това време се бе събудила с натежало сърце. Болна от самота. А сега можеше все още да усети физически ласките на Патрик по кожата си, сякаш той бе тук. Не, „физически“ не беше думата, която да опише дълбочината на емоциите й.

Цялото й същество усещаше как самотата отстъпва пред чувството, че са двама. Тишината в спалнята вече й носеше покой, а не отчаяние и страх. Вярно че той вече й липсваше, но знаеше, че където и да е, мисли за нея.

Ерика имаше чувството, че между стените на съзнанието й е заиграла невидима метла, която разчиства насъбралите се стари паяжини от ъглите и измита праха от сетивата й. Но това духовно пробуждане я накара да осъзнае, че не може да продължава да бяга от мислите, които я тормозеха през последните дни.

Откакто истината за бащата на детето на Алекс започна да боде очите й като с огнен пламък, тя се боеше от предстоящата конфронтация. В момента не изгаряше от желание да се среща с него, но съществото й се изпълни с нова сила, която я подтикваше най-накрая да спре да отлага и да разреши проблема. Знаеше какво трябва да направи.

Остана дълго под врялата струя на душа. Тази сутрин поставяше ново начало и искаше да поеме напред напълно пречистена. След като излезе от банята, погледна термометъра, облече се топло и се помоли да успее да подкара колата. Извади късмет. Двигателят запали от първия път.

По време на пътуването си се замисли как да поведе разговора в желаната от нея посока. Измисли няколко уводни реплики, но всяка следваща й се струваше по-безсмислена от предишната. Реши да импровизира. Нямаше кой знае колко доказателства, но шестото чувство й подсказваше, че е на прав път. За частица от секундата се зачуди дали да не позвъни на Патрик и да сподели с него подозренията си, но бързо прогони тази мисъл и реши първо да провери сама. Залогът бе твърде висок.

Крайната спирка на пътуването й бе съвсем наблизо, но й се стори, че шофира цяла вечност. Когато свърна на паркинга край спа хотела, Дан й махна весело от лодката си. Правилно се досети, че ще го намери тук. Ерика също му махна, но не се усмихна. Заключи колата и тръгна бавно към него, пъхнала ръце в джобовете на светлокафявото си вълнено палто. Денят бе мрачен и мъглив, но въздухът бе изпълнен със свежест и тя си пое няколко дълбоки глътки, за да разсее окончателно мъглата, сковала съзнанието й след вчерашния запой.

— Здравей, Ерика.

— Здравей.

Дан продължи да работи по лодката си, но, изглежда, се зарадва на неочакваната си компания. Ерика се огледа нервно наоколо за Пернила, защото още се страхуваше от погледа, който й хвърли съпругата на Дан последния път. Но в светлината на последните събития започна да я разбира по-добре.

За първи път забеляза колко красива е старата захабена лодка. Дан я бе наследил от баща си и се грижеше за нея с много любов. Риболовът беше в кръвта му. Най-голямата му мъка бе, че вече не може да изхранва семейството си с тази професия. Вярно че му харесваше да преподава в училището в Танумсхеде, но това не беше истинското му призвание в живота. Когато работеше на лодката, едва успяваше да свали усмивката от устните си. Тежкият труд не го плашеше, а топлите му дрехи го предпазваха от зимния студ. Дан нарами една тежка ролка въже и се обърна към Ерика.

— Какво, по дяволите, става тук? Нима си дошла без храна? Надявам се да не ти стане навик.

Един рус кичур стърчеше изпод плетената му шапка, самият той стоеше пред нея строен и силен като колона. Излъчваше радост и стабилност и сърцето й се сви при мисълта, че само след миг ще трябва да го натъжи. Но ако тя не го стореше, щеше да е някой друг. В краен случай полицията. Повтаряше си, че му прави услуга, но знаеше, че нещата не са просто черни и бели. Основната причина бе, че тя самата искаше да знае. Трябваше да знае.

Дан отиде към носа с въжето, хвърли го на палубата и се върна при Ерика, която стоеше подпряна на перилата на кърмата.

Гледаше зареяно към хоризонта.

— „За любовта си платих със жълтици, друга при мен не дойде.“

Дан се усмихна и продължи:

— „Възпей я ти с трепетни струни, възпей я красиво, дете.“

Ерика не се усмихна.

— Фрьодинг още ли е любимият ти поет?

— Винаги е бил и винаги ще бъде. Децата в училище твърдят, че вече им се повръща от него, но аз съм на мнение, че човек никога не може да се пресити на стиховете му.

— Да, все още пазя стихосбирката, която ми подари, докато ходехме.

Ерика говореше буквално на гърба му, защото той се обърна, за да премести няколко сандъка, подпрени на отсрещния край на лодката. Тя продължи неумолимо.

— На всички жени ли я подаряваш?

Той изведнъж се сепна и се обърна към Ерика с учудено изражение на лицето.

— Какво искаш да кажеш? Подарих я на теб и да, на Пернила, макар че не вярвам някога да си направи труда да я прочете.

Ерика забеляза безпокойството в очите му, но стисна още по-здраво перилата, за които се държеше с облечените си в ръкавици ръце, и го погледна решително право в очите.

— Ами Алекс? На нея не подари ли един екземпляр?

Лицето на Дан пребледня като заледеното, посипано със сняг море зад гърба му, но за миг по него се изписа и истинско облекчение.

— Какво имаш предвид? Алекс?

Все още не бе готов да се предаде.

— Последния път споделих с теб, че миналата седмица се отбих в дома на Алекс една вечер. Това, което скрих, е, че тогава дойде още някой. Някой, който веднага се качи в спалнята и прибра нещо оттам. В началото не можех да си спомня какво, но после проверих последния набран номер от телефона в къщата и така се свързах с мобилния ти. Тогава си спомних какво липсваше в стаята. Имам точно същата книга в библиотеката вкъщи.

Дан мълчеше, затова тя продължи.

— Не бе кой знае колко трудно да се досетя защо някой ще си прави труда да влиза с взлом в къщата на Алекс, за да открадне нещо толкова дребно като стихосбирка. Вътре имаше посвещение, нали? Посвещение, което веднага да разкрие самоличността на любовника й?

— „С цялата си любов ти поднасям в дар страстта си. Дан“.

Той издекламира думите с натежал от чувства глас. Сега бе негов ред да зарее поглед пред себе си. Строполи се на един сандък и смъкна шапката от главата си. Косата му щръкна на всички страни. Свали ръкавиците си и я приглади с ръце. След това погледна Ерика.

— Не можех да позволя на истината да излезе наяве. Връзката ни беше лудост. Могъща и убийствена лудост. Не можехме да й позволим да разбие живота ни. И двамата знаехме, че трябва да сложим край.

— Трябвало е да отидеш при нея в петъка, когато умря?

Лицето на Дан потръпна при спомена. След смъртта на Алекс се бе питал многократно какво щеше да се случи, ако беше отишъл на вечерята. Дали все още щеше да е жива?

— Да, трябваше да се срещнем в петък вечерта. Пернила възнамеряваше да отиде на гости на сестра си в Мункедал заедно с децата. Аз скалъпих извинението, че не се чувствам добре и предпочитам да остана вкъщи.

— Но Пернила не замина?

Последва дълго мълчание.

— Напротив. Тя замина, но аз останах вкъщи. Изключих мобилния си, а знаех, че никога няма да посмее да се обади на домашния. Останах вкъщи, защото съм страхливец. Нямах смелост да я погледна в очите и да й кажа, че всичко е свършило. Макар да знаех, че тя също разбира колко невъзможна е връзката ни, не посмях да направя първата стъпка. Помислих си, че ако започна бавно да се отдръпвам, тя ще се умори и ще се откаже. Каква проява на мъжество само.

Ерика знаеше, че предстои най-тежката част от разговора им, но се чувстваше длъжна да продължи. Най-добре да го чуеше от нея.

— Дан, тя не е разбирала, че връзката ви трябва да приключи. Смятала е, че имате бъдеще. Че ти ще напуснеш семейството си, тя ще напусне Хенрик и ще заживеете заедно щастливи.

Той се смаляваше все повече с всяка следваща дума, а още не бе чул най-страшното.

— Дан, тя е чакала дете. Твоето дете. Най-вероятно е възнамерявала да ти го съобщи през въпросната вечер. Приготвила е празнична вечеря и е изстудила шампанско.

Дан не смееше да я погледне. Опитваше се да впие очи в нещо, да ги извърне, но сълзите му ги напълниха и превърнаха всичко в мъгла. Разрида се сърцераздирателно и по бузите му се стекоха потоци от сълзи. Постепенно започна само да хлипа, като през цялото време бършеше носа си с ръкавиците. Накрая скри лице в ръце и се предаде.

Ерика клекна до него и го прегърна в опит да го успокои. Но Дан я изблъска и тя разбра, че трябва сам да се измъкне от този ад. Затова изчака със скръстени ръце сълзите му да понамалеят и отново да си поеме въздух.

— Откъде знаеш, че е била бременна?

Заекваше.

— Бях с Биргит и Хенрик в полицията, когато им го съобщиха.

— Знаят ли, че детето не е негово?

— Хенрик очевидно е наясно, но не и Биргит, тя мисли, че той е бащата.

Дан кимна. Изглежда, се утеши леко при мисълта, че родителите й не подозират нищо.

— Как се срещнахте?

Ерика искаше да отклони мислите му от нероденото му дете, да му помогне да намери покой, дори и само за миг.

Той се усмихна горчиво.

— Съвсем тривиално. Къде може да се срещнат хора на нашата възраст във Фелбака? В „Галерен“ естествено. Когато погледите ни се срещнаха през стаята, стомахът ми се сви. Никога дотогава жена не ме беше привличала с такава сила.

При тези думи Ерика усети как ревност прободе леко сърцето й. Дан продължи.

— Тогава не се случи нищо, но след няколко уикенда позвъни на мобилния ми телефон. Отидох у тях. След това колелото се завъртя. Открадвахме си по някой и друг миг заедно, когато Пернила я нямаше. С други думи, срещахме се главно през деня, не нощем.

— Не се ли притесняваше, че съседите ще те видят да влизаш у тях? Сам знаеш с каква скорост се разпространяват клюките тук.

— Разбира се, че мислех за това. Обикновено прескачах оградата от задната страна на къщата и влизах през мазето. Ако трябва да съм напълно искрен, именно това особено разпалваше страстта ни. Опасността и рискът.

— Не разбираше ли колко рискуваш?

Дан премяташе шапката в ръце и гледаше втренчено дъските на палубата, докато говореше.

— Естествено, че разбирах. От една страна. Но от друга, се чувствах недосегаем. Казвах си, че точно на мен нищо не може да ми се случи. Не е ли така винаги?

— Пернила знае ли?

— Не. Поне не ми го е показала. Предполагам, че подозира нещо. Сама видя как реагира, когато ни завари заедно. През последните месеци беше все такава, следеше ме, ревнуваше ме. Мисля, че усещаше.

— Разбираш, че трябва да й кажеш.

Дан поклати енергично глава, а очите му отново се напълниха със сълзи.

— Не, Ерика, не мога. Едва връзката ми с Алекс ме накара да разбера колко много значи Пернила за мен. Алекс бе плод на страстта ми, а Пернила и децата са животът ми. Не мога!

Ерика се наведе напред и сложи ръка върху неговата. Гласът й бе спокоен и ясен, по никакъв начин не разкриваше колко разстроена е всъщност.

— Дан, трябва. Това е информация, която полицията на всяка цена трябва да получи, и ти можеш сам да избереш как да го съобщиш на Пернила. Рано или късно истината ще излезе наяве и тогава няма да имаш възможност сам да решиш как да й го поднесеш. Изборът няма да е твой. А и сам ми каза, че тя вероятно знае или подозира. Дори може би този разговор ще ви донесе освобождение. Ще ви помогне да изчистите отношенията си.

Видя, че Дан попива думите й, усещаше, че трепери.

— Ами ако ме напусне? Ако вземе децата и ме напусне? Какво ще правя тогава, Ерика? Аз съм нищо без тях.

Един тънък, тънък гласец промърмори злобно в душата й, че е трябвало да помисли за това по-рано, но един далеч по-силен го заглуши, нашепвайки, че всякакви упреци са отдавна закъснели. Имаше далеч по-важни неща за вършене. Тя се наведе напред, прегърна го и го погали утешително по гърба. Плачът му първо се засили, но после постепенно утихна, а когато се отскубна от прегръдката й и избърса сълзите, Ерика разбра, че няма повече да отлага неизбежното.

Когато потегли с колата си от кея, хвърли поглед на огледалото за обратно виждане и видя Дан да стои неподвижно на любимата си лодка с вперен в хоризонта поглед. Дано да успее да открие точните думи. Щеше да му е доста трудно.

Имаше чувството, че в тази прозявка се е събрала умората на цялото му тяло. Никога преди не бе усещал такова изтощение, нито пък бе изпитвал подобно щастие.

С мъка успяваше да се концентрира върху купчината хартия на бюрото. Невероятно бе колко много документация може да генерира един-единствен случай на убийство, а той трябваше да я прегледа в детайли, за да открие миниатюрното липсващо парче от пъзела, което да изведе разследването от задънената улица. Разтри очи и си пое дълбоко дъх, за да събере енергия и да се захване за работа.

На всеки десет минути му се налагаше да става от стола, да се протяга, да си взима кафе и да подскача няколко пъти на място, за да се задържи буден още малко и да не загуби концентрация. На няколко пъти ръката му сякаш сама посягаше към телефона, за да се обади на Ерика. Не посмя да го направи. Тя вероятно бе също толкова уморена, може би дори още спеше. Надяваше се да си отпочине добре, защото ако зависеше от него, и тази нощ нямаше да мигне.

Материалите в една от купчините, която бе пораснала значително от последния път, се отнасяха до семейство Лоренц. Вероятно Аника, старателна както винаги, бе продължила да търси стари статии и публикации за Лоренцови и сега те се трупаха на бюрото на Патрик. Той подходи методично и първо реши да си опресни паметта, като прегледа най-старите статии, онези, които вече бе чел веднъж. Два часа по-късно се чувстваше също толкова неориентиран, колкото и преди. Усещането, че пропуска нещо, си оставаше все така силно, макар да не можеше да разбере какво.

Прехвърли доста материал, докато стигна до статия, която грабна интереса му. Аника бе открила съобщение във вестника за умишлен палеж в Буларен, на около петдесет километра от Фелбака. Статията бе от 1975 година и заемаше почти цяла страница от „Бохусленинген“. В нощта на шести срещу седми юли 1975-а една къща изгаря до основи, като огънят се разраства с изключителна бързина. Когато пожарникарите успяват да го погасят, от къщата е останала само пепел. Вътре обаче откриват останките на двама души, Стиг и Елисабет Нурин, собствениците на имота. Десетгодишният им син оцелява като по чудо, откриват го в една от външните постройки. Според „Бохусленинген“ обстоятелствата около пожара са съмнителни и полицията работи по версията за умишлен палеж.

Статията бе закачена с кламер за папка, в която Патрик откри документацията от разследването. Едва тогава, след като видя името на десетгодишния син на Нурин, разбра какво общо имаше случилото се със семейство Лоренц. Момчето се казваше Ян. В папката имаше и документи на социалните служби, в които се упоменаваше за решението на Лоренцови да станат негови приемни родители. Патрик тихо подсвирна. Все още не му беше напълно ясно каква връзка има това със смъртта на Алекс, пък и на Андерш, но в съзнанието му започна да се оформя някаква бегла идея. Като сянка, която ту се появяваше, ту изчезваше, щом се опиташе да я улови. И която му нашепваше, че е на вярна следа. Реши по-късно отново да се върне към нея и пак се захвана с трудоемката работа по документите.

Тефтерчето му бавно се изпълни с бележки. Карин винаги го поднасяше за грозния му почерк. Казваше, че е трябвало да стане лекар. Но нали можеше да си го разчита — това бе най-важното. Записа си няколко неща, които трябваше да свърши, но основната част от бележките му се състоеше от свързани с материала въпроси, зад които постави големи удебелени въпросителни. Кого е очаквала Алекс на вечеря? С кого се е срещала тайно и от кого е чакала дете? Можеше ли да е Андерш, въпреки че той самият го отрече, или имаше трети човек с все още неизвестна самоличност? Как бе възможно жена като Алекс, красива и богата представителка на висшата класа, да има връзка с някой като Андерш? Защо Алекс пази в шкафа си статия за изчезването на Нилс Лоренц?

Списъкът с въпроси ставаше все по-дълъг. Патрик изписа три листа формат А-4, преди да стигне до тези, свързани със смъртта на Алекс. Купчината с документи по случая на Андерш все още бе значително по-малка. С времето и тя щеше да нарасне, но засега имаше около десетина листа, част от които иззети по време на обиска в апартамента му. Първата въпросителна по отношение на Андерш засягаше начина, по който бе умрял. Патрик подчерта ядосано въпроса си с няколко дебели черни линии. Как убиецът или убийците бяха успели да го окачат на куката на тавана? Аутопсията щеше да даде някои отговори, но поне доколкото Патрик можа да види, по трупа на жертвата нямаше следи от борба, точно както Мелберг бе отбелязал сутринта. Едно безжизнено тяло тежи много, а в случая с Андерш е трябвало да го повдигнат доста нависоко, за да успеят да прекарат въжето през куката.

За първи път бе склонен да се съгласи с Мелберг, че може би бяха замесени няколко души, които са си помагали. Що се отнася до Алекс обаче, тази версия не изглеждаше вероятна. А Патрик можеше да се обзаложи, че става дума за един и същи убиец. В началото се колебаеше, но сега все повече се убеждаваше в това.

Разгледа документите от апартамента на Андерш и ги подреди във формата на ветрило върху бюрото си. Работеше и дъвчеше една изгризана до неузнаваемост химикалка. Усети как устата му се напълва с жълти парченца, внимателно се изплю и се опита да махне от езика си с пръсти каквото беше останало. После отново се съсредоточи върху хартиеното ветрило на бюрото си. Документите се оказаха съвсем безинтересни. Реши да започне с телефонната фактура от „Телиа“. Андерш почти не бе ползвал телефона, но заедно с абонаментните такси сумата ставаше доста значителна. Към фактурата имаше разпечатка от проведените разговори и Патрик въздъхна, като осъзна, че това означава още повече работа. Днес съвсем не му бе до скучни, рутинни дейности.

Позвъни последователно на всички номера от разпечатката и съвсем скоро откри, че Андерш е звънял само на няколко души. Един от номерата обаче се набиваше на очи. Той липсваше в началото на списъка, появяваше се за първи път някъде към средата, но след това обажданията до него зачестяваха значително. Патрик го набра и изчака няколко сигнала.

Точно щеше да затвори, когато се включи телефонният секретар. Като чу името на притежателя на номера, направо подскочи, при което мускулите на бедрата му се стегнаха болезнено — бе забравил, че краката му лежат на бюрото. Бързо ги свали на пода и замасажира вътрешната част на дясното си бедро. Очевидно при внезапното си движение бе разтегнал този мускул твърде силно, а тялото му беше в толкова лоша форма, че не търпеше почти никакво физическо натоварване.

Затвори, преди да чуе докрай сигнала за оставяне на съобщения. Огради с кръг една от записките си, а след известно чудене и още една. С първата задача щеше да се заеме сам, но втората можеше да възложи на Аника. Отиде при нея с бележките в ръка и я завари да печата енергично нещо на компютъра си, а очилата й както обикновено бяха кацнали на върха на носа й. Изгледа го учудено.

— Идваш, за да ми предложиш да поемеш част от задачите ми и да ме облекчиш, нали?

— Не, всъщност си доста далеч от истината.

Патрик се усмихна.

— Да, и аз така си помислих.

Аника го погледна уж строго.

— Е, с какво ще допринесеш за развитието на стомашната ми язва?

— С една съвсем, съвсем малка задача.

Патрик разтвори палеца и показалеца си на няколко милиметра, за да й покаже колко малка е задачата.

— Добре, дай да чуя.

Патрик дръпна един стол и седна срещу Аника. Стаята й, макар и миниатюрна, безспорно бе най-хубавата в целия участък. Беше я напълнила с цветя, които вирееха страшно добре, въпреки че единственият източник на светлина бе малкият прозорец, гледащ към входа. Истинско чудо. Студените бетонни стени бяха покрити със снимки на семейните кучета и на автомобилни състезания — най-големите страсти в живота на Аника и съпруга й. Те имаха два черни лабрадора, които пътуваха с тях през уикендите и ги придружаваха на различните състезания. Ленарт се състезаваше, а Аника винаги бе с него, за да му вдъхва кураж и да го посрещне с кафе и храна. На практика всички по състезанията се познаваха и с годините се бяха превърнали в задружна компания и най-добри приятели. Състезаваха се минимум два пъти месечно и тогава никой не можеше да хване Аника на работа.

Той погледна записките си.

— Чудя се дали не би могла да ми помогнеш да систематизирам живота на Александра Вийкнер. Започни от смъртта й и провери още един път всички данни, с които разполагаме. От колко години е омъжена за Хенрик. От колко време живее в Швеция. Провери данните от училищата й във Франция и Швейцария и така нататък. Разбираш ли какво ми трябва?

Аника, която си водеше записки, докато той говореше, кимна утвърдително с глава. Патрик не се съмняваше, че тя ще открие всичко, което си струваше да се открие, и най-вече, че ще му помогне да разбере кои от настоящите му данни не са верни. Нещо не пасваше, сигурен бе в това.

— Благодаря за помощта, Аника. Ти си съкровище.

Понечи да се изправи, но Аника строго го изкомандва да седне. За миг почувства, че се смразява, и отново се настани на стола. И тутакси разбра защо кучетата й бяха толкова добре дресирани.

Аника се облегна назад с доволна усмивка, а Патрик осъзна каква грешка е допуснал, като е влязъл в кабинета й лично, вместо да й остави бележка. Трябваше да се досети, че е като отворена книга за нея, а и тя бе жив радар за романтични връзки. Сега му оставаше единствено да развее бял флаг и да капитулира, затова се облегна назад и зачака обстрела с въпроси.

Аника започна меко, но лукаво.

— Днес изглеждаш страшно уморен.

— Хм…

Нека се поизпоти, щом е толкова любопитна.

— Вчера да не си празнувал?

Продължаваше да опипва почвата и с хитростта на лисица търсеше пукнатини в отбраната му.

— Ами, празнувал. Зависи как ще го погледне човек. Какво имаш предвид под празнувал?

Патрик махна с ръце и замига невинно с очи.

— О, стига глупости, Патрик. Разказвай. Коя е тя?

Вместо да й отговори, той продължи да я мъчи с мълчание. След няколко секунди очите й блеснаха.

— Аха! — възкликна тя триумфално и размаха победоносно показалец. — Тя трябва да е, как се казваше, как се казваше…

Аника защрака с пръсти, докато се мъчеше да си спомни.

— Ерика! Ерика Фалк!

Отново се облегна с облекчение на стола си.

— Такаа, Патрик… От колко време продължава това?

Аника не спираше до го удивява с точността на преценките си, уцелваше винаги от първия път. Нямаше смисъл да отрича. Усети как по лицето му се разля червенина, която го издаде окончателно. После на устните му грейна широка усмивка, която се оказа последният пирон в ковчега му.

След петминутен кръстосан разпит Патрик най-накрая успя да се измъкне от стаята на Аника, но се чувстваше като изцеден лимон. Въпреки това му бе приятно да обсъжда Ерика, така че с голямо усилие си наложи да се върне към очакващите го задачи. Сложи си якето, съобщи на Аника къде отива и след миг се озова навън под огромните парцали сняг, които току-що започваха да се сипят от небето.

Ерика видя през прозореца как снежинките се стелят по земята. Седеше пред компютъра, но го бе изключила и сега се взираше в черния екран. Наложи си да напише десет страници за Селма въпреки туптящата болка в главата. Книгата отдавна не я изпълваше с ентусиазъм, но договорът я задължаваше да я завърши до два месеца. Разговорът с Дан помрачи доброто й настроение. Запита се дали точно в този миг той не признава пред Пернила за връзката си. Реши, че може да извлече полза от притесненията си за Дан, и отново пусна компютъра.

Черновата на книгата за Алекс имаше своя икона на работния плот. Ерика отвори документа, който вече наброяваше стотина страници. Изчете ги методично от първата до последната. Книгата беше добра. Дори много добра. Притесняваше се единствено от реакцията на хората около себе си след отпечатването й. Вярно че замаскира историята, смени имената на персонажите и местата и позволи на фантазията си да се поразвихри, но въпреки това сюжетът на книгата бе изграден върху живота на Алекс, видян през очите на Ерика. На всичкото отгоре частта за Дан бе сериозно изпитание за нея. Как би могла да предаде самия него и семейството му по подобен начин? Същевременно обаче усещаше, че трябва да я включи. За първи път гореше от желание да сътвори нещо лично. През годините отхвърли толкова много други идеи, че не можеше да се откаже и от тази. Реши първо да се концентрира върху книгата, а след това да мисли за емоциите на засегнатите лица.

Работи енергично почти час, когато на вратата се позвъни. В първия момент се подразни, че я прекъсват точно когато е влязла в ритъм, но в следващия миг реши, че може да е Патрик, и изтича надолу по стълбите към външната врата. Усмивката бързо изчезна от устните й, когато видя кой стои отвън. Пернила изглеждаше ужасно. Сякаш се бе състарила с десет години от последната им среща. Очите й бяха подути и зачервени от плач, косата — рошава, а в бързината, изглежда, бе забравила да си облече топли дрехи и сега зъзнеше само по една тънка жилетка. Ерика я пусна да влезе вътре на топло, след което импулсивно я прегърна и утешително започна да я гали по гърба, както стори с Дан няколко часа по-рано. Този жест пречупи окончателно Пернила и тя се разрида на рамото на Ерика. Когато след малко вдигна глава, тушът й се бе размазал още повече под очите. Приличаше на същински клоун.

— Извинявай.

Погледна с насълзени очи към рамото на Ерика — белият й пуловер се бе боядисал в черно от туша.

— Няма нищо. Не мисли за това. Влизай.

Ерика прегърна Пернила през рамо и я поведе към всекидневната. Усещаше как цялата трепери, но не вярваше да е само заради студа. За секунда се зачуди защо Пернила е решила да дойде именно при нея. Все пак тя бе приятелка по-скоро на Дан. Затова й се струваше леко странно, че Пернила я е избрала, нея, а не някоя от приятелките си или дори сестра си. Но сега, когато вече стоеше тук, Ерика щеше да стори всичко по силите си, за да й помогне.

— Имам пълна кана с кафе. Искаш ли малко? Вярно че е сварено преди час, но сигурно още става за пиене.

— Да, благодаря.

Пернила седна на дивана и се обгърна с ръце, сякаш се боеше да не се разпадне на милион частици. Което в известен смисъл можеше да се случи.

Ерика се върна с две чаши кафе. Постави едната на масата пред Пернила, а другата пред себе си и седна на големия фотьойл с лице към гостенката си. Изчака я да започне сама.

— Знаеше ли?

Ерика се поколеба.

— Да, но от съвсем скоро.

Колебание.

— Аз накарах Дан да ти разкаже.

Пернила кимна.

— Какво ще правя сега?

Въпросът бе риторичен и Ерика го остави без отговор.

Пернила продължи.

— Знам, че в началото ме използваше, за да превъзмогне раздялата ви.

Ерика започна да протестира, но Пернила й направи знак с ръка да замълчи.

— Знам, че е така, но, повярвай ми, с годините връзката ни се задълбочи и между нас пламна истинска обич. Живеехме добре и аз му вярвах напълно.

— Дан те обича, Пернила. Знам го.

Пернила, изглежда, не я чу, а продължи да говори, втренчила поглед в кафето си. Ерика забеляза, че кокалчетата на ръцете й са побелели, толкова силно стискаше чашата.

— Мога да преглътна връзката му и да се опитам да извиня поведението му с ранна криза на четирийсетте или нещо подобно, но не мога да му простя за детето.

Гневът на Пернила бе толкова силен, че на Ерика направо й се прииска да избяга. Когато Пернила вдигна глава и я погледна, очите й бяха изпълнени с такава омраза, че кръвта на Ерика се смрази. Никога преди не бе виждала толкова изгарящ гняв. За миг се зачуди откога всъщност Пернила знае за връзката на Дан с Алекс. И на какво бе готова, за да му отмъсти. Но веднага прогони тази мисъл. Все пак ставаше дума за Пернила, домакиня с три деца, омъжена за Дан от много години, а не за някаква бясна фурия, влязла в ролята на ангела на отмъщението, за да си го върне на любовницата на мъжа си. Въпреки това обаче в очите на Пернила имаше студенина, която плашеше Ерика.

— Какво ще правите сега?

— Не знам. В момента нищо не знам. Не можех да остана в къщата. Само това ми беше в главата, че трябва да се махна. Не можех дори да го погледна.

Ерика съжали горкия Дан, който със сигурност се пържеше в собствения си ад. Щеше да е много по-нормално той да бе потърсил утеха при нея. Знаеше точно какво да му каже, с кои думи да облекчи страданието му. Но с Пернила не бяха толкова близки. Може би бе достатъчно да я изслуша.

— Защо го е направил според теб? Какво е могла да му даде тя повече от мен?

Изведнъж Ерика разбра защо Пернила е предпочела да дойде при нея, вместо при някоя от близките си приятелки. Мислела е, че Ерика може да отговори на всичките й въпроси за Дан. Че ще й помогне да разбере защо е постъпил така. За съжаление Ерика бе принудена да я разочарова. Винаги бе гледала на Дан като на въплъщение на искреността и през ум не й бе минавало, че е способен на изневяра. Никога през живота си не бе изпитвала толкова голяма изненада, както когато набра последния избиран номер от телефона на Алекс и чу записа на Дан от гласовата поща. В интерес на истината в този миг почувства огромно разочарование. Разочарование, което всеки изпитва, когато осъзнава, че се е лъгал дълбоко в някой близък човек. Затова разбираше защо Пернила не само се чувства предадена, но и се пита кой всъщност е мъжът, живял до нея през всичките тези години.

— Не знам, Пернила. Всъщност останах изключително изненадана. Тази постъпка не е присъща на онзи Дан, когото познавам.

Пернила кимна и, изглежда, й олекна малко, че не е единствената излъгана. Зачопли нервно широката си жилетка. Дългата й тъмнокафява леко къдрава коса бе хваната небрежно на тила с обикновен ластик. Ерика винаги бе гледала малко отвисоко на Пернила, която според нея не полагаше достатъчно грижи за външния си вид. Продължаваше да се къдри, въпреки че този тип прическа бе излязла от мода още с късите до талията сака. Дрехите си поръчваше по каталози по пощата. Вярно че бяха евтини, но каквато цената, такова и качеството. За първи път обаче изглеждаше толкова зле.

— Пернила, знам, че в момента ти е страшно трудно, но двамата с Дан сте семейство. Имате три прекрасни момичета и петнайсет чудесни години брак зад гърба си. Не прави нищо прибързано. Не ме разбирай погрешно, не се опитвам да го защитавам. Може би не ще успеете да продължите нататък след случилото си. Може би постъпката му е непростима. Но изчакай с решенията, поне докато се поуспокоиш малко. Премисли добре, преди да направиш каквото и да било. Знам, че Дан те обича, дори ми го каза сам днес. Знам и че дълбоко се разкайва за случилото се. Сподели с мен, че е възнамерявал да сложи край на връзката им, и смятам, че е искрен.

— Вече не знам на какво да вярвам, Ерика. Всичко се оказа лъжа, какво ми остава сега?

Ерика нямаше отговор и в стаята настъпи тежка тишина.

— Каква беше тя?

За пореден път Ерика видя ледения пламък в очите й. Нямаше нужда да пита за кого става въпрос.

