Давид Лагеркранс

Онова, което не ме убива

(книга 4 от "Милениум")

Пролог

Година по-рано, призори

Тази история започва със сън, при това съвсем обикновен. Просто ръка, която ритмично и настоятелно удря по матрак в една стая на „Лундагатан“.

И все пак тя кара Лисбет Саландер да се надигне от леглото рано на разсъмване. После да седне на компютъра и да започне гонитбата.

Първа част

Бдящото око

1-21 ноември

АНС, Агенцията за национална сигурност, е федерална служба в САЩ, подчинена на Министерството на отбраната. Главният щаб се намира във Форт Мийд в Мериленд, край магистралата „Патъксент“.

От основаването си през 1952 г. АНС се занимава с радиоелектронно разузнаване — днес най-вече следене на интернет и телефонния трафик. Правомощията на службата са били многократно разширявани и понастоящем тя следи над 20 милиарда разговори и кореспонденции ежедневно.

Глава 1.

В ранния ноември

Франс Балдер винаги се бе възприемал като безобразен баща.

Макар че Аугуст вече беше на осем години, съвсем доскоро Франс дори не бе правил опити да се нагърби с бащинската роля, а и сега не можеше да се твърди, че задачата му вдъхва усещане за комфорт. И все пак това беше негов дълг, така гледаше на нещата. Момчето си бе изпатило при бившата му жена и проклетия ѝ мъж, Ласе Вестман.

Ето защо Франс Балдер бе напуснал работата си в Силициевата долина и бе отлетял за дома, та сега стоеше на „Арланда“ едва ли не в шок и чакаше такси. Навън беше ад. Дъждът и бурята го шибаха в лицето и той за стотен път се питаше дали постъпва правилно.

Тъкмо той ли от всички егоцентрични глупаци щеше да стане баща на пълен работен ден, ама че откачена история! Със същия успех можеше да се хване на работа в зоологическа градина. Не знаеше нищо за децата и почти нищо за живота изобщо. Най-чудното бе, че никой не го беше молил за това. Никоя майка или баба не се бе обадила да го умолява и заставя да си поеме отговорността.

Сам беше взел решението, та сега планираше, напук на едно старо съдебно решение за попечителство и без каквото и да било предупреждение, просто да прекрачи прага на бившата си съпруга и да си прибере сина. Сто на сто щеше да си има неприятности. Проклетият Ласе Вестман като нищо щеше да го разпердушини от бой. Е, това беше положението. Така че той се качи в такси с жена зад волана, която с маниакално упорство дъвчеше дъвка и правеше опити да поведе разговор. Нямаше да ѝ се удаде дори и в някой от по-розовите му дни. Франс Балдер не беше привърженик на непринудените беседи.

Просто си седеше на задната седалка, замислен за сина си и всичко случило се в последно време. Аугуст не беше единствената, нито дори основната причина да напусне „Солифон“. Целият му живот се намираше в повратна фаза и за миг се почуди дали наистина ще намери сили да се справи. На влизане във Васастан се почувства така, сякаш кръвта му се е пресушила, та потисна импулса си да тегли една майна на всичко. Вече нямаше право на отстъпление.

Плати за таксито, когато спряха на „Туршгатан“, извади багажа си и го остави от вътрешната страна на входната врата. Единственото, което взе със себе си нагоре по стълбите, беше празната пътна чанта с пъстроцветната карта на света, която бе купил на международното летище в Сан Франсиско. Сетне застана запъхтян на вратата и затвори очи, представи си всички възможни сцени на кавги и безумие, но всъщност, помисли си той, можеше ли да ги укори? Никой не се появява така изневиделица, за да изтръгне едно дете от домашната му среда, още по-малко пък баща, който досега е участвал в оглеждането му само чрез вноски по банкова сметка. И все пак случаят беше спешен, така го възприемаше, ето защо изпъчи гърди и натисна звънеца, колкото и да му се щеше да побегне.

Никой не се показа, не и веднага. После вратата се отвори със замах и отпреде му застана Ласе Вестман със своите наситено сини очи, масивен гръден кош и мощни лапи, сякаш създадени, за да млатят — това беше причината толкова често да играе лошия на широкия екран, макар и никоя от ролите, Франс Балдер бе убеден в това, да не беше лоша колкото онази, която играеше в живота.

— О, божке — поде Ласе Вестман. — Не е зле. Самият гений ни идва на гости.

— Дойдох да взема Аугуст — рече той.

— К’во?

— Смятам да го отведа, Ласе.

— Сигурно се шегуваш.

— Никога не съм бил по-сериозен — направи опит да завърже разговор той и ето че се появи бившата, Хана, от стая косо вляво.