— Минаха толкова години. Всъщност вече не я познавах.

— Беше красива. Виждах я тук през лятото. Винаги съм мечтала да изглеждам така. Да съм толкова красива, елегантна и изискана. Караше ме да се чувствам като селянка. Бих дала всичко да съм като нея. Отчасти разбирам Дан. Ясно е коя от двете ни ще спечели, ако ни поставят една до друга.

Пернила подръпна практичните си, но не и модни дрехи, сякаш за да покаже какво има предвид.

— И на теб винаги съм ти завиждала. Голямата му младежка обич, която замина за големия град и го заряза тук с разбито сърце. Писателката от Стокхолм, която действително постигна нещо в живота си, и идва тук от време на време, за да блесне сред простосмъртните. Дан те очакваше с нетърпение седмици наред.

Горчивината в гласа на Пернила ужаси Ерика и тя за първи път истински се засрами, че винаги я бе гледала отвисоко. Без изобщо да се опита да я разбере. Дълбоко в себе си дори изпитваше удоволствие от разликите между тях. Между нейната фризура за петстотин крони от салон в центъра на Стокхолм и домашното къдрене на Пернила. Между марковите й дрехи от улица „Библиотексгатан“ и евтините блузи и поли на Пернила. Какво значение имаше това всъщност? Защо в моменти на слабост й се бе присмивала? Та нали тя самата напусна Дан. Може би искаше да погъделичка собственото си его или просто страшно им завиждаше за всичко, което липсваше в собствения й живот? Възможно ли бе дълбоко в душата си да завижда на семейството им и дори да съжалява, че е напуснала Фелбака? Че за разлика от Пернила е останала сама? Може би затова съзнателно се опитваше да принизи Пернила? Тази мисъл й бе силно неприятна, но не можа да я прогони. Вместо това още повече се засрами. Същевременно обаче се запита докъде би стигнала на мястото на Пернила. На какво бе готова самата Пернила? Ерика я загледа замислено.

— Какво ще кажат децата?

Изглежда, Пернила чак сега осъзна, че двамата с Дан не бяха единствените засегнати от случилото се.

— Рано или късно истината ще излезе наяве. И децата ще разберат, нали? Какво биха казали?

Пернила буквално изпадна в паника при тази мисъл и Ерика се опита да я успокои.

— Полицията трябва да научи, че Дан е любовникът на Алекс, но това не означава автоматично, че целият град ще разбере. Ще можете сами да изберете какво да кажете на момичетата. Все още държиш нещата в свои ръце, Пернила.

Пернила се поуспокои и изпи няколко големи глътки от кафето си. То трябваше да е съвсем изстинало, но това, изглежда, не я притесни. За първи път Ерика истински се ядоса на Дан. Изненада се, че тази реакция дойде с такова голямо закъснение, но сега усети как емоцията назрява все по-силно в сърцето й. Как можеше да е толкова глупав? Как можеше да е готов да захвърли всичко заради друга, колкото и привлекателна да бе тя? Не разбираше ли какъв късметлия е? Ерика стисна юмруци в скута си и насочи цялото си съчувствие към седящата отсреща Пернила. Надяваше се тя да го усети.

— Благодаря, че ме изслуша. Това означава много за мен, наистина.

Погледите им се срещнаха. Пернила прекрачи прага на дома й преди по-малко от час, но Ерика усещаше, че е научила страшно много за това кратко време, дори и за самата себе си.

— Ще се справиш ли? Имаш ли къде да отидеш?

— Смятам да се прибера — гласът й бе силен и решителен. — Няма да й позволя да разбие дома и семейството ми. Няма да й доставя това удоволствие. Прибирам се вкъщи при съпруга си и заедно ще разрешим проблема. Но при определени условия. Отсега нататък всичко ще се промени.

Ерика едва се сдържа да не се усмихне въпреки неприятната ситуация. Дан щеше да си го получи. Съвсем заслужено.

Прегърнаха се неловко при вратата.

Когато Пернила се качи в колата и потегли надолу по пътя, Ерика им пожела късмет от все сърце. Въпреки това безпокойството продължи да я гризе. Все още виждаше пред очите си изпълнения с омраза поглед на Пернила. Без грам милост.

Всички снимки лежаха пръснати на масата пред нея. Само това й бе останало от Андерш. Повечето бяха стари и пожълтели. От много години не бе имала повод да го снима. Тези от бебешката му възраст бяха черно-бели, но след тях идваха и цветни, на които бе по-голям. Толкова весело дете беше. Малко диво, но весело. Мило и грижовно. Винаги се грижеше за нея и приемаше на сериозно ролята си на мъжа в къщата. Макар и твърде на сериозно понякога, но тя не му се бъркаше. Сега трудно можеше да каже дали това е било правилно или не. Може би е трябвало да постъпва другояче, може би тогава нещата щяха да са различни? Кой знае.

Вера се усмихна при вида на една от любимите си снимки. Андерш, седнал на колелото си, наперен като петел. Беше работила извънредно много вечери и уикенди, за да може да му го купи. Тъмносиньо колело с издължена седалка. Андерш й бе казал, че това е най-голямата му мечта. Никога преди не бе въздишал толкова по нещо и тя до ден-днешен помнеше изражението на лицето му, когато му го подари за осмия рожден ден. Не изпускаше свободен миг да се повози, а на тази снимка бе успяла да го улови в движение. Дългата му коса се къдреше около яката на блестящото тясно яке „Адидас“ с райета по ръкавите. Такъв искаше да го помни. Какъвто беше, преди животът му да се обърка.

Отдавна очакваше този ден. При всеки звън на телефона, при всяко почукване на вратата сърцето й се свиваше от страх. Може би точно този разговор, този гост щяха да й донесат новината, от която така се боеше. Въпреки това отказваше да повярва напълно, че този ден ще дойде. Не бе естествено децата да си отиват преди родителите и вероятно затова й бе толкова трудно да си представи подобна възможност. Надеждата умира последна. Така си казваше Вера с мисълта, че нещата накрая ще се наредят. Като по чудо. Но чудеса явно нямаше. Надеждата също си отиде. Останаха й само отчаянието и куп пожълтели снимки.

Тиктакането на кухненския часовник кънтеше силно в тишината. За първи път забеляза колко остарял е домът й. Не се грижеше за къщата от години и това определено си личеше. Беше чиста, но стените, таванът, всичко бе пропито с безразличие. Сиво и безрадостно. Мъртво. Всичките й усилия бяха отишли на вятъра. Това й тежеше най-много.

Веселото лице на Андерш й се присмиваше от снимките. То бе най-голямото доказателство за провала й като майка. Тя трябваше да се погрижи усмивката никога да не слезе от лицето му, да му вдъхне вяра и надежда, но най-вече да му даде любов, с която да очаква бъдещето. Вместо това мълчаливо наблюдаваше как му отнемат всичко. Провали се като майка и никога нямаше да може да заличи този срам от съзнанието си.

Андерш бе оставил след себе си поразително малко следи. Картините ги нямаше, малкото мебели от апартамента му скоро щяха да отидат на боклука, ако никой не ги поискаше. В дома й не се намираше нито една негова вещ. С годините ги бе продал или унищожил. Единственото свидетелство, че някога бе живял на този свят, бяха шепата снимка на масата пред нея. И спомените й. И другите щяха да си го спомнят, разбира се, но най-вече като пияница, а не като човек, за когото да скърбиш и плачеш. Само тя пазеше светли спомени за него. Понякога й бе трудно да ги пробуди, но те бяха там и в дни като днешния заличаваха всичко останало. Не допускаха нищо да ги помрачи.

Минутите постепенно се превърнаха в часове, а Вера продължи да стои на масата със снимките пред себе си. Тялото й се схвана, а образите на снимките съвсем се размазаха пред очите й, когато зимният мрак погълна светлината, но какво значение имаше това. Беше напълно, неумолимо сама.

Звънецът проехтя в къщата. Мина толкова време, преди да чуе някой да приближава към вратата, че за малко да тръгне обратно към колата си. Но накрая отвътре се чуха стъпки. Вратата се отвори бавно и на прага се появи Нели Лоренц, която го изгледа учудено. Той самият се удиви, че му отваря лично. Представяше си по-скоро строг иконом с ливрея, който важно го пуска да влезе. Но това май отдавна бе отживелица.

— Казвам се Патрик Хедстрьом. Работя в полицията в Танумсхеде. Търся сина ви, Ян.

Първо позвъни в офиса му, но оттам му отговориха, че Ян днес работи вкъщи.

Старата дама дори не мигна, а просто отстъпи настрана и го пусна да влезе.

— Един момент. Сега ще го повикам.

Бавно, но грациозно Нели тръгна към вратата, зад която Патрик видя стълба, водеща надолу. Беше чувал, че Ян живее на приземния етаж от луксозната къща, и предположи, че стълбата води натам.

— Ян, имаш посетител. От полицията.

Патрик се зачуди дали тънкият старчески гласец на Нели стига до долу, но очевидно бе така, защото по стълбите се чуха стъпки. Когато Ян дойде в антрето, двамата с майка му си размениха многозначителни погледи, после Нели кимна на Патрик и се прибра в покоите си, а Ян тръгна към Патрик с подадена за поздрав ръка и широка усмивка. Приличаше на алигатор. Усмихващ се алигатор.

— Здравейте. Патрик Хедстрьом от участъка в Танумсхеде.

— Ян Лоренц. Приятно ми е да се запознаем.

— Работя по убийството на Алекс Вийкнер и бих искал да ви задам няколко въпроса, ако нямате нищо против.

— Разбира се, че нямам. Едва ли бих могъл да ви помогна, но вие знаете най-добре.

Алигаторът отново се усмихна. Патрик направо го засърбяха ръцете да свали тази усмивка от лицето му. Нещо в нея го дразнеше ужасно.

— Нека да слезем в апартамента ми и да оставим мама на мира.

— Разбира се, няма проблем.

Цялата тази ситуация му се струваше доста странна. Първо, възрастни мъже, които продължават да живеят с майките си, обикновено имат проблем и, второ, не можеше да разбере как може Ян да се примирява с живот в тъмния приземен етаж, докато старата дама се шири тук горе, на близо двеста квадратни метра. Ян трябваше да е пълен глупак, за да не се запита дали Нилс щеше да е изритан в мазето, ако беше тук сега.

Патрик последва Ян надолу по стълбите. Бе принуден да признае, че жилището си го бива, макар и да се помещаваше на приземния етаж. Ян очевидно не бе пестил пари и залагаше изцяло на лъскаво обзавеждане, което да отговаря на стандарта му. Преобладаваха златистите орнаменти, кадифето и брокатът. Мебелите със сигурност бяха от най-скъпите марки, но красотата им се губеше в лишените от дневна светлина помещения. Вместо това създаваха атмосфера, която напомняше по-скоро за бордей. Патрик знаеше, че Ян е женен, и се чудеше дали обзавеждането е негово дело или на жена му. Съдейки по собствения си опит, би заложил на второто.

Ян го покани в малък кабинет, в който имаше само маса, компютър и диван. Седнаха в двата му края, а Патрик извади бележник от чантата си. Бе решил да изчака, преди да му съобщи за смъртта на Андерш Нилсон. Ако искаше да изкопчи някаква полезна информация от Ян Лоренц, то трябваше да подходи стратегически и да избере най-подходящия момент.

Огледа внимателно мъжа пред себе си. Той изглеждаше направо перфектно! По ризата и костюма му нямаше нито една гънка. Възелът на вратовръзката му бе идеален, а лицето — гладко избръснато. Косата му бе пригладена, без нито един стърчащ косъм, и цялото му същество излъчваше спокойствие и самоувереност. Дори прекалено спокойствие и прекалена самоувереност. Патрик знаеше от опит, че всеки разпитван от полицията човек проявява нервност, дори и да не е виновен. Подобно външно спокойствие можеше да означава единствено че мъжът срещу него се опитва да скрие нещо. Така поне разсъждаваше Патрик. И обикновено имаше право.

— Много хубав дом.

Малко учтивост никога не е излишна.

— Да, обзавеждането е дело на съпругата ми Лиса. Смятам, че се справи доста добре.

Патрик огледа малкия мрачен кабинет с мраморен под и безброй възглавници със златисти пискюли. Брилянтен пример за съчетание на лош вкус и много пари.

— Имате ли напредък по случая?

— Събрахме доста информация и имаме някои предположения.

Това не беше съвсем вярно, но Патрик искаше да го попритисне малко.

— Познавахте ли Алекс Вийкнер? Чух например, че майка ви е била в дома й след погребението.

— Не, не мога да кажа, че съм я познавал. Естествено, знаех коя е, а във Фелбака всички малко или повече се познават, но те се преместиха преди страшно много години. Поздравявахме се, ако се срещнехме на улицата, но нищо повече. Що се отнася до мама, не знам. Трябва да попитате нея.

— Едно от нещата, които излязоха наяве по време на разследването, е, че Алекс Вийкнер е имала, как да се изразя… връзка с Андерш Нилсон. Предполагам, че него познавате повече от добре.

Ян се усмихна. С кисела, снизходителна усмивка.

— Да, няма човек тук, който да не го познава. Но не му се носи добра слава. Значи двамата с Алекс са имали връзка? Ще ме извините, но ми е малко трудно да си го представя. Доста странна двойка, меко казано. Разбирам, че той е бил привлечен от нея, но умът ми не побира какво е видяла тя у него. Сигурен ли сте, че не грешите?

— Напълно. Да се върнем на Андерш. Значи го познавате?

По устните на Ян отново се изписа снизходителна усмивка, този път още по-широка. Той поклати глава, видимо развеселен.

— Не, знаете ли, не може да се каже, че двамата с него се движим в едни и същи среди. Понякога го виждам долу, на площада, в компанията на останалите пияници, но това наистина не означава, че го познавам.

Ясно бе колко нелепа му се струваше подобна идея.

— Познатите ни принадлежат към съвсем различни прослойки на обществото, а спокойно мога да кажа, че сред приятелите ми няма местни алкохолици.

Ян отговаряше шеговито на въпроса на Патрик, но дали в очите му не припламна искра на притеснение? Вярно че угасна само след миг, ала Патрик бе напълно сигурен, че я е видял. Темата за Андерш очевидно не допадаше на Ян. Чудесно, значи е на прав път. Предвкуси удоволствието от следващия си въпрос и дори си позволи да направи изкуствена пауза, преди да попита с невинно удивление:

— Можете ли да ми обясните защо тогава се е обаждал тук безброй пъти през последните месеци?

За свое най-голямо удовлетворение видя как усмивката изчезва от лицето на Ян. Въпросът очевидно го извади от релси и за миг Патрик успя да надзърне в душата му, отвъд имиджа на франт, който той така старателно поддържаше. Зад спокойната му фасада се мярна непресторен страх. В следващия миг Ян се стегна и се опита да спечели малко време. Запали пура с отработени жестове, като избягваше да гледа Патрик в очите.

— Имате ли нещо против, ако пуша?

Не очакваше отговор и не получи такъв.

— Наистина не разбирам защо Андерш би звънял тук. Не съм разговарял с него, а гарантирам, че и съпругата ми не е. Много странно.

Ян си дръпна силно от пурата, облегна се назад на дивана и положи безгрижно ръка върху възглавниците.

Патрик мълчеше. Знаеше, че няма по-добър начин да накараш някого да каже повече, отколкото иска. Хората инстинктивно се стремят да разчупят тишината, когато тя се задържи твърде дълго. Това бе игра, която Патрик владееше отлично. Продължи да чака.

— Знаете ли, мисля, че се досетих каква е причината.

Ян се наведе напред и махна театрално с ръка.

— Някой непрекъснато се обаждаше на телефонния ни секретар, без да оставя съобщение. На записа се чуваше единствено дишането му. Трябва да е бил Андерш, който незнайно как се е сдобил с номера ни.

— Защо ще ви се обажда?

— Откъде бих могъл да знам? — Ян разтвори ръце. — Може би от завист. Богатството ни е трън в очите на мнозина. Хора като Андерш обикновено търсят вината за нещастието си у останалите, които за разлика от тях са постигнали нещо в живота си.

Доста неубедително обяснение. Щеше да е трудно да опровергае думите му, но изобщо не му вярваше.

— Предполагам, че не пазите записите от въпросните обаждания?

— За съжаление не.

Ян сбърчи силно чело, за да покаже колко съжалява.

— Използваме една и съща касета многократно. Наистина бих искал да ви помогна. Ако отново се обади, със сигурност ще запазя записа.

— Можете да сте спокоен, Андерш няма да ви безпокои повече.

— Така ли, защо?

Нямаше начин Патрик да разбере дали учудването му е искрено или престорено.

— Защото беше открит мъртъв, вероятно убит.

Пепелта от пурата падна на коленете му.

— Андерш е убит?

— Да, тялото му бе намерено тази сутрин.

Патрик наблюдаваше изпитателно Ян. Де да можеше да прочете мислите, които се въртяха в главата му в този момент. Колко просто щеше да стане всичко. Дали изненадата му бе искрена, или просто успя да я изиграе отлично?

— И това ли е дело на убиеца на Алекс?

— Все още е рано да се каже.

Искаше да поизпоти Ян още малко.

— Значи сте напълно сигурен, че не познавате нито Александра Вийкнер, нито Андерш Нилсон?

— Знам отлично с кого общувам и с кого не. Знаех ги по лице, но не съм ги познавал лично.

Ян отново му се усмихваше спокойно.

Патрик реши да поведе разговора в друга посока.

— В дома на Алекс Вийкнер открихме изрезка от вестник „Бохусленинген“ със статия за изчезването на брат ви. Имате ли представа защо би запазила подобен материал?

Ян за пореден път разтвори в недоумение ръце и отвори широко очи, сякаш за да каже, че няма ни най-малка представа.

— Изчезването на брат ми беше тема за разговор номер едно във Фелбака в продължение на дълги години. Може би е запазила статията от любопитство.

— Може би. Какво мислите по този въпрос? Около изчезването на брат ви има доста различни теории.

— Да, мисля, че Нилс си живее живота в някоя топла страна. Мама обаче е напълно убедена, че му се е случило нещо лошо.

— Двамата с него бяхте ли близки?

— Не, не мога да твърдя подобно нещо. Нилс бе доста по-голям от мен, а и не остана особено очарован от факта, че трябва да дели мама с доведения си брат. Но не бяхме и врагове, бяхме по-скоро безразлични един към друг.

— Нели ви осинови след изчезването му, нали?

— Да. Около година след това.

— С което получавате и половината кралство.

— Може и така да се каже.

Пурата бе догоряла съвсем и заплашваше всеки миг да изгори пръстите на Ян. Той я загаси грубо в един бляскав пепелник.

— Не се радвам, че това става за сметка на Нилс, но мога спокойно да заявя, че с годините доказах на какво съм способен. Поех ръководството на фабриката в труден момент, но успях да преструктурирам цялата дейност и сега изнасяме консерви с риба и морски дарове в цял свят — САЩ, Австралия, Южна Америка…

— Защо смятате, че Нилс е избягал в чужбина?

— Едва ли е редно да ви разказвам това, но малко преди изчезването му стана ясно, че от фабриката е открадната голяма сума пари. Освен това липсваха и един куфар, част от дрехите и паспортът му.

— Защо за кражбата не е било съобщено в полицията?

— Мама отказа категорично. Настояваше, че е грешка и че Нилс не е способен да извърши подобно нещо. Майки, нали знаете. Ако те не вярват на децата си, то кой.

Ян запали нова пура. Малката стаичка съвсем се задими, но Патрик нищо не каза.

— Искате ли да запалите една? Кубински са. Ръчно свити.

— Не, благодаря, не пуша.

— Жалко. Не знаете какво изпускате.

— Прочетох в нашия архив за пожара, при който загиват родителите ви. Едва ли ви е било леко. На колко години сте били тогава? Девет, десет?

— На десет. Прав сте. Не ми беше леко. Но имах късмет. Повечето сираци не попадат в домове като този на семейство Лоренц.

Според Патрик бе проява на лош вкус да се говори за късмет при подобни обстоятелства.

— Доколкото разбирам, полицията подозира умишлен палеж. Научихте ли някога нещо повече?

— Не, вероятно сте прочели докладите. Разследването удари на камък. Лично аз мисля, че татко е запалил цигара в леглото, както обикновено, и е заспал.

За първи път досега Ян прояви нетърпение.

— Мога ли да попитам какво общо има това с убийствата? Вече ви казах, че не познавам жертвите и не мога да разбера каква връзка има смъртта им с тежкото ми детство.

— В момента разследваме всички следи, дори и най-малките. Посетих ви заради обажданията на Андерш до вас. Очевидно съм попаднал в задънена улица. Моля за извинение, че отнех от времето ви напразно.

Патрик се изправи и му подаде ръка. Ян също стана на свой ред и преди да поеме подадената ръка, остави пурата в пепелника.

— Няма проблем. Беше ми приятно да се запознаем.

„Ама че лицемер“, помисли си Патрик и последва Ян нагоре по стълбата. Контрастът между апартамента в мазето и стилно обзаведения първи етаж бе огромен. Жалко, че съпругата на Ян не се бе свързала с дизайнера на Нели.

Патрик благодари още веднъж и си тръгна с чувството, че прави от мухата слон. От една страна, имаше усещането, че е видял някаква важна улика в дома на Ян. Нещо, което му се е набило на очи в натруфената стая. От друга страна, самият Ян Лоренц го притесняваше. Беше прекалено съвършен.

Наближаваше седем и снегът доста се засили, когато Патрик най-накрая застана на прага й. Ерика се изненада от силните емоции, които забушуваха в нея, когато го видя. Колко естествено й се стори да се хвърли на врата му и да се сгуши в обятията му. Той остави две найлонови торбички от хипермаркета ИКЕА на пода в антрето и я прегърна нежно.

— Липсваше ми.

— И ти на мен.

Целунаха се топло. След миг стомахът на Патрик така звучно закъркори, че двамата веднага се отправиха към кухнята заедно с покупките. Бе напазарувал твърде много храна, но Ерика прибра излишните продукти в хладилника. Не говориха за случилото се през деня. Едва след като утолиха глада си и се почувстваха сити, Патрик започна да й разказва.

— Андерш Нилсон е мъртъв. Откриха го в апартамента му тази сутрин.

— Ти ли го намери?

— Не, но за малко можеше и да съм аз.

— Как е починал?

Патрик се поколеба за миг.

— Обесен е.

— Обесен? Тоест убит.

Ерика не успя да скрие възбудата си.

— Убиецът на Алекс ли е извършителят?

Патрик се запита за кой ли път днес чува този въпрос. Нямаше спор обаче, че той бе основен.

— Така мислим.

— Имате ли нови улики? Свидетели? Открихте ли връзка между убийствата?

— Ей, я малко по-спокойно — Патрик й направи знак с ръце да спре. — Не мога да ти разкажа повече. Хайде да говорим за нещо по-приятно. Как мина твоят ден например?

Ерика се усмихна кисело. Нейният ден не бе никак по-хубав. Но не можеше да му го каже. Трябваше да позволи на Дан сам да си признае.

— Спах доста дълго и след това работих върху книгата. Далеч по-безинтересни занимания от твоите.

Ръцете им се съединиха над масата. Пръстите им се вплетоха в едно. Непрогледният мрак бавно обгръщаше къщата, но двамата се чувстваха сигурни и щастливи заедно. Едрите снежинки продължаваха да се стелят навън като падащи звезди от черното нощно небе.

— Мислих и за Ана, и за къщата. Завчера й затворих телефона и оттогава имам угризения. Голяма егоистка съм. Интересувах се само от собствената си загуба, от това как продажбата на къщата ще ме засегне. Но и на Ана не й е лесно. Опитва се да постъпи по най-добрия начин в ситуацията, в която се намира, и макар да смятам, че прави грешка, то не е от злост. Вярно че понякога е и наивна, и неразумна, но освен това е и мила, и щедра. А аз в последно време, заслепена от собствената си скръб и разочарование, си го изкарвах на нея. Може би е най-добре да продадем къщата. Да започнем отначало. Дори с тези пари бих могла да купя своя, макар и доста по-малка. Може би съм твърде сантиментална. Време е да продължа напред, да спра да скърбя за миналото и да отворя очите си за настоящето.

Патрик разбра, че не говори единствено за къщата.

— Как загинаха родителите ви? Надявам се, нямаш нищо против, че те питам?

— Не, спокойно.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Бяха на гости у леля ми в Стрьомстад. Било тъмно, валяло и пътят се заледил. Татко беше изключително внимателен шофьор. Предполагат, че някакво животно е изскочило на пътя пред колата. Той завъртял рязко волана, колата поднесла и се врязала в едно дърво до шосето. Вероятно са починали на място. Поне така ни казаха на двете с Ана. Не знам дали е вярно или не.

По бузата й се търкулна една самотна сълза, а Патрик се наведе напред и я пое с пръст. Хвана я за брадичката и я накара да го погледне в очите.

— Не биха ви лъгали. Ерика, сигурен съм, че не са се мъчили. Напълно съм сигурен.

Тя кимна мълчаливо. Вярваше му и усети как й олекна. Колата на родителите й се бе запалила и Ерика лежа будна нощи наред, ужасена от мисълта, че може би са останали живи достатъчно дълго, за да усетят палещите езици на огъня по кожата си. Думите на Патрик прогониха притесненията й и за първи път след смъртта на майка си и баща си изпита чувство на покой при мисълта за злополуката, която я остави без родители. Не че скръбта изчезна, просто безпокойството вече го нямаше. Патрик прогони с палеца си още няколко спуснали се по бузата й сълзи.

— Бедната ми Ерика. Милата ми бедна Ерика.

Тя хвана ръката му и я допря до бузата си.

— Не, Патрик, не трябва да ме съжаляваш. Всъщност никога през живота си не съм изпитвала такова щастие, както в този миг. Странно колко сигурност ми вдъхваш само. В сърцето ми няма и помен от съмненията, които те гризат в началото на всяка нова връзка. Можеш ли да си го обясниш?

— Мисля, че просто сме предопределени един за друг.

Гръмките му думи накараха Ерика да се изчерви. Но не можеше да отрече, че се чувстваше по същия начин. Бе като да се върнеш у дома след дълго лутане.

Като по даден сигнал двамата станаха едновременно от масата, зарязаха мръсните чинии, прегърнаха се и тръгнаха нагоре към спалнята. Навън вилнееше дива снежна буря.

Почувства се странно тук, в някогашната си детска стая. Най-вече защото вкусът й доста се бе променил през годините. Вече не си падаше по розовото и дантелите.

Юлия лежеше по гръб в старото си легло и се взираше в тавана със сключени на корема ръце. Целият й свят беше на път да рухне. Животът й се пропукваше като огледало, а купчината стъклени парченца в краката й ставаше все по-голяма. Сякаш бе живяла в огледалния дом на някой лунапарк и в един момент всичко около нея се оказваше просто трик. Не знаеше какво да прави със следването си. Не й остана и грам ентусиазъм. Семестърът продължаваше без нея. Не че някой щеше да забележи липсата й. Поначало трудно си намираше приятели.

Ако зависеше от нея, щеше да остане да лежи в розовата си стая и да се взира в тавана, докато остарее и посивее. Биргит и Карл-Ерик едва ли щяха да посмеят да й се бъркат. Щяха да я издържат, докато са живи, ако това решеше. Гузната им съвест насърчаваше щедростта им.

Имаше чувството, че е заобиколена с вода. Движенията й бяха тежки и мудни, всички звуци й се струваха глухи и далечни. В началото не беше така. Тогава сърцето й бе изпълнено със справедлив гняв и толкова силна омраза, че дори самата тя се плашеше. Все още усещаше тази омраза, но някак отслабнала, примесена с примирение. Отдавна презираше себе си, едва ли не по навик, а сега с цялото си тяло усещаше как ненавистта насочва силата си навътре, към самата нея, и отваря огромни дупки в гърдите й. Старите навици трудно се изкореняват. Омразата към собствената й личност се бе превърнала във вид изкуство, което владееше до съвършенство.

Обърна се на една страна. На бюрото стоеше снимка на тях двете с Алекс. Припомни си да я изхвърли. Веднага щом успееше да се изправи, щеше да я накъса на милион парченца и да я запрати на боклука. Лицето й се изкриви от погнуса, когато видя възхищението в очите си. Алекс бе слаба и красива, както обикновено, а грозното патенце бе обърнало пухкавото си лице към нея и я гледаше с любов. Алекс беше съвършена, а тя самата тайно се надяваше някой ден какавидата й да се пропука и да й позволи да изпълзи навън красива и самоуверена като сестра си. Усмихна се подигравателно на собствената си наивност. Голям майтап. На всичкото отгоре за нейна сметка. Чудеше се дали говореха зад гърба й за това. Дали се присмиваха на малката глупавичка грозновата Юлия.

Едно дискретно почукване на вратата накара Юлия да се свие на кълбо. Знаеше кой е.

— Юлия, притесняваме се за теб. Не искаш ли да слезеш за малко при нас?

Не отговори на Биргит. Вместо това се загледа внимателно в един кичур от косата си.

— Моля те, Юлия, моля те.

Биргит влезе и седна на стола до бюрото й с лице към нея.

— Разбирам, че си ядосана и че дори ни мразиш, но, вярвай ми, никога не сме искали да те нараним.

Юлия изпита удовлетворение при вида на изтормозената и съсипана Биргит. Изглеждаше така, сякаш не беше спала няколко нощи поред. Което не бе изключено. Около очите й се бяха образували нови бръчки, а Юлия си помисли злобно, че може би щеше да й се наложи да се подложи по-рано на лифтинга, който възнамеряваше да си подари за шейсет и петия си рожден ден. Биргит придърпа стола по-наблизо и сложи ръка върху рамото на Юлия. Тя обаче веднага я отблъсна и Биргит се дръпна обидено.

— Миличка, знаеш, че всички те обичаме. Знаеш го.

Да бе. Какво целеше с това представление? Бяха си изяснили отношенията отдавна, а и Биргит не знаеше що е това любов. Обичаше единствено Алекс. Само Алекс.

— Трябва да поговорим за това, Юлия. В моменти като този имаме нужда от взаимната си подкрепа.

Гласът на Биргит трепереше. Юлия се запита колко ли много й се искаше тя да бе умряла вместо Алекс. Накрая майка й се предаде и върна стола на мястото му с трепереща ръка. Преди да затвори вратата след себе си, Биргит за последен път погледна умолително Юлия, която се обърна демонстративно с лице към стената. Вратата на стаята тихо се затвори.

Патрик определено не обичаше сутрините, а днешната бе особено отвратителна. Първо бе принуден да напусне топлото легло на Ерика и да я остави сама, за да иде на работа. След това му се наложи половин час да рине сняг, за да успее да изкара колата си на улицата. Не стига това, ами и проклетият му автомобил не поиска да запали. След като се помъчи известно време, Патрик се върна при Ерика и я помоли да му услужи с нейната кола. За късмет тя запали от първия път.

Влезе запъхтян в кабинета си с половин час закъснение. Доста се поизпоти, докато изрине снега, и сега развя ризата си няколко пъти, за да се охлади. Работният му ден не можеше да започне без задължителната спирка при кафемашината. Усети, че пулсът му се успокои едва когато седна на бюрото си с чаша от ароматната напитка в ръка. Позволи си да помечтае малко и се потопи в безграничната си страстна любов. Изминалата нощ бе също толкова прекрасна като първата, но този път здравият им разум надделя и поспаха няколко часа. Не можеше да твърди, че се чувства отпочинал, но бе значително по-добре от вчера.

Реши първо да се захване с бележките от разговора с Ян. Не бе успял да получи нова интересна информация, но въпреки това не смяташе, че си е загубил времето. За хода на разследването бе изключително важно да си изгради представа за хората, които бяха или можеха да се окажат замесени в случая. „В разследванията на убийства най-важни са хората.“ Един от преподавателите му в академията доста често им повтаряше тази фраза и тя постепенно се загнезди трайно в паметта му. Освен това се смяташе за добър психолог и докато разпитваше свидетели или заподозрени, винаги се опитваше да загърби студените факти поне за миг. Стремеше се да съсредоточи цялото си внимание върху хората пред себе си. Ян определено не му направи добро впечатление. Лицемерен и хлъзгав сноб. Това определение първо му дойде наум, когато се опита да обобщи преценката си за личността му. Бе очевидно, че крие нещо. Патрик за пореден път се върна към документите, в които се споменаваше семейство Лоренц. Все още не можеше да открие връзка между тях и двете убийства. Като се изключат обажданията на Андерш до Ян. Но дори и в този случай щеше да му е трудно да опровергае версията на Ян за странните записи на телефонния секретар. Патрик извади папката за смъртта на родителите му. Притесняваше го нотката в тона на Ян, когато говореше за случилото се. В гласа му бе прозвучал фалш. Хрумна му нещо. Патрик вдигна слушалката и набра един номер, който знаеше наизуст.

— Здравей, Вики, как си?

Жената в отсрещния край на линията го информира, че всичко е наред. След като си размениха задължителните първоначални фрази на учтивост, Патрик й обясни защо се обажда.

— Слушай, чудя се дали не можеш да ми направиш една услуга. В момента проверявам един мъж, който попада под грижите на социалните служби някъде към седемдесет и пета година. Тогава е на десет години, казва се Ян Нурин. Мислиш ли, че пазите някаква документация по случая? Окей, ще изчакам.

Патрик почукваше нетърпеливо с пръсти по плота на бюрото си, докато Вики Лунд от социалните служби проверяваше в базата данни. След малко гласът й отново прозвуча в слушалката.

— Значи намери всичко? Чудесно. Можеш ли да видиш кой отговаря за случая? Сив Першон. Страхотно, с нея се познаваме лично. Имаш ли телефонния й номер?

Патрик записа енергично номера на едно листче, обеща на Вики някой ден да я заведе на обяд и прекъсна връзката. След това веднага се обади на Сив Першон и след миг чу бодрия й глас в слушалката. Оказа се, че тя чудесно помни случая с Ян Нурин и че няма никакъв проблем Патрик веднага да я посети.

Зарадван, той дръпна якето си от закачалката толкова силно, че я преобърна. За лош късмет тя светкавично отнесе и събори на пода една картина от стената и цвете в саксия от етажерката. В стаята се разнесе страшен трясък. Патрик реши да разчисти бъркотията после, а когато най-накрая излезе в коридора, видя всичките си колеги да надничат от кабинетите си. Той само им махна и изчезна навън, проследен от любопитните им погледи.

Социалните служби се намираха само на неколкостотин метра от участъка и Патрик тръгна през снега по търговската улица. Когато стигна до края й, свърна наляво при хотел „Танумсхеде“ и продължи още малко напред. Социалните служби се помещаваха в сградата на общинското управление и Патрик се заизкачва нагоре по стълбите. Поздрави радостно рецепционистката, с която бяха съученици от основното училище, и влезе при Сив. Тя не стана да го посрещне, когато прекрачи прага на кабинета й. Откакто Патрик работеше в полицията, пътищата им се бяха пресичали многократно. Двамата взаимно се ценяха заради професионалните си качества, макар и невинаги да успяваха да постигнат единодушие по въпроса кой е най-добрият подход при даден случай. Сив бе изключително мил човек и като социален работник едва ли й бе лесно винаги да се опитва да открие най-доброто у хората. Възхищаваше й се, че въпреки всичко успява да запази позитивизма си по отношение на човешката природа. Патрик не можеше да се похвали със същото.

— Здравей, Патрик! Значи успя да се добереш дотук въпреки снежния хаос.

Патрик реагира инстинктивно на малко пресилено жизнерадостния й тон.

— Да, на моменти ми се щеше да имах скутер под ръка.

Тя хвана очилата си, които висяха на верижка около врата й, и ги постави на носа си. Сив обичаше ярките цветове. Днес червените й рамки бяха в тон с облеклото. Откакто я помнеше, все ходеше с една и съща прическа. Права коса, подстригана късо под ушите, с бретон малко над веждите, боядисана в червено с медни оттенъци. Само видът на тези ярки цветове бе достатъчен да оправи настроението на Патрик.

— Значи се интересуваш от един от старите ми случаи? Ян Нурин?

Гласът й все още звучеше някак неестествено. Вече бе извадила материалите и сега на бюрото пред нея лежеше дебела папка.

— Както сам виждаш, разполагаме с доста неща за това момче. И двамата му родители бяха наркомани. Даже и да бяха оцелели при инцидента, рано или късно щеше да ни се наложи да се намесим. Бяха оставили момчето на произвола на съдбата, то на практика се гледаше само. Ходеше на училище с мръсни и скъсани дрехи, а приятелите му се подиграваха, че мирише лошо. Очевидно му се налагаше да спи в стария хамбар и всеки ден да носи едни и същи дрехи.

Сив погледна Патрик над очилата.

— Надявам се, че ще оправдаеш доверието ми и ще ми представиш необходимата заповед за достъп до досието на Ян. Може и по-късно.

Патрик само кимна. Знаеше, че е важно да спазва правилника, но някои случаи не търпяха отлагане и бюрокрацията можеше да почака. Двамата със Сив работеха много добре заедно, но той знаеше, че е длъжна да го попита. Патрик попита:

— Защо не се намесихте по-рано? Защо оставихте нещата да стигнат толкова далеч? Очевидно за Ян не са били полагани никакви грижи още от рождението му. А той все пак е бил на десет, когато родителите му умират.

Сив въздъхна дълбоко.

— Да, разбирам какво имаш предвид. Вярвай ми, и аз съм си задавала този въпрос многократно. Но когато започнах работа тук, по-малко от месец преди пожара, важаха съвсем други правила. Трябваше да се случи нещо нечувано, за да може държавата да се намеси и да наруши правата на родителите да отглеждат децата си както намерят за добре. Имаше твърде много поддръжници на свободното възпитание, за съжаление за сметка на деца като Ян. Освен това нямаше потвърдени сведения, че е малтретиран. Може да ти прозвучи грубо, но в неговия случай щеше да е най-добре да го бяха пребили от бой, за да попадне в болница. В такива случаи поне започвахме да следим семействата. Що се отнася до Ян обаче, или го малтретираха, без да оставят външни белези, или просто тотално го бяха лишили от грижи.

Сив сви пръсти в знака за кавички, когато произнесе думата „просто“.

Патрик с нежелание изпита известно състрадание към Ян. Как, по дяволите, човек можеше да стане нормален при такива обстоятелства?

— Все още не си чул най-лошото. Така и не събрахме доказателства за това, но доста улики навеждаха на мисълта, че родителите му са го карали да прави секс с мъже за пари или наркотици.

Патрик направо зяпна. Не си бе и помислял, че нещата може да се окажат толкова ужасни.

— Както ти казах, така и не успяхме да го установим със сигурност, но днес спокойно можем да твърдим, че поведението на Ян беше типично за дете, станало жертва на сексуален тормоз. Той имаше сериозни проблеми с дисциплината в училище. Останалите деца го тормозеха, но и се страхуваха от него.

Сив отвори папката и запрелиства документите, докато откри това, което й трябваше.

— Ето. Във втори клас отива на училище с нож и заплашва най-големия си мъчител. Дори го порязва по лицето. Ръководството на училището обаче потулва случая и поведението му остава безнаказано. Следват още няколко епизода, при които Ян проявява изключителна агресия към съучениците си, но инцидентът с ножа определено е най-сериозният. На няколко пъти е докладвано, че е упражнявал сексуален тормоз над съученичките си. Начинът, по който ги е докосвал и им е говорил, свидетелства за доста добри познания в областта на секса въпреки крехката му възраст. Но и тези случаи остават без последствия. По това време хората просто не знаят как да подходят към дете с толкова проблеми в социално отношение. Днес подобни признаци вероятно биха ни накарали да реагираме по някакъв начин, но не забравяй, че говорим за началото на седемдесетте. За един съвсем различен свят.

Патрик се изпълни със съчувствие, примесено с гняв, заради начина, по който родителите на Ян го бяха третирали по време на детството му.

— Как тръгват нещата след пожара? Следват ли още подобни случаи?

— Не, това е най-странното. Семейство Лоренц го прибират в дома си веднага след пожара и това слага край на всички проблеми. Аз самата ги посетих няколко пъти, за да проследя случая, и бях посрещната от едно съвсем друго момче. Седеше пред мен в костюм и с вчесана коса, гледаше ме с широко отворени очи, без да мига и отговаряше учтиво на въпросите ми. Което всъщност ми остави доста неприятно усещане. Никой не може да се промени толкова бързо за една нощ.

Патрик ахна. За първи път чуваше Сив да загатне за нещо отрицателно в някой от случаите, с които се бе занимавала. Разбра, че си заслужава да се разрови още по-дълбоко. Тя явно искаше да му каже нещо, но го чакаше първо да попита.

— Що се отнася до пожара…

Направи кратка пауза и забеляза, че Сив леко се стегна. Означаваше, че е на прав път.

— Чух доста слухове.

Погледна Сив въпросително.

— Не мога да отговарям за слуховете. Какво си чул?

— Че става дума за умишлен палеж. Дори в полицейския доклад пише така. Колегите обаче не успяват да открият следи от извършителите. Пожарът започва от първия етаж. Спалнята на Нуринови е на втория и следователно те нямат никакъв шанс. Да знаеш кой би могъл да ги мрази толкова много, че да стори нещо подобно?

— Да.

Тя му отговори тихо само с една дума и Патрик изведнъж осъзна, че не е сигурен дали иска да чуе отговора й.

Сив продължи с по-силен глас:

— Да, знам кой мразеше семейство Нурин достатъчно силно, за да ги изгори живи.

Патрик остана мълчалив и я остави да продължи сама както намери за добре.

— Отидох с полицията до къщата. Пожарната бе пристигнала първа на мястото и един от пожарникарите влязъл в хамбара, за да провери дали някоя искра не е попаднала в него и не заплашва да го подпали. Там открил Ян, който обаче отказвал да излезе навън. Тогава се свързаха с нас. По онова време бях още съвсем зелена и доста нервна. Ян седеше в далечния край на хамбара, опрял гръб на стената. Пазеше го един пожарникар, който изпита невероятно облекчение, като ме видя. Аз помолих полицаите да излязат и приближих сама към Ян, за да го успокоя и изведа оттам. Поне така си мислех. Ръцете му непрестанно се въртяха в мрака, но не можех да видя какво точно прави. Когато приближих обаче, забелязах, че си играе с нещо в скута си. Беше кутия кибрит. С невероятно удоволствие сортираше клечките. Черните обгорели — в едната половина на кутийката, а неизползваните, с все още червени главички — в другата. На лицето му бе изписана искрена радост. Момчето сияеше от щастие. Патрик, не бях виждала нищо по-ужасно през целия си живот. Понякога, преди да заспя нощем, пред очите ми изплува лицето му. Приближих се до него и внимателно взех кутийката кибрит от ръцете му. Тогава той ме погледна и ме попита: „Мъртви ли са?“ Само това. „Мъртви ли са?“ След което се изхили и ме последва доброволно навън от стария хамбар. Последното, което видях, преди да изляза, бе одеяло, джобно фенерче и купчина дрехи в единия ъгъл на постройката. Тогава разбрах, че сме отговорни за смъртта на родителите му. Трябваше да се намесим още преди години.

— Разказала ли си това на някой друг?

— Не, какво бих могла да кажа? Че е убил родителите си, защото съм го заварила да си играе с кибритени клечки? Не, не съм го споменавала на никого друг досега. Но винаги съм подозирала, че рано или късно ще попадне в полицията. В какво се е забъркал?

— Не мога да ти кажа нищо все още, но ще те информирам при първа възможност. Невероятно съм ти благодарен, че ми разказа всичко това. Веднага ще се сдобия със заповед, за да си нямаш проблеми.

Махна й с ръка и изчезна.

Сив Першон остана зад бюрото си. Червените й очила отново виснаха на верижката около врата й. Тя замижа и замасажира основата на носа си с палец и показалец.

Мобилният му телефон иззвъня в мига, в който Патрик излезе навън сред снежните преспи на тротоара. Пръстите му вече бяха успели да се вкочанят от студа и той едва успя да отвори малкото капаче на телефона си. Надяваше се да е Ерика, но за свое най-голямо разочарование разпозна в цифрите на дисплея номера на участъка.

— Патрик Хедстрьом. Здравей, Аника. Не, идвам. Да, но изчакай. След малко ще съм в участъка.

Патрик затвори капачето с трясък. Аника отново бе успяла да открие някакво несъответствие в биографията на Алекс.

Снегът скърцаше под краката му, докато подтичваше към участъка. Снегоринът очевидно бе успял да разчисти улицата, докато той бе при Сив, и му беше доста по-лесно да се върне обратно на работното си място. Малцина бяха смелчагите, осмелили се да покажат нос навън от вратата в този студ. Търговската улица бе почти пуста. Само от време на време по нея претичваше някой минувач с високо вдигната яка и дълбоко нахлупена шапка в опит да се спаси от студа.

Патрик изтупа снега от обувките си, когато влезе в участъка. Отбеляза наум, че комбинацията от сняг и мокасини води единствено до мокри чорапи. Разбира се, трябваше да го предвиди още преди да излезе.

Веднага отиде в стаята на Аника. Тя очевидно го очакваше и съдейки по самодоволното изражение на лицето й, със сигурност бе открила нещо доста интересно.

— Да не би всичките ти дрехи да са за пране?

В първия момент Патрик не разбра въпроса, но закачливата й усмивка му подсказа, че го поднася. В следващия миг му просветна и набързо огледа облеклото си. По дяволите, носеше същите дрехи от завчера, когато за първи път отиде у Ерика. Припомни си сутрешната загрявка с риене на сняг и са зачуди дали мирише просто лошо или много лошо.

Измърмори нещо в отговор на коментара на Аника и се опита да й хвърли зъл поглед. Това обаче я развесели още повече.

— Да, да, много смешно. Давай по същество. Изплюй камъчето, жено!

Той с престорен яд удари с юмрук по бюрото. В резултат на това една ваза с цветя веднага се катурна и водата се разля по плота.

— О, извинявай. Не исках. Ама че съм непохватен…

Затърси нещо, с което да попие водата, но Аника както обикновено го изпревари и извади отнякъде ролка кухненска хартия. След това започна спокойно да бърше бюрото си и Патрик чу вече познатата команда.

— Седни!

Той веднага й се подчини, разочарован, че не получи нещо вкусно като награда за послушанието си.

— Ще започваме ли?

Аника не изчака Патрик да й отговори, а започна да чете от екрана на компютъра си.

— Да видим. Започнах от смъртта й и се върнах назад във времето. Всичко е точно от момента, в който се връща в Гьотеборг. Открива галерията заедно с приятелката си през 1989-а. Преди това следва в продължение на пет години във Франция, основната й специалност е история на изкуството. Днес получих оценките й по факса. Взела е всичките си изпити от първия път с добри оценки. Гимназиално образование получава във „Витфелдска“ в Гьотеборг. И оттам получих оценки. Не е била нито отлична ученичка, нито слаба. Имала е среден успех.

Аника направи кратка пауза и погледна Патрик, който седеше силно наведен напред и се опитваше да види какво пише на екрана на компютъра й. Тя го завъртя настрани, за да скрие текста.

— Преди това учи в интернат в Швейцария. Посещава международното училище „Л’Екол де Шевалие“, което е безбожно скъпо.

Аника натърти на последната дума.

— Когато им позвъних, ми казаха, че таксата е около сто хиляди на срок. Тази сума не включва разходите за общежитие, храна, дрехи и учебници. Проверих специално и мога да ти кажа, че цените са били също толкова високи и по времето, когато Александра Вийкнер е учила там.

Патрик внимателно обмисли думите й и заразсъждава на глас.

— Следователно въпросът е откъде семейство Карлгрен разполага със средства да я изпрати там. Доколкото знам, Биргит не е работила нито ден през живота си, а Карл-Ерик едва ли е печелел достатъчно, за да може да покрие подобен разход. Провери ли…

Аника го прекъсна.

— Да, попитах кой е плащал таксата на Александра, но ми отговориха, че не могат да ми предоставят подобна информация. Единственият начин е да се свържем с полицията в Швейцария, но при тази бюрокрация подобна процедура би отнела половин година. Затова реших да проверя финансовото състояние на семейство Карлгрен през годините. Можеха да се окажат богати наследници, знае ли човек? Очаквам отговор от банката, но и това ще отнеме няколко дни. Обаче…

Последва нова пауза.

— Има нещо още по-интересно. Според казаното от семейство Карлгрен Александра започва да посещава интерната в Швейцария през втория срок, през пролетта на 1977. Според регистъра на училището обаче тя е записана едва следващата година.

Аника се облегна триумфално назад в стола си и скръсти ръце на гърдите си.

— Сигурна ли си?

Патрик не можа да скрие вълнението си.

— Да, проверих няколко пъти. Губят се дванайсет месеца от живота на Алекс. Нямаме представа къде е била по това време. Семейството напуска Фелбака през март 1977. Следва пълно информационно затъмнение чак до 1978, когато Алекс заминава за Швейцария. По същото време родителите й изведнъж се появяват в Гьотеборг. Купуват къща, а Карл-Ерик започва работа като началник на средно голяма търговска фирма.

— Следователно нямаме представа къде са се намирали през въпросния период?

— Не, поне засега. Но аз ще продължа да търся. Знаем обаче, че липсват данни да са били в Швеция.

Патрик пресметна нещо на пръсти.

— Алекс е родена през 1965, следователно през 77 е на дванайсет години.

Аника отново погледна екрана си.

— Родена е на трети януари. Да, правилно, дванайсетгодишна е, когато се преместват оттук.

Патрик кимна замислено. Аника бе успяла да открие изключително ценна информация, но тя пораждаше единствено нови въпроси. Къде са живели Карлгрен между 1977 и 1978 година? Цяло семейство не може да изчезне току-така. Трябва да са оставили някакви следи и сега бе тяхна работа да ги открият. Сведенията, че Алекс е раждала и преди, все още го озадачаваха.

— Не откри ли и още някакво несъответствие в биографията й? Възможно ли е някой друг да се е явявал на изпитите в университета вместо нея? Или пък партньорката й сама да се е оправяла с галерията известно време? Не че не ти вярвам, но би ли могла да провериш сведенията още веднъж? Виж и в регистрите на болниците дали някоя Александра Вийкнер или Карлгрен не е раждала дете. Започни от Гьотеборг, а ако не откриеш нищо там, продължи да търсиш и в останалите заведения в страната. Все някъде трябва да има запазена информация. Едно дете не може просто да изчезне.

— Не може ли да го е родила в чужбина? Докато е била в интерната например? Или във Франция?

— Да, разбира се, защо не се сетих за това? Виж дали можеш да откриеш нещо чрез международния информационен обмен. Провери едновременно и семейство Карлгрен. Паспортите им, визите им, влизали ли са в контакт с посолствата на Швеция. Все някой трябва да има информация къде са пребивавали в продължение на цяла година.

Аника пишеше с бясна бързина, сякаш животът й зависеше от това.

— Между другото как върви работата на останалите? Открили ли са нещо ценно?

— Ернст провери алибито на Бенгт Ларшон. Казва истината, можем да го задраскаме от списъка със заподозрени. Мартин разговаря с Хенрик Вийкнер по телефона, но не успя да научи нищо повече за връзката между Алекс и Андерш. Смята да разпита и приятелите му алкохолици. Възможно е да им е споменал нещо за това приживе. А Поста… Йоста седи в стаята си и се самосъжалява. Опитва се да събере сили да отиде до Гьотеборг, за да се срещне с Карлгрен. Мен ако питаш, няма да тръгне преди понеделник.

Патрик въздъхна. Ако искаше случаят да бъде разрешен, щеше да е най-добре да спре да разчита на колегите си и сам да си свърши работата.

— Не мислиш ли да попиташ семейство Карлгрен в прав текст? Може да се окаже, че няма нищо странно, че за всичко има съвсем рационално обяснение — рече Аника.

— Та нали те ни предоставиха сведенията за Алекс. По някаква причина се опитаха да прикрият какво са правили между 1977 и 78 година. Ще говоря с тях, но първо искам да събера повече информация. Няма да ги оставя да ми се изплъзнат.

Аника се облегна отново на стола си и се усмихна лукаво.

— Кога да очакваме сватбените камбани?

Патрик разбра, че тя няма никакво намерение да изпусне този кокал. Оставаше му единствено да се примири с положението си и да я остави да се забавлява за негова сметка.

— Ами, все пак е малко раничко за това. Най-добре да отпразнуваме поне една седмица заедно, преди да запазим час за църквата.

— Аха, значи вече сте двойка.

Паднал й бе в капана.

— Не, да, да, може би сме… Не знам, хубаво ни е заедно, но все пак сме съвсем в началото, а и тя може да се върне скоро в Стокхолм. Не знам. Ще трябва да се задоволиш с това засега.

Патрик не можеше да си намери място от неудобство.

— Добре, но очаквам редовно да ме осведомяваш, чуваш ли?

Аника размаха заплашително показалец.

Патрик кимна примирено.

— Да, да, добре, всичко ще си кажа. Обещавам. Доволна ли си?

— Да, поне засега.

Тя се изправи, заобиколи бюрото и преди да схване какво се случва, той се озова притиснат в пищните обятия на колежката си.

— Толкова се радвам за теб. Обещай ми, че няма да провалиш нещата.

Стисна го още по-силно в мечешката си прегръдка, което не се отрази никак добре на ребрата му. Тъй като остана съвсем без дъх, не можа да й отговори, но тя очевидно прие мълчанието му за „да“, ощипа го силно по бузата и го освободи.

— Прибери се и се преоблечи. Вониш!

С тези думи го избута от стаята си и го остави в коридора с натъртени ребра и пареща буза. Патрик опипа внимателно гръдния си кош. Много харесваше Аника, но понякога му се искаше да е малко по-внимателна. Все пак той бе беден трийсет и пет годишен мъж с доста занемарена физика.

Плажът „Бадхолмен“ бе съвсем пуст. През лятото тук беше пълно с весели летовници и шумни дечурлига, но сега вятърът свиреше самотно над дебелото снежно одеяло, изтъкано предната нощ. Ерика нагази внимателно в покрилия скалите сняг. Изпитваше огромна нужда да излезе на чист въздух, а оттук се откриваше гледка към островите и безкрайната ледена шир. В далечината се чуваше бръмченето на колите, но иначе царяха такъв покой и тишина, че можеше да чуе собствените си мисли. Трамплинът за водни скокове се извисяваше високо зад гърба й. Бе по-малък, отколкото си го спомняше. През детските й години й се струваше, че се губи горе в небето. Въпреки това и сега не би посмяла да скочи от върха му през някой летен ден.

Можеше да остане тук цяла вечност. Дебелите й дрехи я защитаваха от студа, който всячески се опитваше да се провре през тях. Ледът в душата й бе започнал да се топи. Едва сега осъзна колко й е било самотно, преди да срещне Патрик. Но какво щеше да се случи с връзката им, ако й се наложеше да се върне обратно в Стокхолм? Щяха да ги делят стотици километри, а тя се чувстваше твърде стара за връзка от разстояние.

Дали можеше да остане тук, дори и да я принудеха да продаде къщата? Не искаше да се премества в дома на Патрик толкова скоро, а в такъв случай й оставаше единствено да си намери квартира във Фелбака.

Проблемът бе, че тази алтернатива не я привличаше. Продадяха ли къщата, би предпочела да прекъсне всички връзки с Фелбака пред това да продължи да идва тук и да гледа как някакви непознати се разхождат из бащиния й дом. Не й се искаше и да си взима апартамент под наем. Струваше й се някак неуместно. Усети как негативните мисли помрачават радостта й. Със сигурност щяха да намерят някакво разрешение на проблема, но Ерика трябваше да признае, че дори и да не бе съвсем престаряла, дългите години на самота, през които й се налагаше да мисли единствено за себе си, я бяха направили малко или много саможива. След дълъг размисъл стигна до извода, че е готова да изостави живота си в Стокхолм, но само ако остане да живее в добре познатата й къща. В противен случай промяната би била твърде голяма, а влюбена или не, Ерика нямаше сили да заживее в една съвсем нова вселена.

Може би и смъртта на родителите й засилваше нежеланието й да промени радикално живота си. Тяхната кончина бе достатъчно голяма промяна, с която да се бори години наред, и сега й се искаше единствено да потъне в спокойно, сигурно и добре познато ежедневие. От предишния й страх от обвързване нямаше и следа. Единственото, което желаеше в този момент, бе да превърне Патрик в част от сигурното и предвидимото. Искаше да може да планира живота си до най-малкия детайл. Първо да заживеят заедно, а след това годеж, брак, деца и безкрайна върволица от делници. Докато един ден се погледнат в очите и осъзнаят, че са остарели заедно. Толкова ли много искаше?

За първи път мисълта за Алекс я изпълни със скръб. Сякаш едва сега си даде сметка, че нейният живот бе отлетял завинаги. Макар и пътищата им да не се бяха пресичали от години, тя все пак се сещаше за нея от време на време и знаеше, че реалностите им съществуват паралелно една на друга. Сега обаче само Ерика имаше бъдеще, само тя щеше да преживее всички радости и скърби на ежедневието през годините. Всеки път, щом се сетеше за Алекс отсега нататък, пред очите й щеше да изплува споменът за бледия й труп във ваната. За кръвта по плочките и за вледенената й като ореол коса. Може би затова реши да напише книга за нея. Сякаш така щеше да възкреси годините, прекарани заедно, и да научи всичко, което бе пропуснала след раздялата им.

През последните дни се притесняваше, че сюжетът й е твърде плосък. Сякаш пред очите й имаше триизмерна фигура, а тя вижда само една страна от нея. Останалите две, без които не би могла да добие пълна представа за формата и облика на фигурата, все още бяха скрити от погледа й. Стигна до извода, че трябва да се вгледа по-добре в хората около себе си. Не само в главните герои, а във всички, докоснали се до Алекс. Мислеше си най-вече за онова странно усещане през детството, за предчувствията, които така и не получиха обяснение.

Нещо се бе случило през последната година, преди Алекс да се премести, но никой не си направи труда да й каже какво точно. Възрастните спираха да шушукат веднага щом тя се приближеше, в опит да я предпазят от тайната, която сега отчаяно искаше да разгадае. Само че не знаеше откъде да започне. На няколко пъти се бе опитвала да подслушва разговорите им, но сега си спомняше единствено думата „училище“, която споменаваха нееднократно. Не бе много, но само с това разполагаше. Знаеше, че учителят им от четвърти, пети и шести клас все още живее във Фелбака. Беше добра идея да започне оттам.

Вятърът се усили и студът най-накрая успя да я прониже въпреки дебелите й дрехи. Ерика усети, че е време да се прибира. Погледна за последен път към Фелбака — градчето, сгушено в скута на устремената към небесата планина. През лятото то се къпеше в златиста светлина, ала сега бе сиво и студено. Нищо, за Ерика така то беше по-красиво. През лятото напомняше на вечно бръмчащ пчелен кошер. Сега в малкото градче цареше мир, сякаш бе потънало в дълбок сън. Но този покой бе измамен. Под спокойната повърхност кипеше злост, както навсякъде, където живееха хора. Беше я усетила и в Стокхолм, но й се струваше, че тук е далеч по-опасна. Омраза, завист, алчност и жажда за мъст бяха скрити под похлупака на страха от хорското мнение. Злобата, тесногръдието и лошотията назряваха спокойно под излъсканата до блясък повърхност на този страх. Докато стоеше на скалите и наблюдаваше сгушеното под снега градче, Ерика се запита какви ли тайни пази сърцето му.

Потръпна, пъхна ръце дълбоко в джобовете си и тръгна към центъра.

Животът му се струваше все по-опасен с всяка изминала година. Непрекъснато откриваше нови и нови заплахи. Всичко започна в мига, когато изведнъж осъзна, че във въздуха около него кръжат билиони, трилиони бактерии и бацили. Допирът до всеки предмет се превърна в изпитание, а когато все пак му се наложеше да докосне нещо, си представяше армия от бактерии. Те нападаха тялото му, пренасяйки безброй знайни и незнайни болести, които със сигурност щяха да доведат до мъчителната му смърт. Не стига това, ами и цялото му обкръжение представляваше една огромна заплаха. Всички пространства, и големи, и малки, криеха различни опасности. Всеки път, щом се озовеше сред тълпа от хора, потта напираше навън през всички пори на тялото му, а дишането му се учестяваше. Решението бе просто. Единствената среда, върху която можеше да упражнява поне някакъв контрол, бе собственият му дом. Аксел Венерстрьом бързо разбра, че всъщност би могъл да води напълно нормален живот, без да му се налага да си показва носа от вратата.

За последен път излезе навън преди осем години. Прогонваше успешно всяка мисъл, всеки копнеж да се разходи из широкия свят, дори вече не знаеше дали той изобщо съществува. Бе доволен от живота си и не виждаше смисъл да го променя.

Дните на Аксел Венерстрьом бяха белязани от докарана до съвършенство рутина. Режимът му бе един и същ, ден след ден, и този ден не беше изключение. Стана в седем часа, закуси, след което почисти цялата кухня с възможно най-силните препарати, за да унищожи всички бактерии, които храната би могла да разпръсне из стаята по време на краткото си пребиваване извън хладилника. Следващите няколко часа обикновено посвещаваше на бърсане на прах, чистене и подреждане. Позволяваше си малка почивка едва в един часа, когато сядаше на верандата с вестник в ръка. С пощальона Сигне се бяха разбрали да му го доставя всяка сутрин в найлонов плик, така че поне отчасти да предпази страниците му от всички мръсни човешки ръце, които биха го докоснали, преди да достигне до пощенската му кутия.

На вратата неочаквано се почука и адреналинът забушува във вените му. Кой би дошъл по това време? Доставките на храна бяха в петък, обикновено рано сутринта. Никой друг не го посещаваше. С усилие запристъпя сантиметър по сантиметър към вратата. Незнайният гост продължи да чука упорито. Протегна треперещата си ръка към най-горната ключалка и отвори. В този миг му се искаше да има шпионка, като тези на апартаментите, но къщата му бе стара и до входа нямаше дори прозорец, през който да може да види нахалника. Отключи и долната ключалка, отвори вратата с туптящо сърце и едва се удържа да не замижи, за да се предпази от неизвестната опасност, която го чакаше отвън.

— Аксел? Аксел Венерстрьом?

Олекна му. Жените не бяха толкова опасни като мъжете. За всеки случай не махна синджира.

— Да, аз съм.

Опита се да прозвучи колкото се може по-сопнато. Желаеше единствено тя, която и да бе, да си тръгне и да го остави на мира.

— Здравейте, Аксел. Не знам дали ме помните, но съм ваша ученичка. Ерика Фалк.

Замисли се. През дългите години през класната му стая бяха преминали толкова много деца. Изведнъж обаче в съзнанието му бавно започна да изплува споменът за едно малко светло момиченце. Точно така, дъщерята на Туре.

— Чудя се дали ще можете да ми отделите малко време?

Погледна го умолително през открехнатата врата. Аксел въздъхна дълбоко, дръпна синджира и я пусна. Опита се да не мисли колко много непознати организми щяха да нахлуят заедно с нея в чистия му дом. Посочи й къде да остави обувките си. Тя последва указанията му и дори съблече връхната си дреха. За да предпази къщата от мръсотията й, Аксел я отведе на верандата. Жената седна на ратановия диван, а той веднага си каза, че трябва да изпере възглавниците възможно най-бързо.