Определено не беше съхранила красотата си от едно време. Твърде много нещастия ѝ се бяха събрали, а навярно и твърде много цигари и чашки. При все това стомахът му се сви от неочаквана нежност, особено след като забеляза една синина на врата ѝ. А и, изглежда, въпреки всичко ѝ се щеше да каже нещо за добре дошъл. Само дето така и не смогна да отвори уста.

— И как така изведнъж ти запука? — попита Ласе Вестман.

— Стига толкова вече. Аугуст се нуждае от безопасен дом.

— И ти би могъл да му го осигуриш, Жиро Конструиро? Кога си вършил друго, освен да се взираш в компютъра?

— Промених се — отвърна той и се изпълни със самосъжаление не само защото се съмняваше да се е променил и на йота.

Освен това потрепери, когато Ласе Вестман пристъпи към него с огромното си туловище, което излъчваше дълго акумулирана ярост. Стана му съкрушително ясно, че няма с какво да се противопостави, ако този побъркан тип го нападне, както и че цялата идея от начало до край беше откачена. Ала странното бе, че не последва изблик, никакви сцени, само сурова усмивка, сподирена от думите:

— Охо, ами че страхотно!

— Какво искаш да кажеш?

— Чисто и просто, че беше крайно време, нали, Хана? Най-сетне малко чувство за отговорност от страна на господин Заетия. Браво, браво! — продължи Ласе Вестман и театрално запляска с ръце, а впоследствие тъкмо това всъщност изплаши Франс Балдер най-много — колко лесно пуснаха момчето.

Позволиха му да отведе малкия със себе си, без да протестират, е, освен чисто символично. Навярно гледаха на Аугуст единствено като на бреме. Не беше лесно да се разбере. Хана отправи към Франс няколко трудни за тълкуване погледа, ръцете ѝ трепереха, челюстите ѝ бяха здраво стиснати, ала зададе твърде малко въпроси. А нали би трябвало да го подложи на кръстосан разпит, да предяви хиляда изисквания, да се обезпокои относно нарушаването на навиците на момчето. Тя каза просто:

— Сигурен ли си? Ще се справиш ли?

— Сигурен съм — отвърна той, а после влязоха в стаята на Аугуст и тогава Франс го видя за първи път от повече от година.

И се засрами.

Как бе могъл да изостави подобно момче? Беше толкова красив със своята къдрава, буйна коса, с жилавото си тяло и сериозните сини очи, потънали в гигантски пъзел с платноход. Сякаш целият му образ крещеше: „Не ми пречете“, така че Франс пристъпи бавно напред, като че ли се приближаваше до чуждоземно, непредсказуемо създание.

Все пак успя да изтръгне момчето от унеса му, да го накара да хване ръката му и да го последва в коридора. Никога нямаше да забрави това. За какво ли мислеше Аугуст? Какво очакваше? Не погледна нито към него, нито към майка си, игнорира и всякакви махания и думи за сбогом. Просто се скри с него в асансьора. Толкова лесно беше.

* * *

Аугуст имаше аутизъм. Навярно беше и със забавено развитие, макар по този въпрос да не бяха получили съвсем еднозначни мнения. Всъщност оправдано би било да заподозреш точно обратното, ако го видиш отдалеч. Прелестното му, съсредоточено личице излъчваше царственост и сякаш бе обградено от някаква аура, която ясно сочеше, че не намира за нужно да се интересува от околния свят. Отблизо обаче погледът му беше премрежен, а и откакто се беше родил, не бе изрекъл и дума.

С това бе опровергал всички прогнози, които бяха направени за него на двегодишна възраст. По онова време лекарите твърдяха, че Аугуст вероятно се числи към малцинството деца с аутизъм, чиито заложби не са ограничени, и стига само да се подложеше на интензивна поведенческа терапия, предпоставките за нормално развитие бяха доста добри. Ала надеждите им не се оправдаха в никаква степен. Всъщност Франс Балдер не знаеше какъв бе резултатът от всичките онези усилия за помощ и подкрепа, нито какво бе излязло от училищното образование на момчето. Франс бе живял в свой собствен свят, бе се изселил в САЩ, влизайки в конфликт с всички свои близки.

Беше идиот. Сега обаче щеше да изплати дълга си и да се погрижи за своя син. Затова извади тежката артилерия. Поръча научни списания и се свърза със специалисти и педагози. Веднага му стана ясно най-малкото, че парите, които бе изпращал, не бяха принесли полза на Аугуст, а бяха изтекли другаде, със сигурност в посока на разхищенията и комарджийските борчове на Ласе Вестман. Изглежда, момчето като цяло бе оставено на самотек, замряло в своите компулсивни привички, а навярно и изложено на още по-лоши неща — отчасти и затова Франс се беше прибрал.