— Доста време мина.

— Да, поне двайсет и пет години, ако смятам правилно.

— Да, толкова са. Времето направо лети.

Подобни празни приказки изнервяха Аксел, но той се примири с положението. Единственото му желание бе тя да му каже защо е дошла, после да си тръгне и да го остави на мира. Нямаше никаква представа какво иска. През годините бе преподавал на стотици ученици, но до този момент никой от тях не го бе посещавал. Сега обаче Ерика Фалк седеше срещу него, а той се чувстваше като на тръни и искаше час по-скоро да се отърве от нея. Очите му през цялото време шареха по възглавницата, на която седеше бившата му ученичка. Буквално виждаше как бактериите, които е внесла в дома му, лазят надолу по дивана към пода. Нямаше да е достатъчно просто да изпере възглавницата, щеше да се наложи да изчисти и дезинфекцира цялата къща, след като жената си тръгнеше.

— Сигурно се чудите защо съм дошла.

Той кимна в отговор.

— Трябва да сте чули за убийството на Александра Вийкнер.

Не само че бе чул, но и новината пробуди спомени, които се опитваше да забрави години наред. Още повече му се прииска Ерика Фалк да стане и да излезе през вратата. Но тя продължи да седи на мястото си, а той едва успя да потисне детинския импулс да запуши ушите си с ръце и да започне да си тананика, за да заглуши следващите й реплики.

— Интересувам се от част от обстоятелствата около живота и смъртта на Алекс и бих искала да ви задам някои въпроси, ако нямате нищо против.

Аксел затвори очи. Винаги бе знаел, че този ден все някога ще дойде.

— Да, няма проблем.

Не си направи труда да я попита защо се интересува от Алекс. Нека запази в тайна мотивите си, щом иска. На него му беше все едно. Можеше да зададе въпросите си, но нищо не го задължаваше да й отговори. Същевременно обаче, за свое най-голямо учудване, изпита силно желание да разкаже всичко на русата жена срещу себе си. Да свали товара, който носеше на плещите си през последните двайсет и пет години. Тайната отрови живота му. Бе като семе, което се вкорени дълбоко в съвестта му, а след това постепенно изля отровата си в съзнанието и тялото му. В моменти на прояснение си даваше сметка, че именно това подхранваше болезнената му нужда от чистота и все по-силния страх от всичко, което застрашаваше контрола му върху околната среда. Ерика Фалк можеше да го попита каквото си поиска, но той щеше да стори всичко по силите си, за да устои на желанието да й разкаже. Знаеше, че ако се подаде на натиска й, изградените с толкова усилия защитни стени ще рухнат. Нямаше да го допусне.

— Помните ли Александра от годините в училище?

Той се усмихна горчиво наум. Повечето от учениците му бяха оставили в съзнанието му само бегъл спомен, но ликът на Александра днес бе също толкова ярък, колкото преди двайсет и пет години. За жалост, не можеше да каже това на Ерика.

— Да, да, спомням си Александра. Но с фамилията Карлгрен, а не Вийкнер, разбира се.

— Да, разбира се. Как си я спомняте?

— Беше тиха, затворена, доста зряла за възрастта си.

Видя, че кратките му отговори разочароваха Ерика. Но той съзнателно се опитваше да каже колкото се може по-малко, сякаш думите щяха да надделеят над съзнанието му и сами да се заизливат от устата му, ако станеха твърде много.

— Добра ученичка ли беше?

— Не, нито добра, нито лоша. Не принадлежеше към групата на амбициозните деца, но това не означава, че не беше интелигентна. Златната среда.

Ерика се поколеба за миг и Аксел разбра, че идва ред на въпросите, чийто отговор й е особено необходим. Тези досега бяха само за загрявка.

— Те се преместиха по средата на срока. Не си ли спомняте каква причина изтъкнаха родителите на Алекс?

Той се престори, че мисли, събра върховете на показалците си и опря брадичка на тях. Видя как Ерика се понаведе напред и ясно показа нетърпението си да чуе отговора на въпроса. Щеше да я разочарова. Не можеше да й разкрие истината.

— М-да, мисля си, че баща й получи работа в някакъв друг град. Ако трябва да съм честен, не си спомням добре, но май беше нещо подобно.

Ерика не успя да скрие разочарованието си. Аксел за пореден път усети желание да отвори сърцето си и да й покаже спотайващата се в него тайна. Да облекчи съвестта си и да сподели с нея цялата грозна истина. Но вместо това си пое дълбоко дъх и устоя на импулса.

Ерика продължи да упорства.

— Но не беше ли малко неочаквано? Знаехте ли за това от преди, Алекс да е споменавала някога, че ще се местят?

— Не, не сметнах, че е странно. Вярно че взеха решението доста набързо, но такива неща се случват, а и баща й трябваше да започне работа почти веднага. Знам ли?

Той махна с ръце в знак, че не разполага с повече информация по въпроса. Тя сбърчи още повече вежди. Не такъв отговор очакваше. Но трябваше да се задоволи с него.

— А, има и още нещо. Спомням си, че по онова време хората доста говореха за Алекс. На няколко пъти ги чувах да споменават нещо за училището. Да знаете за какво става въпрос? Както вече ви казах, спомените ми са доста бледи, но възрастните определено се опитваха да скрият нещо от нас.

Аксел усети как цялото му тяло изведнъж се стегна. Надяваше се Ерика да не е забелязала силното му смущение. Той, разбира се, знаеше за слуховете, както винаги. Тук нищо не можеше да остане тайна, но все пак мислеше, че бяха успели да сведат вредата до минимум. Той самият помогна за това и тайната продължаваше да го яде отвътре. Ерика очакваше отговор.

— Не, нямам никаква представа за какво може да става въпрос. Носят се какви ли не мълви. Повечето са празни приказки. Знаеш какви са хората. Ако бях на твое място, нямаше да отдавам прекалено голямо значение на чутото.

По лицето й се изписа нескрито разочарование. Не бе успяла да научи нищо ново. Аксел разбра това, но нямаше избор. Цялата история бе като бомба със закъснител. Ако запалеше фитила, всичко щеше да експлодира. Същевременно истината напираше да излезе навън. Сякаш някой друг контролираше тялото му. Усети как устните му се разтварят и забранените думи всеки миг ще се търкулнат по езика му. За негово облекчение Ерика се изправи, а с това и мигът на заплахата отмина. Жената облече палтото, обу ботушите си и му протегна ръка. Аксел я погледна, преглътна няколко пъти и чак тогава я пое. Едва успя да устои на импулса да заплаче като дете. Допирът до кожата на друго човешко същество предизвикваше у него неописуема погнуса. Ерика най-накрая излезе навън, но се обърна точно преди той да затвори вратата.

— А, между другото Нилс Лоренц бил ли е свързан по някакъв начин с Алекс или пък с училището?

Аксел се поколеба, но накрая се реши. Така или иначе щеше да го разбере. Ако не той, друг щеше да й каже.

— Не си ли спомняш? Той преподаваше в училището един срок.

С тези думи мъжът затвори вратата, врътна и двете ключалки, сложи синджира, облегна се на стената и затвори очи.

Бързо извади почистващите препарати и заличи всички следи от нежеланата посетителка. Едва тогава отново се почувства в безопасност.

Вечерта не започна добре. Лукас се прибра в лошо настроение. Тя през цялото време внимаваше да не го раздразни още повече. Вече знаеше, че ако се върне вкъщи в лошо настроение, не му трябват поводи, за да излее гнева си.

Положи изключително старание с вечерята, приготви любимото му ястие и дори подреди празнично масата. Постара се да държи децата настрана, като пусна на Ема „Цар лъв“ в стаята й и нахрани Ейдриън с шише, за да заспи по-бързо. Постави любимия компактдиск на Лукас в уредбата, Чет Бейкър, накрая се облече официално и отдели повече време на прическата и грима си. В крайна сметка обаче разбра, че тази вечер всичко това няма значение. Лукас очевидно бе имал доста тежък и неприятен ден в службата и натрупаният гняв напираше навън. Ана видя блясъка в очите му и го зачака да избухне.

Първият удар дойде изневиделица. Отдясно. Удари й такъв силен шамар, че ушите й забучаха. Ана се хвана за бузата и погледна към Лукас, сякаш все още се надяваше белезите й да смекчат гнева му. Вместо това обаче желанието му да я нарани се усили още повече. Доста дълго време мина, преди да осъзнае и да успее да се примири с факта, че му доставя удоволствие да й причинява болка. Години наред вярваше на убедителните му думи, че при всеки удар изпитва също толкова силна болка, колкото и тя, но това вече се бе променило. Вече добре познаваше звяра, който се криеше в него.

Инстинктивно се сви, за да се защити от ударите, които я очакваха. Те съвсем скоро буквално заваляха по тялото й, а тя се опита да съсредоточи цялото си внимание върху едно кътче вътре в себе си, което Лукас не можеше да достигне. Вече владееше отлично тази тактика и дори да усещаше болката от побоя, през повечето време успяваше да се дистанцира от нея. Сякаш се носеше високо, под тавана, и виждаше свитото си на кълбо тяло, върху което Лукас изливаше гнева си.

Един звук бързо я върна в реалността и тя отново се озова в тялото си. Ема стоеше на прага с палец в уста и с малкото си одеялце в ръка. Ана успя да я отучи от този вреден навик още преди година, но сега тя смучеше палеца си енергично и звучно, за да се утеши. Лукас все още не я бе забелязал, защото стоеше с гръб към стаята й, но се обърна натам веднага щом видя, че Ана се взира в нещо зад гърба му.

И преди Ана да успее да го спре, той се озова пред дъщеря си, вдигна я грубо и така силно я разтърси, че майка й чу как зъбите й загракаха в устата. Ана опита да се изправи на крака, но всичко се случваше като на забавен каданс. Знаеше, че тази сцена ще остане завинаги запечатана в съзнанието й. Как Лукас разтърсва Ема, докато тя го гледа с големи неразбиращи очи. Любимият й татко изведнъж се бе превърнал в плашещ непознат.

Ана се хвърли към Лукас, за да защити Ема, но преди да успее да ги достигне, ужасена видя как Лукас удря малкото детско телце в стената. Чу се зловещо изчукване и Ана осъзна, че животът й вече няма да е същият. Очите на Лукас сякаш бяха скрити зад лъскава мембрана. Той погледна почти неразбиращо детето, което държеше в ръцете си, след това внимателно и нежното постави на пода. После веднага отново вдигна момиченцето на ръце, като малко бебе, и погледна Ана с блеснали, мъртви като на робот очи.

— Трябва да я закараме в болница. Падна по стълбите и се удари. Така ще им обясним. Падна по стълбите.

Говореше несвързано и тръгна към външната врата, без да провери дали Ана го следва. Все още в състояние на шок, тя тръгна след него като зомбирана. Имаше чувството, че сънува, и очакваше всеки миг да се събуди.

Лукас неспирно повтаряше едно и също.

— Падна по стълбите. Ще ни повярват, стига версиите ни да съвпадат. Ана, ще им представим една и съща история, нали? Че е паднала по стълбите?

Лукас не спираше да дърдори, а Ана само кимна. Искаше да изтръгне от ръцете му Ема, която плачеше истерично от болка и удивление, но не посмя. В последния миг, когато вече излязоха на стълбището, тя дойде на себе си и си спомни, че Ейдриън все още е сам в апартамента. Бързо отиде да го вземе и по целия път до спешното отделение го люшкаше нежно в скута си, а буцата в гърдите й не спираше да расте.

— Искаш ли да обядваме у нас?

— Да, с удоволствие. Кога да мина?

— Ще съм готова след около час. Удобно ли ти е така?

— Да, чудесно. Тъкмо ще успея да свърша още малко работа. Значи след час.

Настъпи кратка пауза, но след известно колебание Патрик й каза:

— Целувки и чао.

Ерика усети как цялата се изчервява от щастие при тази малка, но изключително важна за връзката им стъпка. Отвърна му със същата фраза и затвориха.

Докато приготвяше обяда, си мислеше с лек срам за плана си. Същевременно знаеше, че не може да постъпи по друг начин. Когато чу звънеца на вратата след около час, си пое дълбоко дъх и отиде да отвори. Беше Патрик. Тя го посрещна със страстна целувка, но само след миг й се наложи да го остави. Таймерът се включи, за да оповести със звъненето си, че спагетите са готови.

— Какво ще обядваме?

Патрик се потупа по стомаха, за да покаже, че има доста свободно място.

— Спагети „Болонез“.

— Мм, вкусно. Ти си мечта за всеки мъж, знаеш ли?

Шмугна се зад нея, прегърна я и започна да я хапе лекичко по шията.

— Сексапилна, интелигентна, фантастична любовница, но най-вече, което е и по-важно, прекрасна готвачка. Какво повече може да иска човек…

На вратата се позвъни. Патрик погледна въпросително Ерика, която сведе очи и отиде да отвори, след като първо избърса ръце в кухненската кърпа. Беше Дан. Изглеждаше унил и изтощен. Тялото му бе прегърбено, очите — съвсем безжизнени. Ерика се стресна от вида му, но успя да запази самообладание.

Патрик я погледна учудено, когато Дан влезе в кухнята. Тя се прокашля и ги представи един на друг.

— Патрик Хедстрьом, Дан Карлсон. Дан иска да ти разкаже нещо, но нека първо да седнем.

Тръгна напред с димящата тенджера с кайма. Настаниха се на масата и в стаята настъпи тягостно мълчание. Сърцето я болеше, но знаеше, че няма друг начин. Сутринта бе позвънила на Дан и бе успяла да го убеди да разкаже на полицията за връзката си с Алекс. След това му предложи да го стори в дома й, за да улесни малко задачата му.

Игнорира въпросителния поглед на Патрик и заговори първа.

— Патрик, Дан е тук днес, защото иска да ти разкаже нещо в качеството ти на полицай.

Ерика даде на Дан знак с ръка да започне. Той заби поглед в чинията си, храната му стоеше недокосната. След още една мъчителна пауза най-накрая заговори.

— Аз съм мъжът, с когото се срещаше Алекс. И баща на нероденото й дете.

Патрик изпусна вилицата си, която се удари с дрънчене в чинията. Ерика сложи ръка на неговата и му обясни.

— Дан е един от най-старите ми и добри приятели, Патрик. Вчера открих, че именно той е имал връзка с Алекс във Фелбака. Днес ви поканих на обяд, защото смятах, че ще му е по-лесно да разговаря за това тук, а не в полицейския участък.

По изражението на лицето на Патрик разбра, че той не одобрява намесата й в случая, но смяташе да се погрижи за това по-късно. Дан й бе добър приятел и тя възнамеряваше да стори всичко по силите си, за да улесни положението му. Когато говореха по телефона, той й каза, че Пернила е взела децата и е заминала при сестра си в Мункедал. Имала нужда да помисли. Не знаела какво ще стане оттук нататък и нищо не можела да му обещае. Целият живот на Дан рухваше пред очите му. В известен смисъл той все пак изпитваше облекчение при мисълта да разкаже всичко на полицията. Последните седмици бяха доста тежки. Не само че му се налагаше да крие скръбта си от смъртта на Алекс, а и подскачаше при всяко позвъняване на телефона или на външната врата, убеден, че полицията е научила за връзката им. Сега, когато Пернила знаеше истината, вече не се страхуваше да разкаже и на органите на реда. Положението едва ли можеше да стане по-лошо. Не се интересуваше какво ще се случи с него, стига да не загуби семейството си.

— Дан няма нищо общо с убийството, Патрик. Ще ви съдейства напълно и ще ви разкаже всичко, което искате да знаете за него и Алекс, но се кълне, че не я е наранил по никакъв начин, и аз му вярвам. Надявам се да се опиташ да запазиш истината за връзката им в рамките на разследването, доколкото е възможно. Знаеш колко бързо се разнасят слуховете тук, а семейството на Дан изстрада вече достатъчно. Както й той самият, между другото. Направи грешка и, вярвай ми, плати за това изключително висока цена.

Патрик все още бе доста сърдит, но й кимна в знак, че думите й няма да останат нечути.

— Бих искал да говоря с Дан насаме, Ерика.

Тя не се възпротиви, послушно се изправи и отиде в кухнята да измие чиниите. Чу как гласовете им се усилват и снишават. Този на Дан бе дълбок и дрезгав, а на Патрик някак по-писклив. На моменти разговорът им звучеше доста разгорещено, но когато се появиха в кухнята след половин час, Дан изглеждаше облекчен, а Патрик все още бе мрачен. Дан прегърна Ерика, преди да си тръгне, и подаде ръка на Патрик.

— Ще се свържа с вас, ако се появят нови въпроси — рече полицаят. — Може да се наложи да се явите в участъка за писмени показания.

Дан кимна мълчаливо, махна им за последен път и си тръгна.

Погледът в очите на Патрик не предвещаваше нищо добро.

— Никога повече не прави такова нещо, Ерика. Разследваме убийство. Всичко трябва да се върши по устав.

Цялото му чело се сбръчкваше, когато бе ядосан, и тя едва се удържа да не прогони бръчките му с целувки.

— Знам, Патрик. Но бащата на детето на Алекс е заподозрян номер едно, а и ако отидеше в участъка, щяхте да го напъхате в някоя стая за разпит и дори да му поставите белезници. Това щеше да го срине окончателно. Жена му е взела децата и го е напуснала. Не знае дали някога ще се върне. Освен това загуби и още един човек, който, както и да го погледнем, означаваше нещо за него. Алекс. Досега не можеше да даде израз на скръбта си, нито да разговаря с някого. Затова си помислих, че ще е добре да проведете първия си разговор тук, в неутрална среда, без други полицаи. Знам, че ще се наложи да го разпитате допълнително, но най-трудното вече мина. Наистина съжалявам, че те измамих така, Патрик. Мислиш ли, че можеш да ми простиш?

Тя издаде изкусително устни напред и се присламчи към него. Хвана ръцете му и ги постави на талията си, след което се изправи на пръсти, за да го целуне по устата. Пъхна несигурно върха на езика си между устните му и не след дълго той отвърна на целувката й. След малко я побутна назад и спокойно я погледна.

— Този път ти прощавам, но да не се повтаря, чуваш ли. А сега нека да стоплим остатъка от обяда в микровълновата и да заглушим къркоренето на стомасите си.

Ерика кимна и двамата тръгнаха плътно прегърнати към трапезарията, където обядът все още стоеше почти недокоснат на масата.

Когато дойде време Патрик да се върне в участъка и той понечи да излезе през входната врата, Ерика се сети, че е мислила да му каже още нещо.

— Слушай, нали ти споменах за беглите си спомени от детството във връзка с шушукането по адрес на Алекс малко преди да се преместят и за разговорите, в които се споменаваше нещо за училище. Опитах се да проверя тази следа, но ударих на камък. За сметка на това обаче ми припомниха, че съществува още една връзка между Алекс и Нилс, освен факта, че Карл-Ерик е работил в консервната фабрика. Нилс е преподавал в училище в продължение на един срок. Замествал е титуляря в класа на Алекс. Не съм сигурна дали има някакво значение, но все пак реших да ти го кажа.

— Така значи, Нилс е бил учител на Алекс.

Патрик се спря замислено на стълбите.

— Може и да си права, че няма значение, но точно в този момент всяка връзка между Нилс Лоренц и Алекс е интересна. Не разполагаме с кой знае колко следи.

Той я погледна сериозно.

— Дан спомена нещо, което се запечата в ума ми. Алекс в последно време е говорела много за миналото. Казвала е, че е време да разчисти старите сметки и да набере смелост да се върне към трудните моменти, за да може да продължи напред. Чудя се дали няма някаква връзка с разказаното от теб, Ерика?

Патрик замълча за миг, но след малко се върна в настоящето и каза:

— Не мога да изключа Дан като заподозрян. Надявам се, че разбираш.

— Да, разбирам, Патрик. Само те моля да подходиш внимателно. Ще дойдеш ли тази вечер?

— Да, но първо ще мина през къщи да си взема чисти дрехи и някои други неща. Ще дойда към седем.

Целунаха се за довиждане. Патрик се качи в автомобила си, а Ерика остана на стълбите и го проследи с поглед, докато не изчезна от полезрението й.

Патрик не се върна веднага в участъка. Без дори самият той да знае защо, на излизане от полицията бе грабнал ключовете за апартамента на Андерш. Реши да се отбие там и да го огледа отново на спокойствие. Трябваше му нещо, каквото и да е то, което да доведе до развръзка. Имаше чувството, че накъдето и да се обърне, все попада в задънена улица. Че никога няма да заловят убиеца или убийците. Тайният любовник на Алекс, както и самата Ерика каза, досега оглавяваше списъка на заподозрените, но вече отиваше на по-заден план. Патрик не бе напълно готов окончателно да зачеркне Дан, но трябваше да признае, че тази следа е доста поизстинала.

В апартамента на Андерш цареше призрачна атмосфера. Патрик си представи как Андерш бавно се люшка на бесилото, нищо че го бяха свалили, преди той да пристигне на местопрестъплението. Не знаеше какво точно търси, но си сложи чифт ръкавици, за да не унищожи уликите. Застана точно под куката на тавана, на която бе обесен Андерш. Нещо не се връзваше. Таванът беше доста висок, а въжето бе вързано на възел точно под въпросната кука. Иска се твърде голяма сила, за да се вдигне тялото толкова нависоко. Вярно че Андерш беше много слаб, но като се има предвид ръстът му, все пак трябва да е бил доста тежък. Патрик си каза, че трябва да провери колко точно тежък, когато получи протокола от аутопсията. Единственото обяснение бе, че извършителите са били няколко души. Но защо тогава по тялото нямаше никакви следи? Даже и да го бяха приспали предварително, при самото обесване все щеше да остане някакъв белег. Нещата просто не се връзваха.

Тръгна да обикаля апартамента, като очите му шареха безцелно наоколо. Тъй като единствените мебели бяха матракът във всекидневната и масата със столовете в кухнята, нямаше кой знае какво за оглеждане. Чекмеджета имаше само в кухнята и той ги прегледа съсредоточено едно по едно. Вярно че ги бяха претърсвали и преди, но искаше да се увери, че нищо не са пропуснали.

В четвъртото поред чекмедже откри тетрадка и я извади на кухненската маса, за да я разгледа по-добре. Вдигна я към прозореца, за да провери на силната дневна светлина дали по нея няма някакви следи. Оказа се, че на най-горния лист има отпечатъци от невидим текст. Патрик използва стария познат трик, за да се опита да го възстанови. С помощта на молив, който откри в същото чекмедже, нанесе леки линии по страницата. Успя да разчете само част от текста, но това му бе достатъчно, за да разгадае останалата част. Тихо подсвирна. Интересна находка, дори много интересна. Колелото на събитията най-после се задвижваше с проскърцване. Внимателно прибра тетрадката в един от найлоновите пликове, които бе взел от колата.

После продължи да разглежда съдържанието на чекмеджетата. Повечето неща вътре бяха боклуци, но в последното откри още нещо интересно. Погледна парчето кожа, което държеше между пръстите си. Бе идентично с онова, което двамата с Ерика бяха намерили на нощното шкафче на Алекс. И носеше същия надпис: Т.М. 1976.

Когато го обърна, видя, че и по него има размазани петна от кръв. Вече знаеше, че между Алекс и Андерш съществува още някаква, все още неизвестна им връзка. Но докато гледаше парчето кожа, го обзе странно чувство.

Някаква неясна мисъл загложди подсъзнанието му и му подшушна, че този знак трябва да го накара да си спомни нещо важно. Очевидно пропускаше нещо, но не можеше да разбере какво. За сметка на това обаче му стана ясно, че пътищата на Алекс и Андерш са се пресичали от доста отдавна. Поне от 1976-а. Годината, преди Алекс и семейството й да се преместят от Фелбака и да изчезнат безследно за цели дванайсет месеца. Една година преди Нилс Лоренц да потъне вдън земя завинаги. Той пък от своя страна е бил учител в училището, което и Алекс, и Андерш са посещавали.

Патрик си каза, че трябва да разговаря с родителите на Алекс. Ако подозренията му бяха верни, то само те можеха да му предоставят отговорите, които търсеше. Отговорите, които щяха да поставят парчетата от пъзела на местата им.

Патрик взе найлоновите пликове с тетрадката и парчето кожа, хвърли един последен поглед на всекидневната и излезе. Още веднъж си представи как бледото слабо тяло на Андерш се люшка от тавана и си обеща да открие причината, поради която злощастният живот на художника бе приключил по този начин. Ако посоката на разсъжденията му беше правилна, то ставаше дума за неописуема трагедия. Силно се надяваше да греши.

Патрик откри името на Йоста в телефонния указател и набра вътрешния му номер в участъка. Най-вероятно щеше да го прекъсне насред поредния пасианс.

— Здравей, Патрик е.

— Здравей, Патрик.

Гласът на Йоста прозвуча както винаги уморено. Отегчението и вечното му лошо настроение оставяха духа и тялото му без капчица енергия.

— Имаш ли вече уговорена среща със семейство Карлгрен в Гьотеборг?

— Не, още не съм стигнал дотам. Имам много друга работа.

Йоста заемаше отбранителна позиция. Въпросът на Патрик го притесни. Боеше се, че ще го критикуват, задето все още не си е свършил работата. Но просто не можеше да си наложи да го стори. Струваше му се невъзможно дори да вдигне слушалката и да се обади, а да се качи в колата и да отпътува за Гьотеборг му бе свръхсилите.

— Имаш ли нещо против, ако аз говоря с Карлгрен вместо теб?

Патрик знаеше, че този въпрос е всъщност реторичен. Йоста щеше да подскочи до небето от щастие. Така и стана. Йоста отговори с нотка на радост в гласа:

— Не, ни най-малко! Ако наистина го искаш, то аз нямам нищо против. Чакат ме куп други задачи, нали знаеш. Нямам представа как щях да успея да изпълня и тази.

И двамата отлично знаеха, че всичко това е просто игра, но я практикуваха вече от много години и имаха взаимна изгода от нея. Патрик сам свършваше това, което държеше да свърши, а Йоста можеше да се върне към компютърните си игри, спокоен, че всички задачи ще бъдат изпълнени.

— Би ли ми дал номера, за да се обадя веднага?

— Разбира се, тук някъде е. Чакай малко…

Продиктува му го и Патрик го записа в тефтерчето, което държеше на таблото в колата. Благодари на Йоста, затвори и се обади на семейство Карлгрен веднага след това. Стискаше палци да са си вкъщи. Извади късмет. Карл-Ерик му отговори след третия сигнал „свободно“. Когато Патрик му обясни защо го търси, в гласа на мъжа прозвуча нотка на колебание, но след това се съгласи да приеме полицая и да отговори на въпросите му. Поиска да разбере за какво по-точно ще става дума, но Патрик се измъкна, като му каза, че в разследването все още има някои неясноти и се надява заедно да ги изчистят.

Излезе на заден ход от паркинга на жилищния комплекс, първо зави надясно, после в кръстовището наляво, след това пое към Гьотеборг. В началото се налагаше да кара доста бавно — пътят бе тесен и криволичеше през гората, но веднага щом излезе на магистралата, увеличи скоростта. Първо премина през Дингле, после през Мункедал, а когато стигна до Удевала, си даде сметка, че половината път е вече зад гърба му. Седнеше ли зад волана, винаги си пускаше музика на макс. А и самото шофиране му действаше успокоително. Когато спря пред голямата светлосиня къща в Колторп, остана за малко в колата, за да се съсредоточи. Ако подозренията му се окажеха верни, то със семейната идилия на Карлгрен бе свършено. Но такава му беше работата.

Една кола спря на алеята. Не я видя, но чу шумоленето на чакъла. Отвори входната врата и погледна навън. Зяпна от удивление, като видя кой излезе от автомобила. Ана й махна уморено, а след това отвори задната врата, за да свали децата от столчетата им. Ерика нахлузи чифт галоши и излезе да й помогне. Ана не й се бе обадила да я предупреди, че ще намине, и сега се зачуди какво ли се бе случило.

Ана изглеждаше съвсем бледа на фона на черното си палто. Сложи внимателно Ема на земята, а Ерика разкопча колана на столчето на Ейдриън и го гушна. В знак на благодарност той я награди със заразителна беззъба усмивка и Ерика усети как устните й се разтварят и се извиват нагоре. Погледна въпросително сестра си, но Ана просто леко поклати глава и й даде да разбере, че в момента не иска никакви въпроси. Ерика познаваше сестра си достатъчно добре и знаеше, че ще й разкаже сама, като му дойде времето. Преди това нямаше да успее да изкопчи нищо от нея.

— Каква чудесна изненада! Да дойдете на гости на леля!

Ерика загука, усмихна се на бебето в ръцете си, а след това погледна към Ема, която стоеше от другата страна на колата, за да я поздрави. Знаеше, че е любимка на племенницата си, но днес тя не отвърна на усмивката й. Вместо това стискаше силно палтото на майка си и гледаше към леля си подозрително.

Ерика тръгна напред с Ейдриън, а Ана я последва плътно по петите. Държеше Ема за ръка и неголям сак в другата си ръка. Ерика забеляза с учудване, че багажникът на комбито е претъпкан, и с голямо усилие се въздържа да не попита какво става.

Свали горните дрехи на Ейдриън с непохватни движения, а Ана стори същото с Ема, но далеч по-уверено. Едва тогава Ерика видя, че едната ръка на момиченцето е гипсирана до лакътя и погледна ужасено Ана, която за втори път поклати едва забележимо глава. Ема все още гледаше към леля си с широко отворени сериозни очи и не се отдели от майка си дори на милиметър. Бе пъхнала единия си палец в устата, още един знак, че се е случило нещо страшно. Ана още преди година й спомена, че са отучили Ема от навика да си смуче пръста.

Ерика влезе в дневната, стискайки здраво топлото телце на Ейдриън, седна на дивана и сложи детето в скута си. Ейдриън я погледна влюбено, а по устните му непрекъснато пробягваха малки усмивчици, сякаш не можеше да реши дали да се засмее с глас или не. Бе толкова сладък, че на Ерика й идеше да го схруска като бонбон.

— Добре ли мина пътуването?

Ерика не беше сигурна какво точно трябва да каже, но се опита да поддържа някакъв разговор, докато Ана не решеше да проговори.

— Да, но си е доста път. Минахме през Далсланд. На Ема й призля по криволичещия път през гората, та се наложи няколко пъти да спираме, за да подиша чист въздух.

— Много неприятно, нали, Ема?

Ерика се опита да заговори племенницата си. Детето поклати глава в отговор, но продължи да я гледа изпод вежди, като все така не смееше да се отдели от майка си.

— Мисля да поспите малко. Какво ще кажеш, Ема? Били сте будни през целия път насам, така че сигурно сте страшно уморени.

Ема кимна и като по поръчка започна да търка очи със здравата си ръка.

— Може ли да ги настаня горе, Ерика?

— Да, разбира се. Сложи ги в спалнята на мама и татко. Там спя засега, така че леглото е застлано и оправено.

Ана взе от скута на Ерика Ейдриън, който изръмжа недоволно, че ще трябва да се раздели със забавната си леля.

— Одеялото, мамо — напомни й Ема, когато стигнаха по средата на стълбата, и Ана слезе, за да вземе сака, който бе оставила в антрето.

— Имаш ли нужда от помощ?

На Ана сигурно й беше доста трудно да носи и Ейдриън, и сака, и почти да влачи Ема, която не се откъсваше от нея.

— Не, нямам. Свикнала съм.

Ана се усмихна горчиво.

Докато тя приспиваше децата, Ерика се зае да прави кафе. Зачуди се колко ли кани бе изпила през последните часове. Стомахът й скоро щеше да започне да се бунтува. Изведнъж една мисъл я накара да застине с поредната мерителна лъжичка кафе в ръка. По дяволите. Дрехите на Патрик бяха пръснати из цялата спалня. Ана трябваше да е пълна глупачка, ако не успееше да събере две и две. Подигравателната усмивка, с която слезе надолу по стълбите, потвърди притесненията на Ерика.