Един от психолозите се бе обадил, за да изрази безпокойството си от наличието на мистериозни синини по тялото на момчето, тях ги бе видял и Франс. Бяха навсякъде по ръцете и краката, по гръдния кош и раменете на Аугуст. Според Хана се дължали на собствените му пристъпи, когато се мятал напред-назад из стаята, и Франс Балдер определено стана свидетел на един такъв пристъп още на втория ден. Направо обезумя от страх. И все пак, според него това нямаше нищо общо със синините.

Подозираше насилие и потърси за помощ общопрактикуващ лекар и бивш полицай, когото познаваше лично, и въпреки че те не потвърдиха категорично подозренията му, той продължи да изразява възмущението си, като междувременно се зае да пише жалби. Едва ли не забрави за момчето. Забеляза, че не беше трудно да го забрави. Аугуст през по-голямата част от времето седеше на пода в стаята, която Франс бе обзавел за него в къщата в Салтшобаден, с прозорци към близкото море, и редеше своите пъзели, своите безнадеждно трудни пъзели със стотици парченца, които той виртуозно подреждаше, за да ги пръсне отново и да започне отначало.

Отпървом Франс го бе наблюдавал очарован. Сякаш гледаше велик артист по време на работа. На моменти дори попадаше в плен на илюзията, че детето всеки момент може да вдигне очи и да му каже нещо съвсем като възрастен. Ала Аугуст никога не обелваше и дума, а вдигнеше ли глава от пъзела, отправяше поглед покрай баща си към прозореца и слънчевата светлина, която се отразяваше във водата навън. Накрая Франс го остави на мира. Аугуст спокойно можеше да си седи там в собствената си самота, и честно казано, Франс рядко го и извеждаше, дори в градината.

Чисто формално той изобщо нямаше право да се грижи за момчето, затова не искаше да поема излишни рискове, преди да уреди юридическите въпроси, ето защо остави домашната помощница, Лоти Раск, да се заеме с всички покупки и с цялото готвене и чистене. Хич не го биваше Франс Балдер в тази част от живота. Разбираше си от своите компютри и алгоритми, но това бе почти всичко, и колкото повече време минаваше, толкова повече се занимаваше с тях и с кореспонденцията си с адвокатите, а нощем спеше ужасно, точно както и в САЩ.

Жалби и бури го дебнеха иззад ъгъла, затова всяка вечер сядаше и изпиваше по бутилка червено вино, обикновено „Амароне“, но то като че ли му помагаше само в краткосрочен план. Започна да се чувства все по-зле. Фантазираше си, че си плюе на петите и отива на някакво недостъпно място, далеч от всякаква чест и почтеност. Но ето че в един ноемврийски ден нещо се случи. Беше ветровита, студена вечер, двамата с Аугуст вървяха по „Рингвеген“ в Сьодермалм и мръзнеха.

Бяха вечеряли при Фара Шариф на улица „Синкенс вег“ и Аугуст отдавна трябваше да е заспал. Вечерята обаче се бе проточила и Франс Балдер бе приказвал повече от предостатъчно. Фара Шариф притежаваше това качество. Караше хората да изливат душата си. С Франс се познаваха, откакто бяха следвали компютърни науки в Импириъл Колидж в Лондон, и днес Фара беше една от малцината на неговото ниво в страната, или по-точно една от малцината, които успяваха да следят мисълта му. Беше невероятно облекчение да срещне някой, с когото да си разбират приказката.

Само дето тя го и привличаше, но въпреки неколкократните му опити, така и не му се бе удало да я съблазни. Франс Балдер не го биваше в прелъстяването на жени. Този път обаче се бе уредил за довиждане с прегръдка едва ли не преминала в целувка, та гледаше на това като на голям напредък. За нея именно мислеше, докато двамата с Аугуст вървяха покрай спортното игрище на „Синкенсдам“.

Франс взе решение следващия път да намери детегледачка и тогава може би… Кой знае? Някъде пред тях лаеше куче. Зад него изкрещя жена, тревожно или весело, трудно бе да прецени кое от двете, и той извърна поглед към „Хурншгатан“ и кръстовището, откъдето възнамеряваше да вземат такси или да се качат на метрото до „Слусен“. Въздухът миришеше на дъжд, а когато стигнаха до пешеходната пътека, светна червено. От другата страна на улицата стоеше опърпан мъж на около четирийсет години, който му се стори някак познат. Точно тогава хвана Аугуст за ръка.