— Такаа, сестричке. Май нещо криеш от мен? Кой е тайнственият господин, който не се сеща да си прибере дрехите в гардероба?

Ерика се изчерви.

— Ами, доста набързо се получи.

Чу се как заеква, а Ана се развесели още повече. Белезите на умората за миг изчезнаха от лицето й и Ерика за първи път от доста време видя сестра си такава, каквато бе преди Лукас.

— Е, та кой е той? Вместо да си мрънкаш под носа, по-добре сподели със сестра си пикантните подробности. Можеш да започнеш с името му. Познавам ли го?

— Всъщност да. Спомняш ли си Патрик Хедстрьом?

Ана нададе лек вик и се удари по коленете.

— Патрик! Естествено, че си го спомням! Той те следваше по петите като кученце с изплезен език. Значи най-накрая му даде шанс…

— Да, искам да кажа, знам, че доста си падаше по мен на младини, но очевидно не съм си давала сметка колко са силни чувствата му…

— Мили боже, трябва да си била сляпа! Та той бе влюбен до уши. Боже, колко романтично! Значи е бленувал за теб през всичките тези години, а ти най-накрая поглеждаш в дълбоките му очи и откриваш голямата любов.

Ана се хвана драматично за сърцето, а Ерика се разсмя. Именно това бе сестрата, която познаваше и обичаше.

— Е, не е точно така. Всъщност е бил женен, но жена му го е напуснала преди около година. Сега е разведен и живее в Танумсхеде.

— С какво се занимава?

— Полицай е.

— Полицай, значи. Мъж с палка, с други думи. Хм, не е зле…

Ерика почти бе забравила каква майтапчийка е сестра й и само поклати уморено глава, докато сипваше кафе в две чаши. Ана отиде до хладилника с уверени стъпки, извади млякото и сипа малко на себе си и на сестра си. Закачливата усмивка изчезна от лицето й и Ерика разбра, че моментът да й обясни внезапната си поява във Фелбака най-после е настъпил.

— Да, моята приказка свърши. Определено. Не че не го знам от доста години, но май едва сега го осъзнах истински.

Тя замълча и погледна тъжно надолу към чашата си.

— Знам, че никога не си харесвала Лукас, но аз наистина го обичах. По някакъв начин намирах рационални обяснения за побоите. След това винаги ме молеше за прошка и ме уверяваше, че ме обича. Поне в началото бе така. Успя да ми втълпи, че вината е у мен. Ако станех малко по-добра съпруга, малко по-добра любовница и малко по-добра майка, нямаше да му се налага да ме бие.

Ана отговори на безмълвните въпроси на Ерика.

— Да, да, знам колко глупаво звучи, но успявах да се самозалъгвам. Освен това беше добър баща на Ема и Ейдриън и това ми стигаше. Не исках да ги оставя без татко.

— Но нещо се случи?

Ерика помогна малко на Ана. Видя колко й е трудно да говори. Самолюбието й бе наранено, а Ана бе страшно горд човек и не обичаше да греши.

— Да, нещо се случи. Вчера отново ми се нахвърли, както обикновено. Напоследък побоите доста зачестиха. Но вчера…

Гласът й заглъхна и Ана преглътна на няколко пъти, за да сподави плача си.

— Вчера се нахвърли и върху Ема. Бе страшно бесен, тя влезе в стаята, докато ме биеше, и той не можа да се спре.

Ана отново преглътна.

— Заведохме я в спешното, където се установи, че костта й е пукната.

— Предполагам, че си подала оплакване в полицията срещу Лукас.

Ерика усети как стомахът й се сви от гняв.

— Не — промълви Ана едва доловимо, а сълзите се търкулнаха по бледите й бузи. — Не, казахме, че е паднала по стълбите.

— Мили боже, повярваха ли ви?

Ана се усмихна накриво.

— Знаеш колко очарователен може да е Лукас, когато реши. Омая и лекаря, и сестрите, и те дори взеха да му съчувстват повече, отколкото на Ема.

— Но, Ана, трябва да подадеш оплакване в полицията. Не може да го оставиш да се измъкне и този път.

Ерика погледна разплаканата си сестра. В сърцето й се бореха съчувствие и гняв. Ана се смали пред очите й.

— Ще се погрижа никога повече да не се повтори. Престорих се, че за пореден път приемам извиненията му, но натоварих колата веднага щом отиде на работа. Никога няма да се върна при него. Няма да му позволя отново да нарани децата. Ако бях подала оплакване в полицията, сигурно щяха да се намесят и социалните и да ни ги отнемат.

— Ана, Лукас няма доброволно да ти позволи да му вземеш децата. Без оплакване в полицията и разследване как ще успееш да убедиш съда да ти даде пълно попечителство над тях?

— Не знам, не знам, Ерика. Нямам сили да мисля и за това сега. Просто трябваше да се махна от него. Другото постепенно ще се нареди. Не ми викай, моля те.

Ерика остави чашата си с кафе на масата, стана от стола и прегърна сестра си. Погали я по косата и започна да я успокоява. Остави я да се наплаче на рамото й и усети как пуловерът й подгизва все повече. Същевременно омразата й към Лукас все повече растеше. Единственото, което искаше, бе да цапардоса мръсника по мутрата.

Скрита зад пердето, Биргит погледна навън към улицата. Карл-Ерик разбра по свитите й рамене колко е напрегната. Откакто полицаят се обади, не спираше да обикаля уплашено напред-назад из стаята. Той самият за първи път усещаше вътрешен мир. Смяташе да даде на полицая отговорите, стига да му зададеше правилните въпроси.

Тайните изгаряха душата му в продължение на толкова много години. На Биргит й беше някак по-лесно. Тя разреши проблема, като потисна напълно спомена за случилото се. Отказваше да говори за това и продължи да живее, сякаш всичко си беше постарому. Той обаче не можеше да забрави. Не минаваше и ден, без да си спомни, а теглото върху плещите му ставаше все по-непоносимо. Знаеше, че Биргит поне привидно изглежда по-силна от него. Жена му блестеше като звезда на всички социални събития, криеше се зад красивите си дрехи, скъпите бижута и грима като зад броня, а той вървеше до нея посивял и невидим.

Когато обаче се прибираха вкъщи след поредната бляскава вечер и тя свалеше снаряжението си, от нея сякаш не оставаше нищо. Превръщаше се в треперещо, несигурно дете, което изцяло разчиташе на него за подкрепа. По време на дългия им брак душата му бе разкъсвана от различни чувства към съпругата му. Красотата и крехкостта й го изпълваха с нежност и пробуждаха бащинските му чувства, караха го да се чувства мъж. Но нежеланието й да застане лице в лице с тъмната страна на живота понякога го докарваше до лудост. Най-много се дразнеше от това, че тя всъщност не беше глупава. Просто й бе внушено, че жената трябва на всяка цена да прикрива интелекта си, да прави всичко възможно, за да изглежда добре и да се преструва на безпомощна. Да доставя удоволствие на мъжа. В началото на брака им това не му се струваше странно, такива бяха времената. Но оттогава доста неща се бяха променили и днес от мъжете и жените се очакваше друго. Той лично успя да се приспособи, но не и съпругата му. Точно затова днешният ден щеше да се окаже изключително тежък за нея. Карл-Ерик вярваше, че дълбоко в душата си тя знае за намеренията му и че именно затова от два часа не спира да ходи напред-назад из стаята. Но му бе ясно и че няма да му позволи да разкрие семейните тайни без бой.

— Защо и Хенрик трябва да е тук?

Биргит се обърна към съпруга си и закърши притеснено ръце.

— Полицията иска да разговаря със семейството, а той е негов член, нали?

— Да, но просто ми се вижда безсмислено да го забъркваме. Полицаят ще ни зададе само някакви общи въпроси, защо да го караме да идва само за това. Не, просто ми се струва безсмислено.

Гласът й трепереше, на устата й напираха неизречени въпроси. Толкова добре я познаваше.

— Идва.

Биргит бързо се дръпна от прозореца. Мина известно време, преди на вратата да се позвъни. Карл-Ерик си пое дълбоко дъх и отиде да отвори, а Биргит се отправи към всекидневната, където Хенрик седеше на дивана, дълбоко потънал в собствените си мисли.

— Здравейте. Аз съм Патрик Хедстрьом.

— Карл-Ерик Карлгрен.

Здрависаха се учтиво, а Карл-Ерик прецени, че полицаят е на годините на Алекс. Доста често му се случваше напоследък да сравнява хората с Алекс.

— Заповядайте. Мислех да се настаним във всекидневната.

Патрик леко се изненада, като видя Хенрик, но бързо се съвзе и поздрави учтиво Биргит, а след това и него. Седнаха около кръглата холна маса. В стаята настана дълга тягостна тишина. Накрая Патрик заговори.

— М-да, срещата ни бе организирана доста набързо, затова искам да ви благодаря, че ме приехте.

— Точно се чудехме дали не се е случило нещо. Открихте ли нещо ново? Отдавна не сте се обаждали…

Думите й бавно заглъхнаха и Биргит погледна обнадеждено Патрик.

— Разследването върви бавно, но сигурно. Само това мога да ви кажа засега. Убийството на Андерш Нилсон хвърли нова светлина върху събитията.

— Да, разбира се. Двамата с Алекс да не са станали жертва на един и същи убиец?

В бъбренето на Биргит се долавяше истерична нотка и на Карл-Ерик му се прииска да се наведе напред и да хване ръката й. Но днес трябваше да излезе от ролята си на неин покровител, която владееше до съвършенство.

За миг позволи на мислите си да го отнесат в миналото, което сега му се струваше още по-далечно. Огледа всекидневната почти с погнуса. Така лесно се поддадоха на изкушението, човек дори можеше да усети мириса на кървави пари. Не си и бяха мечтали за къща като тази, когато децата бяха малки. Бе голяма и просторна, бяха успели да запазят духа на трийсетте, без да се лишат от никакви удобства. Заплатата, която получаваше в Гьотеборг, най-накрая им бе донесла мечтания стандарт.

Седяха в най-голямата стая в къщата. Твърде претрупана с мебели за неговия вкус, но Биргит имаше слабост към лъскави и блестящи предмети и обзавеждането бе почти ново. На всеки три години тя започваше да се оплаква — мебелите изглеждали остарели и протрити, съвсем й били омръзнали — и след няколко седмици на молби той се предаваше и изваждаше портфейла си. Сякаш като подновяваше мебелировката в дома си, Биргит преоткриваше себе си и живота си. В момента се бе запалила по Лора Ашли и стаята бе изпълнена с толкова рози и волани, че го задушаваше с женствеността си. Вярно че нямаше да му се наложи да ги търпи повече от няколко години, а ако извадеше късмет, следващия път Биргит щеше да се спре на честърфийлдски фотьойли и английски ловни мотиви. В противен случай току-виж му се наложило да се примири с мебели на тигрови райета.

Патрик се прокашля.

— Имам няколко въпроса, които бих искал да обсъдя с вас.

Никой не каза нищо, затова той продължи.

— Знаете ли откъде Алекс се познава с Андерш Нилсон?

Хенрик изглеждаше озадачен и Карл-Ерик разбра, че Алекс явно нищо не му бе казала. Заболя го, но нищо не можеше да стори.

— Бяха съученици. Но оттогава минаха толкова много години.

Седнала до зет си на дивана, Биргит се завъртя нервно. Хенрик заговори.

— Името ми звучи познато. Алекс не продаваше ли негови картини в галерията?

Патрик кимна. Хенрик продължи.

— Не разбирам, каква връзка има между тях? Защо някой ще реши да убие съпругата ми и един от художниците, с които работи?

— Точно това се опитваме да разберем.

Патрик се поколеба, преди да продължи.

— За съжаление установихме, че са имали и интимна връзка.

Над стаята отново се спусна тишина, а Карл-Ерик забеляза как по лицата на седящите срещу него Биргит и Хенрик пробягват куп емоции. Той самият изпита леко удивление, но то бързо отстъпи място на увереността, че полицаят казва истината. Подобна развръзка бе съвсем естествена предвид обстоятелствата.

Биргит се хвана с ръка за устата, напълно ужасена, а лицето на Хенрик съвсем пребледня. Карл-Ерик забеляза, че Патрик Хедстрьом изобщо не се чувства удобно в ролята на вестител на лоши новини.

— Не може да е вярно.

Биргит се огледа глупаво наоколо, но не получи подкрепа от никого от присъстващите.

— Защо й е било на Алекс да поддържа връзка с подобен индивид?

Тя погледна многозначително Карл-Ерик, но той не отвърна на погледа й, а вместо това се загледа в ръцете си. Хенрик не каза нищо, но сякаш съвсем се сви пред очите им.

— Знаете ли дали са продължили да поддържат връзка и след преместването ви?

— Не, не ми се струва възможно. Алекс прекъсна всякакви отношения с хората от Фелбака, след като напуснахме града.

За пореден път Биргит бе взела думата, докато Карл-Ерик и Хенрик седяха мълчаливи.

— Бих искал да ви попитам и още нещо. Премествате се по средата на срока, когато Алекс е в шести клас. Защо? Освен това всичко се случва доста набързо.

— Обяснението е съвсем просто. Карл-Ерик получи невероятно предложение за работа, на което не можеше да откаже. Трябваше им човек веднага, затова не му оставиха много време за мислене. Затова и се изнесохме толкова бързо.

Докато говореше, Биргит не спираше да кърши ръце в скута си.

— Но Алекс не е ходила на училище в Гьотеборг. Вместо това сте я изпратили в интернат в Швейцария. Има ли конкретна причина за това ваше решение?

— Благодарение на новата работа на Карл-Ерик пред нас се откриха съвсем нови икономически възможности. Просто искахме Алекс да получи възможно най-доброто образование — отвърна Биргит.

— В Гьотеборг нямаше ли добри училища?

Патрик безмилостно ги обстрелваше с въпроси и Карл-Ерик се възхити на упоритостта му. И той самият някога бе млад и ентусиазиран. Сега обаче се чувстваше безкрайно уморен.

Биргит продължи.

— Разбира се, че имаше, но представете си само какви контакти би могла да създаде благодарение на интернат от такава класа. Там учеха дори няколко принца. Подобни връзки са изключително важни за добър старт в живота.

— Придружихте ли я до Швейцария?

— Естествено, заминахме с нея, за да я запишем. Ако това имате предвид.

— Не, всъщност друго имах предвид.

Патрик погледна бележника си, за да опресни паметта си.

— Александра напуска училището във Фелбака по средата на втория срок през 1977, но е записана в интерната през пролетта на 1978. Именно тогава Карл-Ерик започва работа в Гьотеборг. Въпросът ми е, къде сте били през липсващите дванайсет месеца?

Хенрик бе сбърчил вежди и гледаше ту Биргит, ту Карл-Ерик. И двамата отказваха да го погледнат в очите, а Карл-Ерик усети лека болка в областта на сърцето, която все повече се усилваше.

— Не разбирам какво целите с тези въпроси. Какво общо има със случая дали сме се преместили през 77 или 78? Дъщеря ни е мъртва, а вие идвате в дома ни и ни разпитвате като обвиняеми. Очевидно е станала някаква грешка. Някой е сбъркал цифрите в регистъра. Преместихме се през 77 и точно тогава Алекс отиде да учи в интерната в Швейцария.

Патрик погледна съчувствено Биргит, която все повече се разстройваше.

— Съжалявам, госпожо Карлгрен, не бих искал да ви притеснявам. Знам, че преживявате много тежък период, но не мога да не ви задам тези въпроси. Освен това информацията ми е напълно вярна. Вие се премествате тук едва през пролетта на 1978. За дванайсетте месеца преди това не е ясно дали изобщо сте се намирали на територията на Швеция. Затова ви питам отново, къде сте живели от пролетта на 77 до момента, в който Алекс е записана в интерната в Швейцария?

Биргит погледна отчаяно към Карл-Ерик, сякаш молеше за помощ, но той вече не можеше да й даде подкрепата, от която се нуждаеше. Знаеше, че това е най-доброто, което може да стори за семейството си в дългосрочен план, но в настоящия момент постъпката му щеше да я съкруши. Въпреки това нямаше избор. Погледа скръбно съпругата си и се прокашля.

— Бяхме в Швейцария, аз, съпругата ми и Алекс.

— Тихо, Карл-Ерик! Дума да не си казал повече!

Той не й обърна внимание.

— Бяхме в Швейцария, защото дванайсетгодишната ни дъщеря носеше дете.

Карл-Ерик не се изненада, като видя как Патрик Хедстрьом изпусна химикалката си, след като чу шокиращия му отговор. Каквото и да си бе мислил или подозирал, той очевидно не очакваше такава развръзка. Та кой ли би могъл да си представи подобна кошмарна история?

— Дъщеря ни стана жертва на сексуално издевателство, на изнасилване. А беше още дете.

Усети как гласът му заглъхва и притисна силно юмрук до устните си в опит да възвърне самообладанието си. След малко успя да продължи. Биргит отказваше дори да го погледне, но вече нямаше връщане назад.

— Забелязахме, че нещо не е наред, но не знаехме какво. Преди винаги излъчваше щастие, сигурност. Някъде в началото на шести клас започна да се променя. Стана мълчалива и се затвори в себе си. Приятелите й спряха да идват вкъщи, понякога я нямаше часове наред, без да знаем къде е. Но въпреки това не погледнахме сериозно на тази промяна. Смятахме, че е фаза на растежа. Началото на пубертета или нещо подобно.

Беше принуден отново да се прокашля. Болката в гърдите му все повече се усилваше.

— Открихме, че е бременна, едва в началото на четвъртия месец. Трябваше да забележим признаците по-рано, но кой би повярвал… Дори не можехме да си представим подобно нещо…

— Карл-Ерик, моля те.

Лицето на Биргит бе съвсем посивяло. Хенрик изглеждаше напълно зашеметен, сякаш не вярваше на ушите си. А и вероятно беше така. Дори самият Карл-Ерик осъзнаваше колко невероятно звучат думите му. Най-накрая казваше истината, която го гризеше отвътре в продължение на двайсет и пет години. Досега бе мълчал от жал към Биргит, но вече никой не можеше да спре пороя от думи.

— Не можехме и да си помислим за аборт. Не и при тези обстоятелства. Не оставихме възможност на Алекс да избира. Никога не я попитахме как се чувства или какво иска. Вместо това потулихме цялата история, отписахме я от училище, заминахме за чужбина и останахме там, докато роди. Никой не разбра. Иначе какво ли биха казали хората?

Сам чу с каква горчивина произнесе последната си реплика. Това бе най-важното. По-важно дори от щастието и благоденствието на собствената им дъщеря. Дори не можеше да стовари цялата вина за този избор върху Биргит. Вярно бе, че точно тя винаги се интересуваше как изглеждат нещата отвън. Но след години на размисъл и терзания Карл-Ерик бе стигнал до истината, че й е позволил да наложи волята си заради собствения си стремеж да запази лъскавата си фасада. Усети как стомашен сок нахлу в гърлото му, но го преглътна и продължи.

— След раждането я записахме в интерната и се върнахме в Гьотеборг.

Думите му преливаха от горчивина и себепрезрение. Очите на Биргит горяха от гняв, може би дори от омраза, бе ги втренчила в него, сякаш се надяваше да го накара да замлъкне единствено със силата на погледа си. Той обаче знаеше, че колелото се е завъртяло в мига, в който откриха безжизненото тяло на Алекс във ваната. Знаеше, че ще започнат да душат наоколо, че ще надникнат под всеки камък и мрачната истина най-накрая ще излезе на бял свят. Най-добре бе да им я разкажат сами. Или по-скоро той да им я разкаже. Може би трябваше да го стори по-рано, но му трябваше време да събере смелост. Телефонното обаждане на Патрик Хедстрьом беше последната капка.

Знаеше, че вече е разкрил твърде много неща, но изведнъж го налегна страшна умора и реши да остави Патрик да поведе разговора и да зададе необходимите въпроси, за да попълни оставащите празнини. Облегна се назад във фотьойла и стисна здраво подлакътниците. Хенрик се намеси пръв. Гласът му осезаемо трепереше.

— Защо си мълчахте досега? Защо Алекс не ми разказа нищо? Знаех, че крие нещо от мен, но това надхвърли всичките ми очаквания.

Карл-Ерик направи отчаян жест с ръце. Нямаше какво да отговори на съпруга на Алекс.

Патрик положи неимоверни усилия, за да запази професионализма си в този миг, но се виждаше, че е разтърсен. Вдигна химикалката си от земята и се опита да се съсредоточи върху тефтерчето си.

— Кой е насилникът на Алекс? Някой от училище?

Карл-Ерик само кимна в отговор.

— Да не би да е… — Патрик се поколеба. — Нилс Лоренц?

— Кой е Нилс Лоренц? — попита Хенрик.

Биргит му отговори ледено:

— Заместваше един от учителите. Син е на Нели Лоренц.

— Къде е сега? Трябва да е бил в затвора след стореното?

Очевидно на Хенрик му бе изключително трудно да възприеме казаното от Карл-Ерик.

— Той изчезна преди двайсет и пет години. Оттогава никой не го е виждал. Бих искал обаче да ви попитам защо срещу него няма подадена жалба. Претърсих архива ни, но не открих нищо срещу него.

Карл-Ерик затвори очи. Патрик очевидно не бе желал въпросът му да прозвучи обвинително, но въпреки това успя да постигне точно този ефект. Думите го пронизваха като острие на нож и му припомняха за ужасната грешка от преди двайсет и пет години.

— Не подадохме оплакване. Когато разбрахме, че Алекс е бременна и чухме от нея какво се бе случило, веднага се втурнах към Нели и й разказах за стореното от сина й. Възнамерявах да го предам в полицията и й го заявих направо, но…

— Но Нели дойде да говори с мен и ми предложи да разрешим проблема, без да намесваме органите на реда. Каза, че няма смисъл да унижаваме Алекс още повече, като оставим целия град да шушука зад гърба й. Видяхме се принудени да се съгласим. Преценихме, че и за самата нея ще е много по-добре, ако истината си остане в семейството. Нели обеща, че ще се погрижи Нилс да получи заслужено наказание — рече Биргит, която седеше на дивана с изправен като колона гръб.

— Нели ми уреди и много добре платена работа тук, в Гьотеборг. Какво да кажа, очевидно не можем да се похвалим с много висок морал, щом обещанията за пари и благоденствие успяха да ни заслепят.

Карл-Ерик беше безмилостно откровен. Времето за отричане отдавна бе отминало.

— Това няма нищо общо с решението ни. Как можа да го кажеш, Карл-Ерик! Искахме само най-доброто за Александра. Какво щеше да спечели тя, ако всички научеха за случилото се? Дадохме й шанс да продължи живота си.

— Не, Биргит, ние двамата с теб бяхме тези, които получиха шанс да продължат живота си. Алекс изгуби своя, когато решихме да прикрием истината.

Погледнаха се през масата и Карл-Ерик разбра, че Биргит никога нямаше да му прости. Просто не можеше да го разбере.

— Ами детето? Какво се случи с него? Дадохте го за осиновяване ли?

Мълчание. В следващия миг откъм вратата се чу глас.

— Не, не го дадоха за осиновяване. Решиха да го задържат и цял живот да крият от него истинската му самоличност.

— Юлия! Мислехме, че си горе в стаята си!

Карл-Ерик се обърна и видя, че Юлия стои на прага.

Сигурно бе успяла да се промъкне незабелязано дотук от втория етаж, защото никой не я бе чул да идва. Зачуди се откога ли стои там.

Юлия се подпираше на касата на вратата със скръстени на гърдите ръце. Позата на безформеното й тяло издаваше възмущение. Макар часовникът да показваше четири следобед, тя все още носеше пижама. Както изглеждаше, не се бе къпала повече от седмица. Карл-Ерик усети как гърдите му се изпълват със съчувствие, примесено с болка. Бедното грозно патенце.

— Ако не беше Нели, или „баба“ ми, никога нямаше да разбера, нали? Нямаше да се наканите да ми кажете, че майка ми всъщност ми е баба, а баща ми дядо, и най-вече че сестра ми не ми е сестра, а моя майка. Разбрахте ли, или да го повторя? Доста е сложно.

Язвителният въпрос бе насочен към Патрик, чието ужасено изражение очевидно доставяше удоволствие на Юлия.

— Доста перверзно, нали?

Сниши глас почти до шепот и долепи показалец до устните си.

— Но, шт, не го споменавай на никого. Че какво ще кажат хората, ако разберат? Представи си само какво ще стане, ако започнат да разпространяват слухове по адрес на изтънченото семейство Карлгрен.

После отново заговори високо и ясно.

— За щастие обаче Нели ми разказа всичко миналото лято, докато работех в консервната фабрика. Каза, че имам право да знам. Да знам коя съм всъщност. Не ми беше лесно да съм по-малката сестра на жена като Алекс, но въпреки това я боготворях. Тя бе всичко, което исках да бъда. Виждах как гледате нея и как гледате мен. А самата Алекс изобщо не се интересуваше от бедната Юлия, затова я боготворях още повече. Чак сега разбирам защо. Не можеше дори да ме погледне. Извънбрачното дете, заченато от насилник. Заради вас й се налагаше да си го спомня всеки път, щом застанех пред очите й. Наистина ли не разбирате колко е било жестоко?

Карл-Ерик потръпна при думите й, все едно му бе ударила шамар. Знаеше, че е права. Да задържат Юлия и да принуждават Алекс ден след ден отново да преживява кошмара, сложил край на детството й, бе проява на невероятна жестокост. Двамата с Биргит така и не можаха да превъзмогнат истината за зачатието й. Очевидно Юлия го е усещала още от самото начало, защото плачът, с който се появи на този свят, се загнезди здраво в гърдите й и докато растеше, тя не спря да реве и да се бори срещу всичко и всички. Беше невъзможна, а двамата с Биргит се чувстваха твърде стари, за да се грижат за толкова капризно и претенциозно дете.

Донякъде изпитаха облекчение, когато един ден Юлия се върна побесняла от работа и им поиска обяснение. Не останаха изненадани, когато чуха, че Нели на своя глава й е разказала истината. Старата злобна вещица, която се интересуваше само от себе си, очевидно бе решила, че подобно признание ще й донесе някаква изгода. Познаваха я и затова се опитаха да убедят Юлия да не приема предложението за лятна работа, но тя прояви обичайния си инат и не ги послуша.

Когато Нели й призна за случилото се, пред очите на Юлия се откри цял нов свят. За първи път се почувства желана, за първи път някой наистина я искаше. Нели можеше и да има син в лицето на Ян, но за нея най-важна бе кръвната връзка. Дори заяви на Юлия, че възнамерява да й остави цялото си богатство. Карл-Ерик разбираше отлично какъв ефект имаше това върху внучката му. Тя се изпълни с гняв към мнимите си родители и започна да боготвори Нели със същата сила, с която някога обожаваше Алекс. Всички тези мисли прелетяха през съзнанието му, когато я видя да стои на прага на фона на струящата от кухнята мека светлина. Най-тъжното бе, че тя никога нямаше да осъзнае колко я обичат, въпреки всичките онези мигове, когато кошмарното им минало оживяваше пред очите им, щом я погледнеха. Но тя бе като чуждо птиче в гнездото и те се чувстваха изгубени и безпомощни пред нея. И досега беше така, а вече щеше да им се наложи да приемат и факта, че са я изгубили завинаги. Тя продължаваше да живее телом в дома им, но отдавна ги бе напуснала духом.

Хенрик остана съвсем без дъх. Наведе глава към коленете си и замижа. За миг Карл-Ерик се зачуди дали бе постъпил правилно, като го бе извикал днес. Стори го, защото смяташе, че заслужава да чуе истината. Все пак и той бе обичал Алекс.

— Но, Юлия…

Биргит протегна ръце към нея някак несигурно и умолително, но Юлия й обърна презрително гръб и след миг чуха шума от стъпките й нагоре по стълбите.

— Наистина съжалявам. Разбрах, че нещо не е наред, но това надхвърли и най-дръзките ми очаквания. Не знам какво да кажа.

Патрик махна съкрушено с ръце.

— Дори ние самите не знаем какво да кажем. Най-вече един на друг.

Карл-Ерик се загледа в съпругата си.

— Знаете ли в продължение на колко време е била насилвана?

— Не. Алекс не искаше да говори за това. Вероятно поне няколко месеца, може би дори година.

Той се поколеба.

— Тук се крие и отговорът на един от предишните ви въпроси.

— Кой по-точно? — зачуди се Патрик.

— За връзката между Андерш и Алекс. Андерш също беше жертва. В деня, преди да се изнесем, открихме бележка от Алекс до него. От нея ставаше ясно, че Нилс е издевателствал дори над него. Очевидно по някакъв начин са се досетили или научили, че се намират в едно и също положение, и са потърсили утеха един от друг. Взех бележката и лично я занесох на Вера Нилсон. Разказах й какво се е случило с Алекс, а вероятно и с Андерш. Това бе един от най-трудните моменти в живота ми. Андерш е, или по-точно беше — поправи се той набързо — всичко, което тя имаше. Някъде дълбоко в себе си се надявах Вера да направи това, за което на нас не ни достигна кураж — да предаде Нилс на полицията и да му потърси отговорност за стореното. Но тъй като нищо не последва, предполагам, че Вера е проявила същата слабост като нас.

Карл-Ерик несъзнателно бе започнал да масажира гърдите си с юмрук. Болката нарастваше с всеки миг и вече я усещаше дори с върха на пръстите си.

— Имате ли някаква представа къде може да е Нилс?

— Не, никаква. Но където и да е, надявам се да страда. Проклет да е.

Болката изригна като вулкан, пръстите му изтръпнаха и той разбра, че има някакъв проблем. Сериозен проблем. Зрението му се замъгли и макар да виждаше как устните на останалите се движат, всичко прелиташе пред погледа му като на забавен каданс. За миг се зарадва, че гневът изчезна от очите на Биргит. Но когато видя, че на негово място се прокрадва тревога, разбра, че ситуацията е сериозна. В следващия миг всичко потъна в мрак.

Патрик седеше в колата и се опитваше да си поеме дъх след бясното пътуване до болница „Салгренска“. Караше след линейката и остана с Хенрик и Биргит, докато не се разбра, че Карл-Ерик е прекарал тежък инфаркт, но състоянието му вече не е критично.

Това беше един от най-разтърсващите дни в живота му. През годините служба в полицията бе ставал свидетел на много човешка мъка, но никога досега не бе чувал толкова сърцераздирателна и трагична история като тази, която Карл-Ерик му разказа следобед.

Патрик знаеше, че казва истината, но въпреки това му бе трудно да я приеме. Как можеше да се очаква от Алекс спокойно да продължи да живее след подобен кошмар? Не само че я бяха изнасилили и разрушили детството й, но и я бяха принудили цял живот да вижда резултата от кошмара пред очите си. Колкото и да се опитваше, не можеше да разбере постъпката на родителите й. Той никога не би позволил на извършителя да се измъкне безнаказано, ако разбереше, че детето му е станало жертва на изнасилване. Още по-трудно му бе да си представи, че някой би се опитал да потули цялата история. Как може мнението на хората да е по-важно от здравето и живота на собственото ти дете? Това не можеше да разбере.

Седеше със затворени очи, подпрял глава на седалката. Започна да се свечерява и трябваше да се прибира, но се чувстваше слаб и вял. Дори мисълта за чакащата го Ерика не бе достатъчна да го накара да запали двигателя и да поеме към къщи. Основите на позитивизма му бяха сериозно разклатени и за първи път се зачуди дали злото у хората не надделява над доброто.

От друга страна, изпитваше лека вина, защото макар историята да го трогна дълбоко, почувства професионално удовлетворение, че благодарение на него нещата си идват на местата. Този следобед откри отговорите на множество въпроси. Но отчаянието му също нарасна. Въпреки че бе разрешил част от загадката, все още не знаеше кой или кои са убийците на Алекс и Андерш. Може би мотивът се криеше в миналото, а може би не, колкото и невероятно да му звучеше второто. Все пак именно там се криеха причините за връзката между Алекс и Андерш.

Но защо му е на някого да иска да ги убие заради нещо, случило се преди двайсет и пет години? И защо точно сега? Какво бе събудило тази отдавна погребана тайна и довело до две убийства в рамките на няколко седмици? Най-много го мъчеше мисълта, че не знае в каква посока да поеме оттук нататък.

Разговорът от този следобед представляваше огромен пробив в разследването, но същевременно и един вид задънена улица. Патрик си припомни всичко, което бе свършил и чул през изминалия ден, и се сети, че пази изключително важна улика в колата си. Бе я забравил заради преживения у семейство Карлгрен шок и суматохата покрай внезапната болест на Карл-Ерик. Ентусиазмът му от сутринта се завърна и той осъзна, че освен всичко друго, разполага и с уникална възможност да тръгне по тази следа. Трябваше му само малко късмет.

Включи мобилния си телефон, не отвори получените три гласови съобщения и позвъни на „Информация“, за да получи номера на болница „Салгренска“. Дадоха му телефона на рецепцията.

— Болница „Салгренска“.

— Здравейте, казвам се Патрик Хедстрьом. Имате ли служител на име Роберт Ек в отделението по съдебна медицина?

— Един момент, сега ще проверя.

Патрик затаи дъх. Роберт му бе състудент от академията, който след дипломирането си специализира съдебна медицина. По време на следването бяха непрекъснато заедно, но след това пътищата им се разделиха. Патрик бе дочул, че Роберт работи в болница „Салгренска“, и се молеше наистина да се окаже така.

— Да видим. Да, имаме служител на име Роберт Ек. Искате ли да ви свържа?

— Да, благодаря — зарадва се Патрик.

Прозвучаха няколко сигнала свободно, след което чу добре познатия глас на Роберт.

— Съдебна медицина, Роберт Ек.

— Здравей, Робан, можеш ли да познаеш кой се обажда?

Настъпи кратка тишина. Патрик не вярваше Роберт да успее да познае гласа му и дори се приготви да му подскаже. Но точно в този миг в слушалката прозвуча вик.

— Патрик Хедстрьом, стара лисица такава! По дяволите, откога не сме се чували! На какво дължа тази чест? Все пак това си е направо чудо!

Гласът на Роберт прозвуча закачливо и Патрик леко се засрами. Знаеше, че не поддържа добър контакт с приятелите си. В началото Роберт често го търсеше, но престана, когато видя, че Патрик не му отвръща със същото. Почувства се още по-неловко при мисълта, че когато най-накрая му се обади, бе, за да му поиска услуга. Но вече нямаше връщане назад.

— Да, знам, че рядко се обаждам. Всъщност сега стоя на паркинга пред болницата и случайно си спомних, че май работиш тук. Затова реших да проверя дали днес си на работа и да мина да се видим.

— Да, по дяволите. Идвай.

— Как да те открия? Къде е отделението ти?

— В мазето. Влез през централния вход, слез долу с асансьора, свърни надясно и иди до дъното на коридора. Там ще видиш врата, която води към нашето отделение. Позвъни на звънеца и ще ти отворя. Страхотно ще е да те видя.

— Да. Ами значи до няколко минути.

Патрик отново се засрами при мисълта, че щеше да се прояви като същински използвач по отношение на стария си приятел, но, от друга страна, Роберт също му беше длъжник. Докато следваха, той живееше с момиче на име Сузане, която освен всичко друго му бе и годеница. Същевременно обаче въртеше страстна афера с една от общите им приятелки, Мари, която също имаше друга връзка. Срещаха се тайно цели две години, а през това време Патрик безброй пъти му спасяваше кожата. Доста често се налагаше да му осигурява алиби и да проявява невероятна фантазия, когато Сузане му се обаждаше, за да го попита дали знае къде е Роберт.

Сега, като се замисли, си даде сметка, че и двамата с приятеля му не бяха постъпвали особено почтено с нея. Но тогава бяха млади и зелени и в интерес на истината Патрик намираше цялата ситуация за направо очарователна и дори леко завиждаше на Роберт за това, че ходи с две мадами. Разбира се, накрая сапуненият мехур се спука и Роберт се озова на улицата без апартамент и без приятелка. Но благодарение на вродения си чар само след няколко седмици освободи дивана на Патрик и отиде да живее у друго момиче.

Патрик бе чул също, че се е оженил и има деца, но му бе много трудно да си го представи. Сега щеше да разбере как стоят нещата в действителност.

Залута се по безкрайните коридори на болницата и макар наставленията, които му даде Роберт, да изглеждаха на пръв поглед ясни, успя да се загуби на два пъти, преди да открие правилната врата. Натисна звънеца и зачака. След миг вратата се отвори.

— Здравей!

Прегърнаха се сърдечно и след това направиха крачка назад, за да се огледат хубаво. Патрик констатира, че времето е било благосклонно към Роберт, и се надявате приятелят му да смята същото за него. За всеки случай глътна корема си и леко изпъчи гърди.

— Влизай, влизай.

Роберт го поведе към кабинета си, който се оказа миниатюрна стаичка, където едва се побираше сам човек, а какво остава за двама. Роберт седна зад бюрото си и Патрик го огледа по-внимателно. Носеше светлата си коса изкусно вчесана, също като на младини, а бялата му престилка бе изрядно изгладена. Патрик винаги бе смятал, че стремежът на Роберт към чистота и подреденост представлява нещо като противовес на хаоса в личния му живот. Погледът му попадна на снимка върху етажерката зад него.

— Това семейството ти ли е?

Не успя напълно да скрие изненадата си.

Роберт се усмихна гордо и свали снимката.

— Да, съпругата ми Карина и двете ни деца, Оскар и Мая.

— На колко са години?

— Оскар е на две, а Мая — на шест месеца.

— Много са сладки. Откога си женен?

— От три години. Май не ти се вярваше, че от мен ще излезе баща и съпруг, а?

Патрик се разсмя.

— Не, трябва да призная, че шансовете за това не изглеждаха много големи.

— Да, нали знаеш, биологичният часовник тиктака. Ами ти? Сигурно имаш цял футболен отбор?

— Не, не стана точно така. Всъщност наскоро се разведох. Нямахме деца, което отчасти бе добре предвид обстоятелствата.

— Съжалявам.

— Нещата не са чак толкова зле. Дори в момента имам многообещаваща връзка, но да видим как ще се развие.

— Та как реши да ме посетиш така изведнъж след толкова много години? Дойде ми като гръм от ясно небе.

На Патрик му стана неудобно. За пореден път се засрами, че когато най-накрая се накани да посети приятеля си, то бе, за да го помоли за услуга.

— В града съм по работа и се сетих, че работиш в съдебна медицина. Имам нужда от помощ, а не мога да си позволя да следвам каналния ред. В такъв случай ще минат седмици, преди да получа отговор, а нямам нито време, нито търпение.

Върху лицето на Роберт се изписа любопитство. Допря пръстите на ръцете си и зачака продължението.

Патрик се наведе и извади плик с лист хартия вътре. Подаде го на Роберт, който го пъхна под силната светлина на настолната лампа, за да го разгледа по-добре.

— Откъснах го от една тетрадка в дома на жертва на убийство. Видях, че съдържанието на предходната страница се е отпечатало върху него, но следите са твърде слаби, за да мога да пресъздам целия текст. Нали разполагате с инструменти за тази цел?

— Амии, да.

Роберт му отговори малко колебливо, като продължи да оглежда листа под лампата.

— Но както сам каза, има стриктни процедурни правила, които трябва да следваме. А и ни чакат куп заявени поръчки.

— Да, да, знам. Но си помислих, че това няма да отнеме много време. Просто му хвърли едно око и виж дали може да възстановим текста поне донякъде.

Роберт сбърчи вежди, докато обмисляше казаното от Патрик. След това се усмихна дяволито и се изправи.

— Да, можем за малко да забравим за бюрокрацията. Прав си, ще отнеме само няколко минути. Хайде, ела.

Той излезе преди Патрик от малкия кабинет и отвори вратата, която се намираше точно срещу неговата. Влязоха в голяма и светла стая, изпълнена с всевъзможно странно на вид оборудване. Всички инструменти искряха от чистота и се вписваха идеално в клиничната атмосфера, създадена от белите стени и хромираните шкафове и пейки. Апаратът, от който Роберт се нуждаеше, се намираше в дъното на помещението. Той изключително внимателно извади листа от плика и го постави върху една плоскост. После натисна един бутон и включи апарата, който грейна със синкава светлина. Изведнъж всички думи ясно се откроиха върху белия лист.

— Ето. Това ли се надяваше да видиш?

Патрик прочете набързо текста.

— Да, точно на това се надявах. Ще ми дадеш ли минутка, да го препиша?

Роберт се усмихна.

— Мога да направя дори нещо повече. С тази апаратура мога да отпечатам копие, което да си отнесеш вкъщи.

По лицето на Патрик се разля широка усмивка.

— Прекрасно! Страхотно! Благодаря!

След около половин час Патрик вече можеше да си тръгне с фотокопие на текста от тетрадката на Андерш. Тържествено обеща да се обажда на Роберт по-често, като се надяваше да удържи на думата си. За съжаление обаче се познаваше твърде добре.

По време на обратния път се отдаде на размисъл. Обичаше да кара по тъмно. Спокойствието, което го обгръщаше в черната кадифена нощ и което бе нарушавано единствено от светлината на фаровете на някой случаен автомобил, му помагаше да мисли много по-ясно. Бавно и методично навърза информацията, с която вече разполагаше, с новите улики от листа на Андерш и когато спря пред къщата си в Танумсхеде, бе сигурен, че е успял да разреши поне една от тормозещите го загадки.

Почувства се странно, когато си легна без Ерика. Чудно колко бързо човек свиква с приятните неща. Трудно му бе да заспи сам. Изненада се от силното разочарование, което изпита, когато Ерика му каза, че сестра й е дошла неочаквано на гости и ще е най-добре той да си отиде направо вкъщи. Искаше му се да я разпита по-подробно, но по гласа й усети, че не може да говори, затова й каза единствено, че ще й се обади утре и че му липсва.

Мислите за Ерика и за задачите му през утрешния ден прогониха съня и нощта му се стори безкрайна.

Когато децата заспаха, двете с Ана най-накрая можеха да си поговорят нормално. Ерика набързо размрази малко готова храна от фризера, тъй като Ана определено имаше нужда да се подкрепи. А и тя самата почти нищо не бе хапвала през деня и стомахът й къркореше.

Ана само ровеше из храната с вилица, а Ерика за пореден път изпита добре познатото чувство на притеснение за малката си сестра. Точно както през детството им й се прииска да прегърне Ана, да я залюлее в ръце, да я увери, че всичко ще е наред, да я целуне и да накара злото и болката да изчезнат. Но сега вече бяха големи и проблемите на Ана бяха далеч по-сериозни от едно ожулено коляно. Ерика се чувстваше безсилна и безпомощна. За първи път през живота си имаше чувството, че сестра й е напълно непознат човек, и не знаеше как да говори с нея. Затова седеше мълчаливо и я чакаше да започне първа. Тя проговори след дълго мълчание.

— Не знам какво да правя, Ерика. Какво ще стане с мен и децата? Къде ще отидем? Как ще се издържам? Толкова дълго бях домакиня, че вече за нищо не ставам.

Ерика видя как кокалчетата на Ана побеляха, толкова силно стискаше масата, сякаш се надяваше така да успее да победи проблемите си.

— Шт, недей да мислиш за това. Всичко ще се нареди. Живей ден за ден. Можете да останете тук колкото поискате. Тази къща е и твоя, нали?

Тя се усмихна леко накриво и за своя радост видя, че Ана й отвръща със същото. Сестра й избърса носа си с длан и зачопли замислено покривката.

— Не мога да си простя, че позволих нещата да стигнат дотук. Той нарани Ема. Как можах да му го позволя?

Носът й отново протече, но този път тя използва носна кърпичка вместо ръката си.

— Защо му позволих да нарани Ема? Та нали вътрешно усещах, че това неизбежно ще се случи някой ден. Как можах да си затварям очите просто защото така е най-лесно?

— Ана, ако има нещо, в което не се съмнявам, то е, че никога не би наранила децата си съзнателно.

Ерика протегна ръка през масата и хвана ръката на Ана. Тя бе смущаващо тънка. Костите й бяха като на птичка. Имаше чувството, че ще ги счупи, ако стисне по-силно.

— Дори сама себе си не разбирам. След всичко, на което ме подложи, все още го обичам. Любовта ми към него е толкова стара, че вече се е превърнала в част от мен, от личността ми. Каквото и да прави, не мога да я прокудя. Понякога ми се иска да хвана един нож и да я отрежа, чисто физически. Чувствам се противна и мръсна.

С трепереща ръка погали гърдите си, сякаш за да покаже къде се корени цялото зло.

— Това е напълно нормално, Ана. Няма нужда да се срамуваш. Вместо това по-добре се опитай да се успокоиш.

Ерика направи пауза.

— Но трябва да подадеш оплакване срещу Лукас в полицията.

— Не, Ерика, не мога.

Сълзите се стичаха по бузите й, задържаха се за миг на брадичката й, преди да се разлеят върху покривката.

— Да, Ана, трябва. Не бива да допускаш да му се размине. Само не ми казвай, че ще можеш да си простиш, ако го оставиш да се отърве безнаказано, въпреки че счупи ръката на дъщеря ти.

— Не, да, не знам, Ерика. Не мога да мисля ясно, сякаш съзнанието ми е обгърнато в мъгла. Нямам сили да се занимавам с това сега, може би по-късно.

— Не, Ана. Не по-късно. Сега. Не можеш да оставиш нещата за после. Трябва да го сториш веднага! Утре ще отидем заедно до полицейския участък. Трябва да го направиш не само заради децата, но и заради себе си.

— Просто не съм сигурна, че съм достатъчно силна за това.

— Знам, че си. За разлика от нас двете Ема и Ейдриън имат майка, която ги обича и е готова на всичко за тях.

Не можа да скрие горчивината в гласа си.

Ана въздъхна.

— Трябва да се освободиш от това, Ерика. Аз отдавна се примирих с факта, че всъщност двете с теб имахме само един родител и това беше татко. Вече не се опитвам да разбера защо беше така. Какво ли знам аз? Мама може би не е искала да има деца. Може би не успяхме да оправдаем очакванията й. Така и няма да разберем, затова е безсмислено да го мислим и премисляме. Може би никога не съм ти го казвала, но виждах какво правиш за мен през детството ни, каква роля имаше в живота ми. Знам, че нямаше никой, който да се грижи за теб като майка, но трябва да ми обещаеш да прогониш горчивината. Да не мислиш, че не виждам как бягаш от всяка по-сериозна връзка. Отдръпваш се, преди да успеят да те наранят. Забрави за миналото, Ерика. Изглежда, в момента ти се случва нещо прекрасно и не бива да го проваляш. Някой ден искам да стана леля.

И двете се разсмяха през сълзи, а сега бе ред на Ерика да избърше нос със салфетката си. В стаята бушуваха толкова много чувства, че й бе трудно да диша, но същевременно усети как душата й се възражда. Имаше толкова много неизказани неща, толкова много прах в ъглите на душите им, че бе крайно време да хванат метлата и да изчистят отношенията си веднъж завинаги. И двете го знаеха.

Говориха цяла нощ, чак докато зимният мрак отстъпи и се разсея, прогонен от сивата утринна мъгла. Децата спаха по-дълго от обикновено, а когато Ейдриън оповести събуждането си с оглушителен рев, Ерика предложи да ги гледа цялата сутрин, за да може Ана да поспи няколко часа.

Усещаше неизпитвана дотогава лекота. Вярно че случилото се с Ема все още я изпълваше с гняв, но двете с Ана тази нощ си казаха много премълчавани до момента истини. Една част бяха неприятни, но нямаше как да ги избегнат. Изненада се колко добре я разбираше сестра й. Трябваше да си признае, че я бе подценявала. Че дори на моменти проявяваше високомерие и гледаше на нея като на голямо безотговорно дете. Сестра й обаче далеч не бе такава и Ерика се чувстваше щастлива, че Ана най-накрая бе разкрила истинската си същност пред нея.

Говориха много и за Патрик и Ерика му се обади, както държеше Ейдриън в ръце. Никой не й вдигна на домашния, затова реши да пробва и на мобилния. Това се оказа доста по-сложна задача, отколкото очакваше, защото Ейдриън се захласна по невероятната играчка, която леля му държеше в ръка, и с отчаяни усилия се опитваше да й я вземе. Когато чу гласа на Патрик след няколко сигнала свободно, цялата й умора от безсънната нощ се изпари, сякаш премахната с вълшебна пръчка.

— Здравей, скъпа.

— Мм, обичам да ме наричаш така.

— Как си?

— Добре, благодаря. Имаме малка семейна криза. Ще ти разкажа повече, като се видим. Случиха се много неща, двете с Ана разговаряхме цяла нощ и сега гледам децата, за да може тя да поспи малко.

Патрик чу сподавената й прозявка.

— Звучиш уморена.

— Защото съм уморена. Едва гледам. Но Ана има повече нужда от сън от мен, така че ще ми се наложи да побудувам още няколко часа. Децата не са достатъчно големи, за да ги остави човек сами.

Ейдриън загука, сякаш за да потвърди думите й.

На Патрик изведнъж му хрумна нещо.

— Има още един начин да разрешим проблема.

— Така ли? Какъв? Да не би да предлагаш да ги вържа за парапета на стълбите?

Тя се разсмя.

— Не, ще дойда да ги гледам.

Ерика изсумтя недоверчиво.

— Ти? Да гледаш деца?

Патрик се постара да прозвучи възможно най-обидено.

— Да не би да намекваш, че не мога да се справя? Щом успях да се преборя с двама нахлули с взлом крадци, то две малки човечета няма как да ми се опрат. Или просто ми нямаш доверие?

Патрик направи изкуствена пауза, а Ерика въздъхна театрално от другата страна на линията.

— Хм, може и да се справиш. Но те предупреждавам, че са същински диванета. Сигурен ли си, че ще издържиш на темпото, все пак не си първа младост?

— Ще се опитам. За всеки случай ще си взема лекарството за сърцето.

— В такъв случай мога да приема предложението ти. Кога да те чакам?

— Веднага. Вече съм на път към Фелбака по друг повод и току-що подминах игрището за мини голф. Така че ще се видим след около пет минути.

Когато излезе от колата, Патрик видя, че Ерика го чака на вратата. В ръцете си държеше момченце с големи бузи, което енергично махаше с ръце. Зад гърба й стоеше почти напълно скрито момиченце с гипсирана ръка, което си смучеше палеца. Все още не знаеше какъв бе поводът за неочакваното посещение на сестрата на Ерика. Но имайки предвид коментарите на приятелката му за зет й, при вида на гипсираната ръка на детето в съзнанието му се зароди неприятно подозрение. Реши да не пита, защото знаеше, че Ерика сама ще му разкаже в удобен момент.

Поздрави ги един по един. Целуна Ерика по устата, потупа Ейдриън по бузата, а накрая коленичи, за да се здрависа и със сериозната Ема. Хвана здравата й ръка и каза:

— Здравей, аз съм Патрик. А ти как се казваш?

Мина доста време, преди момиченцето да му отговори.

— Ема.

След това отново пъхна палец в устата си.

— Трябва й малко време да свикне с теб.

Ерика му даде Ейдриън и се обърна към Ема.

— Мама и леля трябва да поспят малко, така че ще се наложи Патрик да ви погледа. Имаш ли нещо против? Той е мой приятел и е много добър човек. А ако го слушаш, сигурно ще ти даде сладолед от фризера.

Ема погледна подозрително Ерика, но при мисълта за сладоледа не можа да устои и кимна сърдито.

— Ами в такъв случай ги оставям на грижите ти. След няколко часа пак ще се видим. Моля те, постарай се да ги запазиш живи и здрави, докато спя.

Ерика изчезна нагоре по стълбата, а той се обърна към Ема, в чийто поглед все още се четеше недоверие.

— Е, какво ще кажеш? Искаш ли да изиграем партия шах? Не? Ами малко сладолед за закуска? Добре звучи, нали? Окей тогава. Който стигне последен до хладилника, ще получи само морков.

Ана бавно се изтръгна от ноктите на съня. Имаше чувството, че е спала сто години, като Спящата красавица. Отвори очи и в първия миг не можа да разбере къде се намира. После обаче разпозна тапетите от детската си стая и действителността се стовари отгоре й с цялата си тежест. Бързо се изправи. Децата! В следващия миг обаче чу веселите писъци на Ема от долния етаж и си спомни, че Ерика й обеща да ги наглежда, докато тя си почива. Отново си легна и реши да полежи още няколко минути в топлото легло. Веднага щом го напуснеше, трябваше да застане лице в лице с проблемите си, затова реши да си открадне още няколко минути спокойствие.

Постепенно осъзна, че гласът, който дочува отдолу на фона на смеха на Ема и Ейдриън, не е на Ерика. За миг си помисли, че Лукас е дошъл, и кръвта й се смрази, но после реши, че Ерика по-скоро би го застреляла, отколкото да го пусне да влезе. Заподозря кой би могъл да е незнайният посетител и водена от любопитство, изприпка на пръсти на стълбищната площадка и погледна през пръчките на дървения парапет. В хола сякаш беше паднала бомба. Възглавниците на дивана, заедно с четири стола и едно одеяло, се бяха превърнали в колибка, а кубчетата на Ейдриън бяха разхвърляни по целия под. На холната маса имаше цяла планина от празни опаковки от сладолед и Ана се надяваше Патрик да е изял по-голямата част от съдържанието им. След това с въздишка осъзна, че дъщеря й едва ли щеше да хапне нещо друго на обяд или вечеря. В момента тя си играеше на конче, възседнала раменете на тъмнокос мъж с приятна външност и топли кафяви очи. Ема буквално се задъхваше от смях, а Ейдриън, който лежеше само по памперс върху одеяло на пода, бе също толкова развеселен. Патрик обаче май се забавляваше най-много от всички и в този момент завинаги спечели сърцето на Ана.

Тя се изправи и леко се прокашля, за да привлече вниманието на тримата другари.

— Мамо, виж, имам си конче.

Ема демонстрира пълната си власт над „коня“, като го дръпна силно за косата, но протестът на Патрик бе твърде нежен, за да трогне малкия диктатор.

— Ема, трябва да си внимателна с коня. Иначе може да не ти позволи да го яздиш повече.

Тази забележка накара младата ездачка да се замисли и тя за всеки случай погали гривата на Патрик със здравата си ръка, уплашена, че ще загуби привилегията си да се вози на гърба му.

— Здравей, Ана. Отдавна не сме се виждали.

— Да, наистина. Надявам се да не са те изцедили до край?

— Не, прекарахме си страхотно.

Патрик изведнъж се притесни.

— Много внимавах с ръката й.

— Не се и съмнявам, че е така. Изглежда, се чувства отлично. Ерика спи ли?

— Да, тя ми се стори много уморена, когато се чухме по телефона сутринта, и затова й предложих да помогна.

— Очевидно се е съгласила.

— Да, само че поразхвърляхме малко. Надявам се да не се ядоса, като се събуди и установи, че сме обърнали хола й с главата надолу.

Притеснената му физиономия направо развесели Ана. Ерика явно го строяваше в две редици.

— Ще ти помогна да разтребим. Но първо искам да пийна чаша кафе. Ти искаш ли?

Двамата пиха кафе и разговаряха като стари приятели. Пътят към сърцето на Ана минаваше през децата, а тя не можеше да не забележи възхищението в очите на Ема, която буквално висеше на врата на Патрик. Ана се опита на няколко пъти да каже на дъщеря си да го остави на мира, но той я скастри. Когато Ерика най-сетне се появи след около чак с подпухнали от сън очи, Ана вече бе успяла да разпита Патрик за всичко, от номера на обувките му до причината за развода. Когато той накрая им съобщи, че е време да тръгва, всички момичета в къщата го изпратиха с протести. Ейдриън вероятно също би се присъединил към тях, стига да не бе заспал от изтощение.

Веднага щом чуха колата му да потегля, Ана се обърна към Ерика и я погледна с широко отворени очи.

— Боже, та той се е превърнал в зет мечта. Случайно да има по-млад брат?

Ерика й се усмихна щастливо в отговор.

Патрик успя да спечели още малко време, преди да се заеме с неприятната задача, заради която се въртя неспокойно из леглото цяла нощ. Подобни ситуации бяха неизменна част от работата му, но никоя досега не бе посрещал с толкова страх и притеснения. Беше успял да разкрие едно от убийствата, но това не го радваше.

Подкара бавно колата от залива Селвик надолу към центъра. Опитваше се да отложи неизбежното колкото се може повече, но пътят бе къс и за съжаление пристигна доста по-бързо, отколкото му се искаше. Остави колата на паркинга при магазина за хранителни стоки на Ева и извървя последните метри пеша. Къщата се намираше в най-високата част на една от стръмните улици, спускащи се към рибарските колиби долу при водата. Бе стара и красива, но доста запусната. Пое си дълбоко въздух, преди да почука на вратата, защото от момента, в който кокалчетата на юмрука му докоснеха дървото, нямаше да има място за чувства, трябваше да прояви професионализъм. Работата му на полицай изискваше безукорно да изпълнява задълженията си и личното му мнение нямаше никакво значение.

Вера му отвори почти веднага. Изгледа го въпросително, но отстъпи встрани и го пусна да влезе без увъртания. Поведе го към кухнята и седнаха край масата. Патрик се озадачи, че не го попита защо идва, и дори за миг се зачуди дали вече не знаеше. Каквато и да бе истината, той трябваше да й поднесе информацията колкото се може по-внимателно.

Тя го гледаше спокойно, но тъмните кръгове под очите й издаваха скръбта от загубата на сина й. На масата лежеше стар фотоалбум и Патрик предположи, че е пълен със снимки от детските години на Андерш. Тежко му бе да седи тук, пред тази майка, загубила сина си само преди два дни, но за пореден път заглуши чувствата си и се съсредоточи върху конкретния повод за посещението си. Трябваше да разбере истината за смъртта на Андерш.

— Вера, за последен път се срещнахме при изключително тъжни обстоятелства и бих искал още в началото на разговора ни да ти изкажа искрените си съболезнования за загубата на сина ти.

Тя само кимна в отговор и мълчаливо го изчака да продължи.

— Мога да си представя колко ти е тежко в момента, но работата ми е да разкрия истината за смъртта на Андерш и се надявам да ме разбереш.

Патрик говореше ясно и отчетливо, като на малко дете. Не знаеше точно защо. Усещаше единствено колко е важно за самия него тя да го разбере правилно.

— До този момент смятахме, че Андерш е станал жертва на убийство, и дори търсехме връзка със смъртта на Александра Вийкнер, жената, с която според данните ни е имал връзка. Не открихме никакви улики, водещи към евентуалния извършител, нито пък успяхме да установим как е извършено самото убийство. Ако трябва да съм честен, този случай доста ни затрудни и така и не успяхме да си обясним добре какво точно се е случило. След това обаче попаднах на тази улика в дома на Андерш.

Патрик сложи фотокопието на листа от тетрадката върху кухненската маса пред Вера с текста към нея. На лицето й се изписа учудване и тя погледна няколко пъти ту Патрик, ту листа хартия. Вдигна го и го обърна. Докосна буквите с пръсти, а след това отново остави копието на масата със същото учудено изражение.

— Къде го откри?

Гласът й бе дрезгав и скръбен.

— В дома на Андерш. Изненадана си, защото мислеше, че си взела единствения екземпляр от това писмо, нали?

Тя кимна. Патрик продължи.

— Всъщност е така. Само че аз намерих тетрадката, в която Андерш го е написал. Под натиска на ръката му текстът се е отпечатал и на долния лист. Именно благодарение на това разполагаме с фотокопието пред теб.

Вера се усмихна иронично.

— М-да, това не успях да предвидя. Браво, че си се сетил.

— Мисля, че се досещам какво точно се е случило, но бих искал да го чуя от теб, с твои думи.

Тя подържа листа още малко, прокарвайки пръсти по думите, сякаш четеше брайлово писмо. После въздъхна дълбоко и изпълни учтивата, но настоятелна молба на Патрик.

— Отидох да занеса малко храна на Андерш. Вратата бе отключена, както винаги, така че само го извиках няколко пъти, а след това влязох в апартамента му. Вътре цареше пълно спокойствие и тишина. Видях го веднага. Сякаш сърцето ми спря да бие в този миг. Само така бих могла да опиша какво изпитах. Туптенето на сърцето ми заглъхна и в гърдите ми настана тишина. Люшкаше се леко. Напред-назад. Сякаш в стаята духаше вятър, което бе невъзможно.

— Защо не извика полиция? Или линейка?

Вера вдигна рамене.

— Не знам. Първият ми импулс беше да се затичам към него и някак си да го сваля от въжето, но когато влязох във всекидневната, разбрах, че е твърде късно. Момчето ми беше мъртво.

За първи път от началото на разказа й гласът й леко затрепери, но тя преглътна веднъж и положи усилия да запази спокойствие.

— Намерих това писмо в кухнята. Прочел си го, знаеш какво пише. Че няма сили да живее. Че животът му се е превърнал в безкрайно страдание и е твърде слаб, за да продължи да се бори. Че не вижда причина да продължава. Трябва да съм останала в кухнята час, може би два, не съм сигурна. След това пъхнах писмото в чантичката си. Остана само да взема стола, който бе използвал, за да се обеси, и да го върна на мястото му в кухнята.

— Но защо, Вера? Защо? Каква е ползата от това?

Погледът й бе уверен, но треперещите й ръце издаваха, че това спокойствие е само привидно. Патрик дори не можеше да си представи какъв кошмар е за една майка да открие сина си обесен с подут, син език и изцъклени очи. На него самия му бе изключително трудно да погледне трупа на Андерш, а този спомен щеше да преследва майка му цял живот.

— Исках да му спестя това унижение. През всичките тези години хората го гледаха с презрение. Сочеха го и му се присмиваха. Навирваха нос, когато го подминаваха на улицата, като някакви големци. Какво ли щяха да си кажат, ако разберяха, че Андерш се е обесил? Исках да го предпазя от този срам и това бе единственото, което ми дойде наум.

— Но аз все още не разбирам. Защо да е по-лошо да се самоубие, отколкото да бъде убит?

— Твърде си млад, за да разбереш. Жителите на крайбрежието питаят дълбоко презрение към „пропилелите живота си“, както наричахме самоубийците едно време. Не исках хората да говорят така за малкото ми момче. Достатъчно гадости издумаха по негов адрес, докато беше жив.

Гласът на Вера прозвуча някак твърдо. През всичките тези години тя бе влагала цялото си сърце в това да защитава сина си и да му помага. Патрик не разбираше напълно мотивите й, но за нея бе напълно естествено да продължи да го закриля и след смъртта му.

Вера протегна ръка към албума на масата и го отвори, така че и Патрик да може да гледа. Съдейки по облеклото, можеше да предположи, че снимките бяха от седемдесетте години, а Андерш му се усмихваше широко и щастливо от леко пожълтялата им повърхност.

— Нали е хубав моят Андерш — рече Вера замечтано и погали снимките с показалец. — Беше толкова мило момче. Не ми е създавал никакви проблеми.

Патрик гледаше с интерес снимките. Трудно му беше да повярва, че щастливото дете и окаяният мъж бяха един и същи човек. Добре че момчето от фотосите не знаеше каква съдба го очаква. Една от снимките особено го заинтригува. Стройно русо момиче стоеше до Андерш, който седеше на колелото си със спортно кормило. Момичето се усмихваше съвсем леко и надничаше срамежливо изпод бретона си.

— Това е Алекс, нали?

— Да — отвърна му Вера леко сопнато.

— Често ли си играеха като малки?

— Не. Но и това се случваше. Все пак бяха съученици.

Патрик внимателно подхвана тази чувствителна тема.

Обмисляше внимателно всяка следваща стъпка.

— Научих, че Нилс Лоренц им е преподавал известно време?

Вера го погледна изпитателно.

— Възможно е. Беше доста отдавна.

— Доколкото разбирам, по адрес на Нилс Лоренц са се носели най-различни слухове. Особено след изчезването му.

— Хората от Фелбака говорят за какво ли не. Сигурно са клюкарствали и за него.

Бе очевидно, че бърка в дълбока рана, но трябваше да продължи.

— Разговарях с родителите на Алекс, които ми казаха интересни неща за Нилс Лоренц. Неща, които засягат и Андерш.

— Така значи.

Вера очевидно не възнамеряваше да му спести мъките.

— Според думите им Нилс Лоренц е изнасилил Алекс и дори и Андерш.

Цялото същество на Вера се стегна, но тя не реагира на думите му. Патрик реши да я изчака. След известна вътрешна борба тя затвори албума и се изправи.

— Не желая да обсъждам отдавна забравени истории. Бих искала да си тръгнеш. Ако решите да предприемете действия срещу опита ми да прикрия самоубийството на Андерш, знаете къде да ме намерите. Но не смятам да ти помагам да изровиш тайни, които е най-добре да останат погребани.

— Имам само един въпрос. Двете с Александра разговаряли ли сте някога за това? Доколкото разбрах, тя била решила да възкреси случая и е съвсем естествено да е разговаряла с теб за това.

— О, да, така беше. Покани ме в къщата си една-две седмици, преди да умре. Бях принудена да изслушам наивните й идеи, че е крайно време да се помири с миналото си, да извади старите тайни на показ и така нататък, и така нататък. Някакви модерни глупости, ако питаш мен. Днес всички са обсебени от идеята да измият мръсните си ръце, твърдо убедени, че ще заживеят по-добър живот, ако разкрият тайните си и признаят греховете си. Някои неща обаче трябва да си останат лични. Казах й го в очите. Не знам дали се е вслушала в думите ми, но се надявам да е било така. В противен случай посещението ми би било пълна загуба на време. На всичкото отгоре и пикочният ми мехур се възпали от студа в къщата й.

С тези думи Вера ясно му даде да разбере, че разговорът им е приключил, и тръгна към външната врата. Отвори я и се сбогува доста хладно с Патрик.

Когато отново се озова навън, полицаят нахлупи шапката си над ушите и си сложи ръкавиците, но буквално не можеше да си намери място от студ. Заподскача, за да се стопли, и бързо тръгна към колата.

Едно нещо установи от разговора им — никак не бе лесно да разбереш Вера. Тя принадлежеше към едно съвсем различно поколение, но не одобряваше голяма част от ценностите му. Докато синът й бе жив, издържаше и него, и себе си. Дори след като порасна и би трябвало да може да се справя сам, бе продължила да го носи на ръце. Създаваше впечатление на еманципирана жена, която през всичките тези години е успявала да се справя без мъж, но същевременно е робувала на обществените предразсъдъци на своето поколение за поведението на жените, а и на мъжете. Колкото и да не му се искаше, трябваше да признае, че й се възхищава. Беше силна жена. Сложна личност, понесла твърде много удари от живота.

Не знаеше какви ще са последиците от постъпката на Вера, от опита й да представи самоубийството на Андерш за убийство. Трябваше да предаде информацията на полицията, но нямаше ни най-малка представа какво ще последва. Ако зависеше от него, би си затворил очите, но не можеше да й обещае, че ще стане така. Реално погледнато, имаше вероятност да я обвинят във възпрепятстване на разследването например, но той искрено се надяваше това да не се случи. Харесваше Вера. Тя бе истински боец, подобни хора бяха рядкост.

Когато седна в колата и включи мобилния си телефон, откри, че има съобщение в гласовата поща. Изслуша го, беше от Ерика. Очевидно три дами и един много, много малък господин се надяваха да ги посети за вечеря. Патрик погледна часовника си. Вече бе пет. Тутакси реши, че е твърде късно да се връща в участъка, а и вкъщи нямаше какво да прави. Преди да запали колата, позвъни на Аника и накратко й разказа какво е открил, но запази детайлите за по-късно. Искаше да ги представи лично на Мелберг. Не му се щеше началникът му да разбере погрешно ситуацията и да предприеме някоя оперетна операция само за да задоволи егото си.

Докато караше обратно към дома на Ерика, мислите му непрекъснато се връщаха към убийството на Алекс. Разстрои се, че отново бе ударил на камък. При две убийства имаше далеч по-голям шанс извършителят да е допуснал грешка. Сега обаче отново се намираше в изходна позиция и за първи път му мина мисълта, че може и да не открият убиеца на Алекс. Това силно го натъжи. По някакъв начин му се струваше, че вече познава Алекс най-добре от всички. Разказът за детството и живота й след изнасилването го трогнаха дълбоко. Трябваше да открие убиеца й. Никога досега не бе искал нещо по-силно.

Но се налагаше да признае, че се намира в задънена улица и не знае как да излезе от нея, нито къде изобщо да търси. Реши днес да забрави за работата си. Предстоеше му среща с Ерика, със сестра й и най-вече с децата. Усещаше, че точно от това има нужда тази вечер. Целият този кошмар му късаше сърцето.

Мелберг барабанеше нетърпеливо с пръсти по плота на бюрото си. Къде се е запилял този хулиган? Да не си мисли, че това е детска градина? Че може да идва и да си отива, когато му скимне? Вярно че днес е събота, но ако си въобразява, че може да си вземе почивен ден преди разследването да приключи, дълбоко се лъже. Не, скоро ще го извади от това заблуждение. В неговия участък важат строги правила и от служителите се очаква определена дисциплинираност. Всички трябва да знаят кой командва парада. Така се прави в днешни дни, а ако има някой роден за лидер, то това е той. Майка му непрекъснато му повтаряше, че ще постигне много в живота си, и макар да му се налагаше да признае, че вече от доста време чака този миг, никога не се бе съмнявал, че невероятните му качества рано или късно ще бъдат оценени.

Именно затова толкова се ядосваше, че разследването зацикля. Шансът му бе толкова близо, че буквално можеше да го докосне, но ако нескопосаните му подчинени скоро не постигнеха някакъв резултат, то можеше да се прости с мечтите за повишение и ново назначение. Какви безделници само. Провинциални полицайчета, неспособни да открият собствения си задник с две свободни ръце и джобно фенерче. Таеше слаба надежда по отношение на младия Хедстрьом, но очевидно и той щеше да го разочарова. Все още не му бе докладвал за пътуването до Гьотеборг, така че то най-вероятно щеше да се окаже поредният излишен разход. Вече бе девет и десет, а от служителя му нямаше и следа.

— Аника!

Мелберг изкрещя към отворената врата и раздразнението му още повече се усили от факта, че измина повече от минута, преди тя да се довлече в отговор на повикването му.

— Да, какво има?

— Чувала ли си се с Хедстрьом? Да не би да си лежи на топло вкъщи в леглото?

— Едва ли. Обади се и ми каза, че има проблеми с колата, но е на път.

Аника погледна часовника.

— Трябва да е тук след петнайсетина минути.

— По дяволите, не може ли да дойде пеша!

Отговорът на Аника се забави и той видя как по устните й пробяга лека усмивка.

— Не, не мисля, че си е вкъщи.

— Къде, по дяволите, е тогава?

— Ще трябва да го попитате лично — рече Аника, обърна му гръб и тръгна към стаята си.

Това, че Патрик имаше основателна причина да закъснее, още повече ядоса Мелберг. Не можеше ли да прояви малко предвидливост и да излезе по-рано сутринта, за всеки случай?

Патрик се появи след четвърт част и влезе в кабинета му, след като първо предвидливо почука на отворената врата. Бе задъхан и почервенял, но изглеждаше безсрамно щастлив и весел въпреки факта, че бе накарал началника си да го чака почти половин час.

— Да не мислиш, че тук се работи на половин ден, а? И къде беше вчера? Пътуването ти до Гьотеборг беше онзи ден.

Патрик седна на стола за посетители срещу бюрото и отговори спокойно на въпросите, с които го атакува Мелберг.

— Моля за извинение, че закъснях. Колата ми отказа да запали тази сутрин и ми отне повече от половин час да я оправя. Да, ходих до Гьотеборг завчера и мисля да ви разкажа за пътуването си, преди да отговоря на последния ви въпрос.

Мелберг изръмжа сърдито в отговор. Патрик му съобщи какво е открил за детството на Алекс. Не му спести нито един от противните детайли, а Мелберг усети как зяпва от учудване, когато разбра, че Юлия е дъщеря на Алекс. Никога преди не бе чувал подобна история. След това Патрик му спомена за болестта на Карл-Ерик и спешното посещение в болницата и как бе успял да анализира уликата от апартамента на Андерш. Обясни на началника си, че става дума за прощално писмо и като естествено продължение на този факт му съобщи какво бе правил предишния ден. Накрая представи в обобщен вид откритията си на Мелберг, който бе необичайно мълчалив.

— Така че едното убийство се оказа самоубийство, а що се отнася до другото, все още не разполагаме нито със заподозрян, нито с мотив. Имам чувството, че смъртта на Алекс има връзка с разказаното от родителите й, но нямам каквито и да било доказателства или факти, които да подкрепят подобна хипотеза. Сега знаете всичко. Как смятате да продължим оттук нататък?

След дълга пауза Мелберг най-накрая успя да се съвземе.

— М-да, невероятна история. Аз лично бих заложил по-скоро на мъжа, с който е кръшкала, отколкото на някаква стара история отпреди двайсет и пет години. Предлагам да поговориш още веднъж с любовника на Алекс и този път да го притиснеш още повече. Мисля, че това е най-доброто в случая.

Веднага след като Патрик му съобщи кой беше бащата на детето на Алекс, Мелберг превърна Дан в заподозрян номер едно.

Патрик кимна и понечи да си тръгне. На Мелберг му се стори съмнително, че се съгласява толкова бързо.

— И още нещо. Добра работа си свършил, Хедстрьом — рече той с нежелание. — Мога да разчитам, че ще се заемеш с Дан, нали?

— Абсолютно, шефе, смятай, че съм се заел.

Дали Мелберг не долови известна ирония в гласа на подчинения си? Но Патрик го погледна невинно и прогони подозренията му. Момчето явно имаше достатъчно акъл в главата, за да знае, че трябва да се вслушва в гласа на по-опитните.

Хората се прозяват, за да подобрят оросяването на мозъка си. Патрик дълбоко се съмняваше, че това важи и за него. Умората от безсънната нощ, която прекара в собственото си легло, го събори, а у Ерика, както обикновено, за сън и дума не можеше да става. Погледна уморено към добре познатите купчини с документи на бюрото си и за малко да ги грабне и да ги хвърли в коша за боклук. Беше му дошло до гуша от това разследване. Имаше чувството, че то трае вече месеци наред, а реално ставаше дума само за четири седмици. Случиха се толкова много неща, а все още нямаха никакъв напредък. Аника, която мина покрай стаята му и го видя да търка сънено очи, се върна със спасителна чаша кафе и я остави пред него.

— Нанагорно ли ти идва?

— Да, трябва да призная, че в момента хич не ми се занимава с това. Пак се върнах в изходна позиция. Отговорът се крие някъде тук, сред тези листа. Трябва само да открия миниатюрната улика, която все пропускам.

Той хвърли отчаяно химикалката си върху едната купчина.

— А иначе?

— Какво?

— Ами как е личният живот? Знаеш какво имам предвид…

— Да, Аника. Знам какво имаш предвид. Какво искаш да знаеш?

— Още ли го карате като на бинго?

Патрик не бе съвсем сигурен дали наистина иска да разбере за какво става дума, но реши все пак да я попита.

— Като на бинго?

— Ами да, нали знаеш. Пет пъти поред…

След това тя затвори вратата със закачлива усмивка.

Патрик се разсмя. Да, можеше човек и така да го нарече.

Наложи си да се хване за работа и се почеса замислено с химикалката по главата. Нещо не се връзваше. Нещо в думите на Вера. Извади тефтерчето, в което си бе водил записки по време на разговора им, и внимателно прегледа всичко, ред по ред. В съзнанието му бавно се зароди една мисъл. Ставаше дума за съвсем малък детайл, който обаче можеше да се окаже изключително важен. Издърпа уверено един лист от купчината. Някой външен човек можеше да остане с невярното впечатление, че в кабинета му цари хаос. Всъщност той знаеше отлично кое къде се намира.

Прочете написаното изключително внимателно и замислено протегна ръка към телефона.

— Здравейте, търси ви Патрик Хедстрьом, от полицията в Танумсхеде. Бих искал да ви попитам дали сте си вкъщи днес. Искам да ви задам няколко въпроса. Там ще сте. Чудесно, идвам след двайсетина минути. Къде живеете? Точно при входа за Фелбака. Вдясно след стръмния склон, третата къща вляво. Червена с бели ъгли. Добре, сигурно ще успея да ви открия без проблем. Иначе ще ви се обадя. Ами тогава до след малко.

След по-малко от двайсет минути Патрик стоеше пред вратата. Лесно откри малката къщичка, в която Ейлерт сигурно живееше от дълги години заедно със семейството си. Почука с юмрук на вратата. Почти веднага му отвори една кльощава, дребна и намръщена жена. Представи се важно като Свеа Берг, съпругата на Ейлерт, и го покани в малката всекидневна. Патрик забеляза, че след обаждането му в дома им бе настъпила трескава дейност. На масата го чакаше порцеланът за специални случаи и висок поднос за сладки, на чиито три етажа се мъдреха цели седем вида сладкиши. Патрик въздъхна. Този случай определено нямаше да се отрази добре на обиколката на талията му.

Свеа Берг му се стори неприятна още от първия миг, но съпругът й успя да спечели сърцето му със здравото си ръкостискане и с погледа на живите си светлосини очи. Патрик веднага разбра по грубата му ръка, че цял живот бе работил като вол.

Когато Ейлерт се изправи, Свеа веднага забеляза, че покривалото на дивана се е намачкало, сбърчи силно вежди и се втурна да го оправя, като хвърли на съпруга си пълен с укор поглед. Къщата светеше от чистота, цареше пълен ред и на човек му бе трудно да повярва, че тук живеят хора. Патрик съжали Ейлерт. Той изглеждаше напълно изгубен в собствения си дом.

Свеа ту се усмихваше угоднически на Патрик, ту гледаше с упрек съпруга си. Поведението й бе направо комично. Полицаят се зачуди кое точно у Ейлерт предизвика подобно раздразнение у жена му, но накрая предположи, че тя не може да понася самото му присъствие.

— Та така, господин полицай, моля заповядайте, приготвили сме кафе и кифлички.

Патрик седна послушно на стола, обърнат към прозореца, а Ейлерт понечи да се настани до него.

— Не, Ейлерт, не там. Седни тук.

Тя му посочи твърдо стола до късия край на масата и Ейлерт послушно й се подчини. Патрик огледа стаята, докато Свеа пъргаво му наля кафе и изглади невидимите гънки по покривката на масата. Домът им очевидно бе обзаведен така, че да създаде у посетителите илюзия за несъществуващо богатство. Бе пълен с второкачествени копия на маркови стоки. Като се започнеше от натруфените с безброй дипли и панделки пердета, които очевидно трябваше да имитират коприна, и се стигнеше до множеството украшения, уж от сребро и злато. На фона на този изкуствен блясък Ейлерт изглеждаше не на мястото си.

За огромно съжаление на Патрик наложи му се доста да изчака, преди да зададе въпросите си. Свеа не спираше да бъбри, като същевременно шумно сърбаше кафето си.

— Този сервиз, разбирате ли, е подарък от сестра ми от Америка. Тя е омъжена там за голям богаташ и винаги ми изпраща невероятни неща. Той е изключително ценен.

Тя вдигна многозначително елегантно декорираната си чаша за кафе. Патрик силно се съмняваше в нейната драгоценност, но предпочете да се въздържи от коментар.

— Да, да, аз самата щях да замина за Америка, ако не беше крехкото ми здраве. И сега щях да съм богато омъжена там, вместо да седя в тази дупка вече петдесет години.

Свеа погледна укорително Ейлерт, който запази спокойствие и не отвърна на коментара й. Сигурно бе чувал тази песен вече стотици пъти.

— Страдам от подагра, разбирате ли. Ставите ми са напълно проядени и изпитвам болка от сутрин до вечер. Добре че не обичам да се оплаквам. Като добавим и ужасната ми мигрена, мога да си намеря безброй поводи за вайкане, но подобно поведение не е присъщо на природата ми. Не, човек трябва да носи гордо теглото си. Не знам колко пъти съм чувала другите да ми казват: „Колко си силна, Свеа, колко смело понасяш болежките си.“ Но какво да се прави, такава съм си.

Тя притвори срамежливо клепачи, като същевременно демонстративно изви ръце, които според Патрик изобщо не изглеждаха покосени от подагра. „Ама че усойница“, помисли си той. Лицето й бе намазано с дебел слой грим, а на всичкото отгоре се бе накичила с безброй евтини бижута. Имаше само една положителна черта — външността й се вписваше идеално в цялостната атмосфера на стаята. Двамата бяха толкова различни, как, за бога, можеха да са женени вече петдесет години? Предположи, че е въпрос на поколение. Вътрешните различия не бяха причина за развод за хора на тяхната възраст, искаха се къде-къде по-сериозни основания. Колко жалко. Ейлерт едва ли можеше да се похвали с щастлив живот.

Патрик се прокашля, за да прекъсне водопада от думи на Свеа. Тя замлъкна послушно и впери поглед в устните му, за да не пропусне нито една от интересните новини, които бе дошъл да им каже. Най-вероятно клюките щяха да тръгнат още преди да успее да прекрачи прага.

— Бих искал да ви задам няколко въпроса за седмицата, преди да откриете Александра Вийкнер. Нали вие наглеждахте къщата й.

Патрик замълча и погледна Ейлерт в очакване да каже нещо. Но Свеа го изпревари.

— Кой би предположил, че подобно нещо ще се случи и че точно моят Ейлерт ще я открие. Целият град само за това говори вече седмици наред.

Бузите й горяха от възбуда, а Патрик едва се въздържа да не я скастри. Вместо това се усмихна лукаво и рече:

— Моля да ме извините, но бих искал да остана насаме със съпруга ви за малко. Това е стандартна полицейска процедура, при вземането на показания не се допуска в стаята да присъстват външни лица.

Това си беше чиста лъжа, но за свое най-голямо удоволствие Патрик видя как тя, респектирана от авторитета му, с неохота стана от масата и въпреки нежеланието си напусна центъра на събитията. Патрик веднага бе възнаграден с благодарен, щастлив поглед от Ейлерт, който едва успя да скрие злорадството си, като видя как съпругата му остава с пръст в устата. Когато тя изчезна в кухнята, Патрик продължи:

— Та докъде бяхме стигнали? Да, бих искал да ми разкажете за седмицата от преди убийството, когато сте наглеждали дома на Александра Вийкнер.

— Какво значение има това?

— Все още не съм сигурен. Но може да се окаже важно. Затова ви моля да се опитате да си спомните колкото се може повече подробности.

Ейлерт се замисли. Старателно напълни лулата си с тютюн, който извади от пликче с три котви, и заговори отново едва след като запали лулата и си дръпна няколко пъти.

— Да видим. Открих я в петък. Винаги минавах оттам в този ден, за да проверя всичко ли е наред, преди тя да пристигне вечерта. Значи за последен път бях в къщата в петъка предишната седмица. Не, всъщност в петък бяхме канени на рожден ден у най-малкия ни син, който навърши четирийсет, затова се отбих в дома на Александра още в четвъртък вечерта.

— Как ви се стори къщата тогава? Забелязахте ли нещо необичайно?

Патрик с усилие успяваше да прикрие вълнението си.

— Нещо специално?

Ейлерт дръпна тържествено от лулата си, докато мислеше.

— Не, всичко беше наред. Огледах цялата къща и мазето, но не открих нищо притеснително. Заключих внимателно, преди да си тръгна. Имах собствен ключ.

Наложи се Патрик да зададе в прав текст въпроса, който го тормозеше.

— Ами котела? Работеше ли? Беше ли топло?

— О, да. Тогава всичко с него беше наред. Сигурно се е развалил, след като си тръгнах. Не разбирам какво значение има дали котелът е работел или не.

Ейлерт извади за малко лулата от устата си.

— Ако трябва да съм напълно честен, не знам дали има значение, но благодаря за помощта. Може да се окаже важно.

— Любопитно ми е защо не ме попитахте по телефона.

Патрик се усмихна.

— Предполагам, че съм старомоден. Не мисля, че по телефона мога да получа информацията, която ми е нужна. Предпочитам да разговарям с хората очи в очи. Понякога се питам дали не е трябвало да се родя преди сто години, преди всичките модерни изобретения.

— Не си мисли глупости, момче. Недей да вярваш на приказките, че едно време е било по-хубаво. Едва ли си мечтаеш за студ, бедност и тежък труд от сутрин до вечер. Не, не, аз гледам да се възползвам докрай от целия лукс на модерния живот. Дори имам компютър с включен интернет. Никога не би си го помислил за старец като мен, нали?

Той посочи многозначително Патрик с лулата си.

— Всъщност не мога да кажа, че съм страшно изненадан. Сега обаче трябва да си тръгвам.

— Надявам се, че бях полезен и че идването ви не е било напразно.

— Не, научих точно това, което очаквах. Освен това опитах и вкусните сладки на съпругата ви.

Ейлерт изсумтя сърдито.

— Да, голяма сладкарка е, не може да й се отрече.

След това замлъкна и в този миг мълчание сякаш се събраха всичките петдесет години мъки. Свеа, която сигурно беше подслушвала с ухо на вратата, не можа да издържи повече и влезе в стаята.

— Научихте ли каквото ви беше нужно?

— Да, благодаря. Мъжът ви ми оказа пълно съдействие. Бих искал да ви благодаря за кафето и вкусните сладки.

— Няма защо. Радвам се, че ви харесаха. Ейлерт, започни да разтребваш, докато аз изпратя господин полицая до вратата.

Ейлерт послушно взе да прибира чашите и чинийките, а Свеа тръгна с Патрик към вратата и отново го заля с поток от думи. Накрая каза:

— Затворете добре след себе си. Не бива да стоя на течение, нали разбирате.

Патрик въздъхна с облекчение, когато вратата се затвори зад гърба му. Каква ужасна жена. Важното бе, че подозренията му се оказаха верни. Вече знаеше кой е убил Александра Вийкнер.

В деня на погребението на Андерш времето бе далеч по-лошо, отколкото когато се простиха с Алекс. Силният вятър щипеше мъчително кожата и караше бузите да аленеят като рози. Патрик се облече колкото се може по-топло, но дрехите му не успяха да го предпазят от безмилостния студ. Целият трепереше, докато стоеше до отворения гроб и гледаше как ковчегът бавно се спуска надолу. Самата церемония бе кратка, почти нямаше хора. Само неколцина си направиха труда да дойдат до църквата, а самият Патрик дискретно седна на най-задната пейка. Вера седеше на първата.

В началото не смяташе да отиде с процесията до гробищата, но в последната минута реши да го стори, това бе най-малкото, което можеше да направи за Андерш. През цялото време наблюдаваше Вера, но по лицето й не пробяга нито една емоция, което, разбира се, не означаваше, че не скърби. Вера бе просто човек, който не обича да показва чувствата си. Патрик я разбираше и й съчувстваше. Можеше да се каже, че дори донякъде й се възхищаваше. Тя беше силна жена.

След края на погребението малкото хора, дошли да се простят с Андерш, се разотидоха. Вера тръгна бавно с наведена глава по чакълената пътека към църквата. Студеният вятър плющеше здраво с камшика си и тя бе увила шала си като забрадка на главата. Патрик се поколеба за миг. След кратка душевна борба, заради която разстоянието между него и Вера се увеличи с няколко метра, реши да я догони.

— Красива церемония.

Тя се усмихна горчиво.

— И двамата знаем отлично, че погребението му беше също толкова жалко, колкото по-голямата част от живота му. Но благодаря все пак. Много мило от твоя страна.

В гласа на Вера се бе промъкнала трупаната с години умора.

— Всъщност сигурно трябва да съм благодарна. Само допреди няколко години дори нямаше да ми позволят да го погреба в централните гробища. Щяха да му отделят парцел отвъд благословената земя в специално отреденото за самоубийци място. Много от старите хора все още вярват, че за отнелите сами живота си няма място в рая.

Вера замълча за миг. Патрик я остави да говори.

— Ще предприемете ли някакви законови действия срещу мен, задето се опитах да прикрия самоубийството му?

— Не мога да ти гарантирам, че няма. Жалко е, че реши да постъпиш по този начин, а и така наруши закона, но не мисля, че ще има някакви последици.

Подминаха енорийския дом и продължиха бавно напред към къщата на Вера, която се намираше само на около стотина метра от църквата. Патрик бе мислил цяла нощ как да постъпи. Изборът, който направи, бе жесток, но вероятно щеше да му донесе успех. Заговори й някак безгрижно.

— Най-трагичното в историята на Андерш и Алекс е, че едно невинно дете загуби живота си.

Вера се обърна рязко към него. Спря и силно го дръпна за ръкава.

— Как така дете? За какво говориш?

Патрик се зарадва, че репликата му е успяла да постигне желания ефект.

— Детето на Александра. Била е бременна. В третия месец.

— От съпруга си…

Вера взе да заеква, но Патрик продължи с престорено студен глас.

— Не, съпругът й няма нищо общо с това. Очевидно не са били интимни от години. Не, очевидно бащата на детето е някой от Фелбака.

Вера така силно го стискаше за ръкава на палтото, че кокалчетата й побеляха.

— Мили боже. Мили, мили боже.

— Да, ужасно е, нали. Да убиеш неродено дете. Докладът от аутопсията гласи, че е било момче.

Вътрешно му се плачеше, но реши да не казва нищо повече, а да изчака реакцията, на която се надяваше.

Бяха се спрели под големия кестен, на петдесет метра от къщата на Вера. Изведнъж тя се втурна напред, което го свари неподготвен. Тичаше удивително бързо за възрастта си и на Патрик му трябваха няколко секунди, за да разбере какво става и да хукне след нея. Когато стигна до къщата й, завари външната врата открехната и предпазливо влезе вътре. Откъм банята се чуваше хлипане, в следващия миг Вера повърна.

Стори му се кощунствено да стои в коридора с шапка в ръка и да я слуша как повръща, затова свали мокрите си обувки, закачи връхната си дреха на закачалката и отиде в кухнята. Когато Вера влезе при него след няколко минути, кафеварката вече къкреше, а на масата имаше две чаши за кафе. Лицето й бе пребледняло, в очите й за първи път проблясваха сълзи. Съвсем малки, като искрящи перли в ъгълчетата им. Но това беше достатъчно. Вера седна сковано на един от столовете в кухнята.

Само за няколко минути се бе състарила с години. Движенията й също бяха станали някак мудни, като на старица. Патрик я остави да си отдъхне още няколко минути, докато наливаше кафе в чашите, но веднага щом седна пред нея, я погледна окуражително и й даде да разбере, че часът на истината е настъпил. Вера знаеше, че той е наясно с всичко и че връщане назад няма.

— Значи съм убила собствения си внук?

Патрик прие въпроса й за риторичен и не отговори. Иначе трябваше да я излъже, а вече бе твърде късно да се отказва. Когато му дойдеше времето, щеше да разбере истината. Но сега беше негов ред.

— Разбрах, че ти си убила Алекс, когато ме излъга, че си била в дома й седмица преди да умре. Каза ми, че си треперела от студ в къщата й, но всъщност котелът на парното се е развалил в деня на смъртта й.

Вера гледаше отнесено някъде в празното и, изглежда, не чуваше какво й говори.

— Странно. Едва сега осъзнах, че съм отнела човешки живот. Смъртта на Александра ми се струваше някак нереална, но детето на Андерш… Направо мога да го видя пред очите си…

— Защо е трябвало да умре Алекс?

Вера му даде знак с ръка да замълчи. Смяташе да му разкаже всичко, но когато и както сама реши.

— Щеше да стане голям скандал. Всички щяха да го сочат и да говорят зад гърба му. Постъпих, както намерих за добре. Не можех да знам, че въпреки всичко пак ще стане за смях. Че изборът ми да премълча истината ще го гризе отвътре като змия и ще отнеме цялата красота от живота му. Беше толкова лесно. Карл-Ерик дойде при мен и ми разказа какво се е случило. Вече се бе разбрал с Нели. Нямаше смисъл целият град да научава. Това щеше да се превърне в наша тайна и ако исках най-доброто за Андерш, щях да си мълча. Така и сторих. Мълчах през всичките тези години. А с всяка от тях моят Андерш губеше по частица от себе си. С всяка от тях той затъваше все по-надълбоко в личния си ад, а аз отказвах да призная собствената си вина за това. Чистех му, гледах го, доколкото можех, но не бях в състояние да променя миналото. Решиш ли веднъж да мълчиш, няма връщане назад.

Вера изпи кафето си на няколко жадни глътки и поднесе чашата си към Патрик в очакване. Той се изправи, взе каната и напълни чашата. Имаше чувството, че само тази напитка й помага да се справи с действителността.

— Понякога ми се струва, че мълчанието ми беше по-страшно от самото изнасилване. Никога не сме говорили за това, нито дори между тези четири стени. Едва сега разбирам колко страшно е било за него. Може би е тълкувал мълчанието ми като упрек. Именно това не ми дава мира. Никога, дори за секунда не съм си помисляла да го обвинявам за случилото се, но никога няма да разбера дали е знаел това.

За миг фасадата й заплаши да рухне, но след това Вера отново се стегна и си наложи да продължи. Патрик можеше само да си представи колко усилия й коства това.

— С годините постигнахме известен баланс. Животът ни беше кошмарен, но знаехме, че поне не сме сами. Знаех, че от време на време се среща с Алекс и че между тях има някакво странно привличане, но въпреки това вярвах, че нещата винаги ще си продължат постарому. Един ден обаче Андерш се изпусна и ми каза, че Алекс възнамерява да разкаже за случилото се. Искала да приключи веднъж завинаги с тайните от миналото. Това бяха думите му. На него като че ли му беше все едно, но аз останах като ударена от гръм. Това щеше да промени всичко. Ако Алекс действително разкриеше старата ни тайна, животът ни щеше да се обърне с главата надолу. Какъв бе смисълът? И какво щяха да кажат хората? Андерш може и да се държеше така, сякаш това не го засяга, но аз го познавах добре и не се съмнявах, че никак не му се иска Алекс да разбуни духовете.

— Затова реши да отидеш при нея.

— Да. Отбих се у тях въпросната петъчна вечер с надеждата, че ще успея да я вразумя. Исках да я накарам да разбере, че няма право еднолично да взима решения, които засягат всички ни.

— Но тя не разбра.

Вера се усмихна горчиво.

— Не, не разбра.

Беше изпила и втората чаша кафе, докато той едва бе преполовил първата. Отмести празната чаша и скръсти ръце на масата.

— Умолявах я. Обясних й колко ще му е трудно на Андерш, ако разкаже за случилото се, но тя ме погледна в очите и ми каза, че мисля само за себе си, а не за Андерш. Щял да се радва истината най-сетне да излезе наяве. Никога не ни бил молил да мълчим. Освен това ми каза, че аз, Нели, Карл-Ерик и Биргит изобщо не сме помислили за тях, когато сме решили да запазим историята в тайна. Искали сме само да спасим репутацията си. Можеш ли да си представиш каква наглост!

Гневът, който припламна за миг в очите на Вера, изчезна също толкова бързо и погледът й стана някак безразличен, мъртъв. Продължи да говори с монотонен глас.

— Нещо в мен се пречупи, когато чух наглите й обвинения. Да твърди, че действията ми не са водени от мисълта кое е най-добро за Андерш! Буквално превъртях и спрях да мисля рационално. Носех приспивателните си в дамската си чанта и стрих няколко в сайдера й, когато тя отиде до кухнята. Наля ми чаша вино, когато дойдох, а щом се върна от кухнята, се престорих, че приемам решението й и предложих да се чукнем и да изпием чашите до дъно в знак на помирение, преди да си тръгна. Тя ме погледна с благодарност и се съгласи да ми прави компания. След малко заспа на дивана. Не бях решила как да постъпя от тук нататък, но ми хрумна, че мога да инсценирам самоубийство. Нямах достатъчно хапчета, за да й дам смъртоносна доза, затова ми оставаше единствено да й прережа вените. Знаех, че обикновено хората го правят във ваната и идеята ми се стори лесноосъществима.

Гласът й бе монотонен. Сякаш разказваше за някакво съвсем обикновено събитие, а не за убийство.

— Съблякох я гола. Мислех, че ще успея да я занеса до горе. Все пак ръцете ми са доста силни от дългите години работа като чистачка, но това се оказа невъзможно. Наложи ми се да я завлека до банята и да я избутам във ваната. След това прерязах вените и на двете й ръце с едно бръснарско ножче, което взех от шкафчето. Чистех къщата веднъж седмично и знаех кое къде се намира. Измих чашата си, загасих осветлението, заключих и пъхнах допълнителния ключ на мястото му.

Патрик бе потресен, но се постара да не издаде шока си, когато заговори.

— Разбираш, че трябва да те помоля да дойдеш с мен. Няма нужда да се обаждам за подкрепление, нали?

— Не, няма. Може ли само да си събера багажа?

Той кимна.

— Да, няма проблем.

Вера се изправи. Когато стигна до вратата, се обърна към него.

— Откъде бих могла да знам, че е бременна? Вярно че не пи вино, това ми направи впечатление, но нямаше как да предположа каква е причината. Можеше да е въздържателка или пък да възнамерява да шофира по-късно. Откъде бих могла да знам? Няма откъде, нали? — рече Вера с умолителен глас, а Патрик кимна мълчаливо.

След време щеше да й каже, че не Андерш е бащата на детето, но засега не смяташе да разрушава доверието й в него. Трябваше да разкаже историята си на още няколко души, преди окончателно да приключат случая на Александра Вийкнер. Нещо обаче продължаваше да го гложди. Интуицията му подсказваше, че Вера не му е разказала всичко.

Когато седна в колата, извади копието на предсмъртното писмо на Андерш — последното му послание към света. Прочете го бавно от начало до край и за пореден път усети силната болка, с която бяха пропити думите върху белия лист.

6

„Често съм си мислил с колко ирония е изпълнен животът ми. Как е възможно ръцете и очите ми да създават толкова много красота, а аз самият да оставям след себе си само грозота и разруха. Именно затова последното ми дело в този живот ще е да унищожа всичките си картини. По-добре да бъда последователен докрай и да оставя след себе си единствено кал, вместо да позволя на хората да ме смятат за по-сложна личност, отколкото съм в действителност.

Всъщност всичко е съвсем просто. Единственото, което винаги съм искал, е да залича няколко месеца и събития от живота си. Не мисля, че е много. Но може би заслужавам тази плесница от съдбата. Може би съм извършил нещо ужасяващо в някой предишен живот и сега съм принуден да плащам цената за простъпката си. Не че това има някакво значение, но би ми било интересно да разбера какъв грях изкупвам.

Може би изглежда чудно защо съм решил именно сега да сложа край на моя отдавна изгубил смисъла си живот. Да, защо наистина? Защо човек изобщо решава да постъпи по определен начин в определен момент? Може би съм обичал Алекс толкова силно, че с нея си е отишло и сетното ми желание да продължа да живея? Това вероятно ще е едно от обясненията, които ще се родят в съзнанието на хората. В интерес на истината аз самият не знам отговора на тези въпроси. Мисълта за смъртта е отдавнашен спътник в живота ми, но едва сега се почувствах напълно готов да я приема. Може би именно смъртта на Алекс направи освобождението ми възможно. Тя си остана недосегаема, скрита зад външна обвивка, която никой не можеше да пропука. Със смъртта й пред мен се откри възможността да избера същия път. Дисагите ми отдавна бяха готови, оставаше само да направя първата крачка.

Прости ми, мамо.

Андерш“

Така и не можа да се отърве от вредния навик да става рано сутрин или направо посред нощ, както биха казали някои. Най-накрая щеше да извлече някаква полза от него. Когато Ейлерт стана от леглото в четири сутринта, Свеа не реагира, но той за всеки случай слезе бавно и внимателно надолу по стълбата с дрехите си в ръка. Облече се тихо във всекидневната, след което извади куфара, който бе скрил в дъното на килера. От месеци планираше бягството си, не искаше да остави нищо на случайността. Днес бе първият ден от остатъка от живота му.

Колата запали от първия път въпреки студа и в четири и двайсет Ейлерт остави зад гърба си къщата, в която бе живял през последните петдесет години. Подкара автомобила си напред през спящия град и даде газ едва след като подмина старата мелница и свърна към Дингле. До Гьотеборг и летище Ландветер му оставаха двеста километра. Нямаше смисъл да бърза. Самолетът за Испания щеше да излети чак в осем.

Най-накрая щеше да заживее живота си така, както сам искаше.

Отдавна планираше това, от години. Болежките му се влошаваха с всяка изминала година, а животът със Свеа ставаше все по-непоносим. Ейлерт смяташе, че заслужава повече. С помощта на интернет успя да открие един пансион в малко градче на слънчевото испанско крайбрежие. Малко по-надалеч от плажовете и туристическите дестинации, затова и цените бяха поносими. Бе им изпратил писмо по електронната поща и го увериха, че може да живее там цяла година, стига да иска. Дори в такъв случай собственичката можеше да му предложи по-добра цена. Отне му доста време да спести парите под зоркия поглед на Свеа, която следеше всяка негова стъпка, но най-накрая успя да събере нужната сума. Изчисли, че спестяванията ще му стигнат за около две години, ако живее скромно. След това все щеше да намери изход. Нищо не можеше да убие ентусиазма му.

За първи път от петдесет години се чувстваше свободен и от щастие дори натисна още по-силно педала на газта на старото си волво. Смяташе да остави колата на паркинга за продължителен престой. Свеа рано или късно щеше да я открие. Не че имаше някакво значение. Тя така и не взе книжка, а вместо това използваше Ейлерт като безплатен шофьор, ако трябваше да отиде някъде. Само едно нещо му тежеше малко на съвестта — децата. От друга страна обаче, те приличаха повече на Свеа и за негово съжаление станаха също толкова тесногръди и дребнави като нея. Сигурно и той имаше вина за това, работеше по цял ден и си намираше всевъзможни извинения, за да не се прибира вкъщи. Въпреки това бе решил да им изпрати картичка от летището, за да им каже, че заминава по собствена воля и няма нужда да се притесняват. Не искаше да го обявят за издирване в полицията.

В тъмната нощ пътят беше пуст и той дори не пусна радиото, за да може да се наслади докрай на тишината. Животът му тепърва започваше.

— Не разбирам. Вера убива Алекс, за да не й позволи да разкаже, че двамата с Андерш са били изнасилени като деца преди двайсет и пет години.

Ерика въртеше замислено чашата си с вино в ръка.

— Не бива да подценяваш силната потребност на жителите на малките градчета и селца да не се набиват на очи. Ако старата история за изнасилванията излезете наяве, хората щяха отново да започнат да ги сочат с пръст. Но пък не й вярвам, че е убила Алекс, за да предпази Андерш. Може би е права, че и той е искал истината да остане заровена в миналото, но си мисля, че го е сторила най-вече заради самата себе си. Защото не е могла да понесе мисълта, че хората ще шушукат зад гърба й не само заради самото изнасилване на Андерш, но и заради решението й да прикрие случилото се, вместо да му помогне. Мисля, че точно този срам я плаши най-много. Решението й да сложи край на живота на Алекс е чисто импулсивно, взима го в мига, в който разбира, че не може да я убеди да мълчи. И хладнокръвно я убива.

— Как прие факта, че я разкрихте?

— Удивително спокойно. Мисля, че изпита невероятно облекчение, когато чу, че не Андерш е баща на детето и че следователно не е убила собственото си внуче. Какво ще стане с нея самата очевидно не я интересува. А и защо да я интересува? Синът й е мъртъв, няма никакви приятели, животът й е празен. Тайната й бе разкрита, вече няма какво да губи. Освен свободата си, разбира се, а, както изглежда, тя няма никакво значение за нея в този момент.

Бяха вечеряли у Патрик и сега седяха и пиеха вино. Ерика се наслаждаваше на спокойствието и тишината. Много се радваше, че Ана и децата й гостуват, но понякога й идваше в повече и днес бе един от тези дни. Патрик бе прекарал целия ден в стаята за разпити, но след работа мина да я вземе заедно с малката й чанта с багаж и сега се бяха изтегнали на дивана като отрудени старци.

Ерика затвори очи. Този миг бе толкова прекрасен и плашещ едновременно. Всичко бе съвършено и именно това я караше да се страхува, че няма да продължи дълго. Не й се мислеше какво ще се случи с тях, ако се върнеше обратно в Стокхолм. Двете с Ана избягваха въпроса за продажбата на къщата вече дни наред, сякаш мълчаливо се бяха разбрали, че още е рано да говорят за това. Ерика не вярваше, че сестра й е в състояние да взима каквито и да било решения в този момент, и затова не искаше да я притиска.

Тази вечер обаче нямаше да мисли за бъдещето. Ще се съсредоточи върху настоящето и ще се наслади докрай на мига. Прогони всички мрачни мисли.

— Днес говорих с издателството. За книгата за Алекс.

— Ами! И какво ти казаха?

Вълнението на Патрик я зарадва.

— Смятат, че звучи чудесно, и искат колкото се може по-бързо да им изпратя каквото съм написала. Естествено трябва да довърша биографията на Селма, но ми дадоха един месец отсрочка и им обещах да я довърша до септември. Мисля, че ще мога да работя едновременно и по двете. Досега що-годе се справях.

— Какво казаха за юридическите въпроси? За риска семейството на Алекс да те даде под съд?

— Законът за свободата на словото е изключително ясен. Имам право да пиша за това, дори и без тяхното съгласие, но наистина се надявам да ме подкрепят, след като им разкажа за книгата и сюжета. Не възнамерявам да напиша някакъв скандален роман, а да представя достоверен разказ за случилото се и за самата Алекс като личност.

— Ами пазарът? Смятат ли, че има търсене на подобен род книги?

Очите на Патрик блестяха и Ерика се радваше, че приема работата й с такъв ентусиазъм. Любимият й човек знаеше колко много означава тази книга за нея и показваше искрен интерес.

— Смятаме, че ще има търсене. В САЩ страшно много се купуват криминални романи, в сюжета на които са преплетени действителни случаи. Ан Рул[12], най-известната писателка в този жанр, продава милиони екземпляри. Освен това у нас подобни книги са сравнително нов феномен. Има два-три романа, като този от преди две години за лекаря и съдебния медик, но те по-скоро представляват смесица от няколко различни жанра. Искам да постъпя като Ан Рул и да направя задълбочено собствено разследване. Да проверя фактите, да разговарям със замесените лица и да опиша колкото се може по-достоверно случилото се.

— Мислиш ли, че семейството на Алекс ще се съгласи на интервю?

— Не знам.

Ерика заувива кичур коса около пръста си.

— Наистина не знам. Възнамерявам да ги попитам, а ако ми откажат, ще открия друг начин. Все пак е огромен плюс, че аз самата съм толкова добре запозната със случая. Не че не ме е страх от разговора с тях, но нямам особено голям избор. Ако книгата се продава добре, то с удоволствие бих продължила да пиша за интересни съдебни случаи и тогава ще ми се налага да досаждам и на нечии други роднини. Това е неразделна част от работата ми. Освен това си мисля, че хората имат нужда да говорят, да разказват историята си. Не само близките на жертвата, но и самият извършител.

— Значи ще се опиташ да говориш и с Вера?

— Да, непременно. Нямам никаква представа дали ще се съгласи, но смятам да опитам. Може да реши да ми разкаже историята, а може и да ми откаже. Във всеки случай не смятам, че имам право да я притискам.

Ерика вдигна рамене, за да му покаже, че й е безразлично, но думите на Вера за случилото се щяха определено да обогатят книгата й. До този момент работеше главно върху скелета на сюжета, сега трябваше да му придаде плът.

— Ами ти?

Ерика се размърда и качи крака в скута на Патрик, който веднага разбра намека и започна да ги масажира.

— Как мина твоят ден? Вече си героят на участъка, а?

Патрик въздъхна тежко и й даде да разбере, че дълбоко греши.

— Не, да не мислиш, че Мелберг ще ме остави да отнеса цялата слава. Днес цял ден се стрелка като куршум между залата за разпити и залата за пресконференции. По време на разговорите си с журналистите използваше най-вече личното местоимение „аз“. Ще се изненадам, ако разбера, че изобщо е споменал името ми. Но какво значение има това? На кого ли му е притрябвало да види името си в пресата? Вчера арестувах един убиец, това ми стига.

— Какво благородство!

Ерика го удари леко по рамото.

— Признай си, че с радост би дал голяма пресконференция, би изпъчил гърди и с гордост би разказал как си успял да разкриеш убиеца.

— Е, не мога да отрека, че би ми било приятно да попадна в местния вестник. Но какво да се прави. Мелберг ще отнесе цялата слава и аз нищо не бих могъл да променя.

— Смяташ ли, че ще получи поста, за който така бленува?

— Ех, де тоз късмет. Подозирам, че началството в Гьотеборг предпочита да го държи тук. Страхувам се, че ще трябва да го търпим, докато не се пенсионира. А до този светъл миг има още много, много време.

— Горкият Патрик.

Тя го погали по перчема и той се възползва от случая да се хвърли върху нея и да я приклещи към дивана.

Виното я бе отпуснало, а топлината на тялото му бавно се преля в нейното. Дишането му стана по-тежко, но тя имаше още няколко въпроса. Успя да се измъкне от хватката му и седна на дивана. След това нежно го избута в неговия ъгъл.

— Доволен ли си от развръзката? Ами изчезването на Нилс? Вера не ти ли каза нещо повече за това?

— Не, твърди, че нищо не знае. За съжаление не й вярвам. Мисля, че е имала много по-сериозни причини да защити честта на Андерш от истината за изнасилването му от Нилс Лоренц. Според мен знае какво се е случило със сина на Нели и иска на всяка цена да го запази в тайна. Но това са само предположения. Истината е, че хората не потъват току-така вдън земя. Нилс не може да се е изпарил яко дим и според мен някой знае точно къде е. Във всеки случай имам собствена теория по въпроса.

Разказа й бавно и методично какво се е случило според него и й обясни на основата на кои обстоятелства гради теорията си. Ерика потрепери, въпреки че в стаята бе много топло. Подозренията му може и да звучаха невероятно, но не можеше да ги отхвърли с лека ръка. Разбра, че Патрик никога нямаше да успее да открие доказателства в подкрепа на теорията си, а и вероятно нямаше смисъл да ги търси. Бяха изминали толкова много години. Няколко разбити живота стигаха, нямаше смисъл да жертват още един.

— Ясно ми е, че от това нищо няма да излезе, но същевременно искам да знам, най-вече заради самия себе си. В продължение на няколко седмици живях с този случай и искам да приключа с него веднъж завинаги.

— Но какво смяташ да правиш? А и какво можеш да направиш?

Патрик въздъхна.

— Чисто и просто ще помоля да ми дадат някои отговори. Ако не попитам, ще си остана с празни ръце, нали?

Ерика го наблюдаваше внимателно.

— Не знам дали това е добра идея, но ти ще си прецениш.

— Да. Нека за миг забравим за смъртта и кошмарите от миналото и да се посветим един на друг. Какво ще кажеш?

— Страхотна идея.

Той отново се притисна до нея, но този път тя не го отблъсна.

Ерика все още беше в леглото, когато той излезе от къщи. Сърце не му даваше да я събуди, затова тихичко се измъкна от постелята, облече се и потегли.

Предложението му за разговор предизвика в отсрещната страна известно учудване и предпазливост. Пожелаха срещата да е дискретна и Патрик прие без възражения. Именно затова му се наложи да стане в седем часа в тази понеделнишка сутрин. Потъналият в мрак път до Фелбака бе почти пуст. Свърна след табелата за Веддьо и спря колата на паркинга, който се намираше доста по-надолу по пътя. След това зачака. След около десетина минути още една кола се появи на паркинга и спря до неговата. Водачът слезе от собствения си автомобил, отвори вратата на този на Патрик и се настани отпред на мястото до шофьора. Патрик остави двигателя да работи, за да се топлят. Иначе скоро щяха да се превърнат в ледени висулки.

— Не мога да отрека, че подобни тайни срещи в мрака са доста вълнуващи, но се чудя защо бе необходимо всичко това?

Ян изглеждаше спокоен, но по лицето му бе изписано леко учудване.

— Мислех, че разследването е приключило. Нали заловихте убиеца на Алекс?

— Да, така е. Но има още няколко неща, които не мога да си обясня и това не ми дава мира.

— Така ли, кои точно?

Лицето на Ян бе напълно безизразно. Патрик се зачуди дали безбожно ранното му ставане тази сутрин нямаше да се окаже напразно. Но тъй като така или иначе вече стоеше тук, можеше поне да довърши започнатото.

— Както може би сте чули, Александра и Андерш са били изнасилени от брат ви Нилс.

— Да, чух. Ужасно. Най-вече за мама.

— Макар че това не е новост за нея. Тя отдавна го знае.

— Да, така е. Подходила е към ситуацията по единствения възможен според нея начин. Колкото се може по-дискретно. Членовете на семейството трябва да се защитават. Всичко останало остава на заден план.

— Как се отнасяте вие към всичко това? Че брат ви е педофил, а майка ви го прикрива?

Ян запази пълно спокойствие. Изтупа няколко невидими прашинки от палтото си, помисли малко, сбърчи едната си вежда и отговори на Патрик:

— Аз, естествено, разбирам мама. Тя не е могла да постъпи по друг начин, нито пък да поправи стореното, нали?

— Да, човек, разбира се, би могъл да го погледне и от този ъгъл. Въпросът обаче е какво се случва с Нилс след това. Не е ли правил опити да се свърже с някого от вас?

— Ако беше, щяхме да изпълним гражданския си дълг и да информираме полицията.

Ироничната нотка бе толкова изкусно вплетена в гласа му, че едва се долавяше.

— Разбирам, че е решил да изчезне. Загубил е всичко. Мама е разбрала какъв е в действителност, а и е щяло да му се наложи да напусне учителското си място. Мама със сигурност не би му позволила да продължи да преподава. Затова е избягал. Вероятно живее в някоя топла страна, където без проблем може да си осигурява малки момченца и момиченца.

— Не ми се вярва.

— Така ли? И защо не? Да не би да сте открили скелета му някъде?

Патрик пренебрегна подигравателния му тон.

— Не, не сме. Аз обаче имам една теория по въпроса…

— Интересно, много интересно.

— Не мисля, че Нилс се е възползвал единствено от Алекс и Андерш. Според мен основната му жертва е някой близък до него човек. Някой, който винаги му е бил под ръка. Мисля, че и вие самият сте били жертва на сексуалните му посегателства.

За първи път на Патрик му се стори, че гладката лъскава фасада на Ян се пропуква, но в следващия миг той успя да се вземе в ръце.

— Интересна теория. На какво се основава?

— За съжаление трябва да призная, че не разполагам с почти никакви доказателства. Успях да открия една-единствена връзка между вас тримата. От детството ви. Видях малко парче кожа в кабинета ви, когато ви посетих. То е изключително ценно за вас, нали? Символизира нещо. Приятелство, общност, кръвна клетва. Пазите го вече от двайсет и пет години. Точно като Андерш и Алекс. На гърба и на трите парченца има размазан кървав отпечатък. Именно това ме кара да вярвам, че с присъщия за децата драматизъм сте решили да станете кръвни братя. На горната страна на парчето кожа са прогорени две букви: „Т.М.“ Не успях да разгадая значението им. Може би ще ми помогнете.

Патрик буквално можеше да види душевната борба на Ян. От една страна, здравият разум го съветваше да мълчи, от друга, изгаряше от желание да се довери на някого и да сподели тайната си. Патрик заложи на егото на Ян, който нямаше да може да устои на изкушението да отвори сърцето си пред човек, готов да го изслуша с интерес. Реши да му помогне малко да вземе решение.

— Всичко, казано тук, си остава между нас. Нямам нито сили, нито ресурси да отворя случай от преди двайсет и пет години, а и не вярвам да открия каквито и да било доказателства, даже и да се опитам. Искам да науча истината най-вече заради самия себе си. Просто трябва да знам.

Изкушението ставаше непосилно.

— „Тримата мускетари“, това означават буквите „Т.М“. Може да ви се стори глупаво, наивно и романтично, но тогава се отъждествявахме с тях. Ние тримата срещу останалия свят. Когато бяхме заедно, можехме да забравим за случилото се. Никога не говорехме за това помежду си, но нямаше и нужда. Така или иначе всеки разбираше какво става в душата на другия. Обещахме си винаги да си помагаме. Намерихме едно парче стъкло, порязахме пръстите си и смесихме кръвта си. Така запечатахме емблемата си. Аз бях най-силният от тримата. Нямах друг избор. Алекс и Андерш можеха да се чувстват спокойни поне в домовете си. Аз непрекъснато трябваше да се оглеждам за него, а нощем лежах, загърнат до уши в одеялото си, и се ослушвах за стъпките му. Знаех, че съвсем скоро ще ги чуя, първо в коридора, а след това все по-близо и по-близо.

Сякаш нещо в него се отприщи. Ян продължи да говори с невероятна скорост, а Патрик не смееше да продума, за да не пресече потока от думи. Ян запали цигара, свали леко прозореца на колата, за да може димът да излиза навън, и продължи:

— Живеехме в собствен свят. Срещахме се на тайни места и търсехме сигурност и утеха в приятелството ни. Странното е, че когато бяхме заедно, не си припомняхме за преживения кошмар, а за миг избягвахме от действителността. Дори не знам как разбрахме, че и тримата сме жертви. Как се събрахме. Но някак си знаехме. Срещата ни бе неизбежна. Аз им казах, че е крайно време да сторим нещо по въпроса. Алекс и Андерш в началото приемаха всичко като на игра, но аз знаех, че трябва да осъществим плана си. Това бе единственият изход. През един студен и ясен зимен ден излязохме на леда, двамата със заварения ми брат. Не ми беше трудно да го подлъжа. Направо полудя от щастие, че най-накрая аз поемах инициативата, и зачака малкия ни излет с нетърпение. Бях прекарал много часове на заледената морска повърхност и знаех къде точно да го заведа. Андерш и Алекс ни чакаха там. Нилс се изненада, когато ги видя, но арогантността му попречи да съзре опасността. Та ние бяхме само деца. Останалото беше лесна работа. Трябваше само да го бутнем в дупката в леда. Така той изчезна завинаги. В началото изпитахме истинско облекчение. Нели не бе на себе си от притеснение, непрестанно се питаше какво се е случило с Нилс. Аз обаче нощем лежах в леглото си и се усмихвах. Наслаждавах се на тишината, вече нямаше стъпки. След това всичко се сгромоляса. Родителите на Алекс разбраха по някакъв начин за изнасилванията и дойдоха при Нели. Алекс очевидно не е могла да устои на натиска им и накрая им е разказала всичко, дори за мен и Андерш. Не за убийството на Нилс, а за случилото се преди това. Ако до този момент бях мислил, че може би ще получа съчувствие от приемната ми майка, то тогава разбрах, че дълбоко съм грешал. Нели никога повече не ме погледна в очите. Нито пък попита къде е Нилс. Понякога се чудя дали не подозира нещо.

— Вера също е узнала за посегателствата.

— Да, но мама беше доста хитра. Възползва се от болезнената нужда на Вера да защитава Андерш, а и да пази собствената си репутация. Дори не се наложи да я подкупва с пари или обещание за по-добра работа, за да я накара да си мълчи.

— Мислите ли, че Вера е научила за убийството на Нилс?

— Не се и съмнявам. Не мисля, че Андерш би успял да го запази в тайна от майка си толкова години.

Патрик започна да разсъждава на глас.

— Вероятно Вера е убила Алекс не за да прикрие истината за посегателствата, а защото се е страхувала Андерш да не бъде обвинен в убийство.

Ян се усмихваше злорадо.

— Което е направо комично, като се има предвид, че давността на престъплението отдавна е изтекла и никой не би повдигнал обвинения срещу нас след толкова много време. Все пак тогава бяхме само деца.

Колкото и да не му се искаше, Патрик трябваше да признае, че Ян е прав. Даже и Алекс да бе отишла в полицията, нямаше да има никакви последствия за тях. Очевидно Вера не го е съзнавала, мислела е, че Андерш може да попадне в затвора за убийството.

— Поддържахте ли връзка след това? Вие, Андерш и Алекс.

— Не. Алекс почти веднага се премести, а Андерш се затвори в собствения си малък свят. Естествено понякога се срещахме случайно, но разговаряхме за първи път от двайсет и пет години насам чак когато Андерш ми позвъни след смъртта на Алекс и започна да крещи и да ме обвинява, че аз съм я убил. Аз, разбира си, отрекох. Все пак нямах нищо общо със смъртта й, но той не се отказваше.

— Не знаехте ли, че Алекс възнамерява да отиде в полицията и да разкаже за смъртта на Нилс?

— Не и преди да умре. Андерш ми разказа след това.

Ян издиша безгрижно цигарения дим под формата на кръгчета.

— Как щяхте да постъпите, ако знаехте?

— Никога няма да разберем, нали?

Той се обърна към Патрик и го погледна със студените си сини очи. Патрик потръпна. Не, наистина нямаше да разберат.

— Но, както вече ви казах, никой не би ни затворил за това. Трябва обаче да призная, че отношенията между мен и мама биха се усложнили. — След това Ян изведнъж смени темата, у — Доколкото разбрах, Андерш и Алекс са имали връзка. Направо като в „Красавицата и звярът“. Може би и аз трябваше да се присъединя към тях, в името на старото приятелство…

Патрик не изпитваше никакво състрадание към мъжа пред себе си. Вярно че детството му е било същински ад, но у Ян имаше нещо злокобно. Цялото му същество излъчваше злост. Патрик го попита чисто импулсивно:

— Родителите ви загиват при трагични обстоятелства. Знаете ли нещо повече от официалната версия?

Ян се поусмихна. Свали прозореца на колата с още няколко сантиметра и изхвърли фаса си навън.

— Толкова е лесно да станеш жертва на нещастен случай, нали? Една обърната лампа, едно разлюляло се перде. На пръв поглед дребни детайли, които обаче отприщват същински ад. От друга страна, бихме могли спокойно да кажем, че Господ ги изпраща на хора, които си го заслужават.

— Защо се съгласихте да се срещнем? Защо ми разказахте всичко това?

— Дори аз самият не знам. Всъщност не смятах да дойда, но предполагам, че любопитството ми надделя. Чудех се какво всъщност знаете и каква част от подозренията ви са само догадки. Да не забравяме, че във всеки от нас гори желанието да разкаже за постъпките и деянията си на някого. Особено когато този някой не може да направи нищо, дори и да знае истината. От убийството на Нилс мина толкова много време, че би било вашата дума срещу моята. Боя се, че никой не би повярвал на вашата.

Ян слезе от колата, но се обърна и се наведе към Патрик.

— Предполагам, че човек наистина може да извлече полза от някои престъпления. Един ден ще наследя значително богатство. Ако Нилс беше жив, това никога нямаше да се случи.

Той закачливо показа с два пръста знака на победата, затвори вратата и тръгна към колата си. Патрик усети как по устните му пробягва злорада усмивка. Ян очевидно не знаеше нищо за кръвната връзка между Юлия и Нели, нито за завещанието на майка си. Неведоми са пътищата господни.

Седеше на малкото си балконче и свежият бриз галеше набраздените му от бръчки бузи. Слънцето топлеше старите му болни стави и с всеки изминал ден се движеше с все по-голяма лекота. Всяка сутрин отиваше на работа на рибния пазар и помагаше на рибарите да продадат улова си.

Тук никой не се опитваше да отнеме на възрастните хора правото им да се чувстват полезни. Никога досега не се бе чувствал толкова уважаван и ценен, дори постепенно започна да си намира приятели в малкото градче. Вярно че езикът доста му куцаше, но засега се оправяше чудесно с жестове и добри намерения, а словесният му запас растеше бавно, но сигурно. Една-две чашки алкохол след добре свършената работа също му помагаха да се отпусне и за свое най-голямо учудване установи, че е започнал да се превръща в същински дърдорко.

Докато седеше така на балкона си и гледаше буйната зеленина, която бавно преливаше в най-искрящо синята морска вода, която някога бе виждал, Ейлерт осъзна, че се намира в рая.

Ежедневното флиртуване с пищната съдържателка на пансиона Роза допълнително услаждаше живота му. Дори понякога си позволяваше да си мечтае, че игривите им закачки някой ден може да прераснат в нещо по-сериозно. Привличането определено го имаше, а и човек не бе създаден, за да живее сам.

За миг се замисли за Свеа, но бързо прогони неприятния спомен, затвори очи и се наслади на заслужената си сиеста.

Информация за текста

Camilla Läckberg

Isprinsessan, 2002

Издание:

Камила Лекберг. Ледената принцеса

Шведска. Първо издание

ИК „Колибри“, София, 2011

Редактор: Росица Ташева

Коректор: Петя Величкова

ISBN: 978-954-529-937-7

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/36561

Последна корекция: 19 май 2016 в 21:11

1

Хенрик Шартаус (1757–1825) е шведски пастор, известен със строгите си, безкомпромисни проповеди. — Б.пр.

2

Четвъртият по големина остров на Швеция. — Б.пр.

3

Квартал в Гьотеборг. — Б.пр.

4

Една шведска миля се равнява на десет километра. — Б.пр.

5

Град близо до Гьотеборг. — Б.пр.

6

Популярна прическа сред шведските хокеисти през деветдесетте. Характерни за нея са дълга коса на врата и върха на главата и късо подстригана отстрани над ушите. — Б.пр.

7

Вертикални разделители на прозорец. — Б.пр.

8

Типични за скандинавските страни дървени чаши, които приличат на миниатюрен черпак. — Б.пр.

9

Карл Ларшон (1853–1919) — шведски художник, известен най-вече с акварелите си, изобразяващи идиличен семеен живот. — Б.пр.

10

Водещ стил в архитектурата и дизайна в Швеция през XVIII век. Местен вариант на френския неокласицизъм. — Б.пр.

11

Пресни плодове, посипани с шоколад и леко запечени на фурна. — Б.пр.

12

Ан Рул (1935) е американска писателка, известна най-вече с книгата си за серийния убиец Тед Бънди. — Б.пр.

Content

Камила Лекберг
Ледената принцеса
(книга 1 от "Патрик Хедстрьом")

1

2

3

4

5

6

Информация за текста

1