Искаше да бъде сигурен, че синът му няма да тръгне да пресича. Обаче усети, че ръката му е напрегната, детето явно реагираше бурно на нещо. Освен това очите му бяха ясни, сякаш някой бе издърпал с магическа пръчка онзи воал пред погледа му. Аугуст като че ли бе открил някакъв по-дълбок, недостъпен за останалите човеци смисъл в пешеходната пътека и кръстовището, и това отклони вниманието на Франс от факта, че светна зелено.

Той просто остави сина си на мястото му, усещайки, че неизвестно защо го обзема силно вълнение. Което му се стори странно. Та нали това беше само един поглед, нищо повече, а и погледът не беше особено светъл или радостен. Въпреки това той напомни на Франс за нещо далечно и забравено, което бе лежало задрямало в паметта му, и за първи път от много време насам се почувства обнадежден.

Глава 2.

20 ноември

Микаел Блумквист бе спал едва два-три часа — беше се зачел в криминален роман от Елизабет Джордж. Не особено разумно от негова страна. Днес преди обед вестникарският гуру Уве Левин от „Сернер Медия“ щеше да изнесе програмна реч за „Милениум“ и Микаел трябваше да бъде отпочинал и готов за бой.

Той обаче нямаше никакво желание да се бие. Беше му криво, стана от леглото с неохота и си направи огромно капучино на своята „Юра Импреса Х7“ — машина, която някога бе пристигнала като доставка по домовете заедно със съпътстващите думи: „Аз, така или иначе, не мога да боравя с нея, както сам казваш, така че ползвай я“, а сега стоеше там в кухнята като паметник на едни по-хубави дни. Днес нямаше никаква връзка с изпращача, нито пък живееше с усещането, че работата му е особено стимулираща.

През изминалия уикенд дори бе размишлявал дали не би трябвало да продължи по пътя си и да намери нещо друго, а това беше доста драстична идея за човек като Микаел Блумквист. „Милениум“ беше неговият живот и неговата страст. Много от най-хубавите и най-драматичните неща, които го бяха сполетявали, имаха връзка с вестника. Само дето нищо не е вечно, може би дори любовта към „Милениум“, а и в тия времена не беше изгодно да притежаваш вестници, специализирани в разследваща журналистика.

Всички издания, които се стремяха към нещо велико и амбициозно, постепенно западаха и той не можеше да се отърве от мисълта, че навярно собствената му представа за бъдещето на „Милениум“, макар и красива и вярна от някаква по-висша гледна точка, не бе задължително да съхрани вестника жив. Влезе в дневната, сръбна от кафето си и погледна навън към залива Ридарфйерден. Там бушуваше истинска буря.

След циганското лято, сгрявало града далеч след началото на октомври и изпълвало с клиенти терасите на кафенетата доста по-дълго от обикновено, бе настъпило съвършено пъклено време с неспирни пориви на вятъра и проливни дъждове, които принуждаваха хората да бързат накъдето са се запътили, превити на две. Микаел не бе излизал целия уикенд, не само заради времето. Беше кроил наистина грандиозни планове за реванш, ала всичко отиде на вятъра, а нито едното, нито другото му беше присъщо.

Не беше редовият загубеняк, дето все иска да си отмъщава, и за разлика от толкова много от останалите колоси на медийна Швеция, не страдаше от раздута представа за собствения си аз, която непрестанно се нуждае от подхранване и утвърждаване. От друга страна обаче, напоследък се бяха заредили трудни години, а само преди месец финансовият репортер Уилям Борг бе публикувал хроника в сернерския вестник „Бизнес лайф“, озаглавена: „Времето на Микаел Блумквист изтече“.

Написването на статията и поместването ѝ на видно място сами по себе си бяха знак, че позицията на Блумквист все още е силна, пък и никой не твърдеше, че хрониката е плод на особено добра осведоменост, нито пък че е много оригинална. Би трябвало да бъде подмината като поредната нападка от завистлив колега. Ала по някаква причина, която така и остана неразгадана, цялата работа се разду неимоверно. Навярно в началото можеше да се изтълкува като дискусия относно професията на репортера — доколко „мъже като Блумквист непрекъснато трябва да търсят грешки в икономиката, вкопчени в остарялата журналистика от 70-те“, или пък човек като самия Уилям Борг „трябва да запрати цялата си завист през борда и да съзре величието на изтъкнатите предприемачи, ускорили развитието на Швеция“.

Само че стъпка по стъпка дебатът излезе от релси и се появиха гневни гласове, които твърдяха, че затъването на Блумквист в блатото през последните години не е било случайно, „понеже той, изглежда, приема по презумпция всички големи предприятия за ръководени от мошеници“ и затова разгръща своите истории „твърде напористо и на сляпо“. Такива неща в даден момент се наказват, заключаваха те. Макар сериозните медии да не се намесваха, в социалните мрежи го плюеха на едро, като нападките не произхождаха единствено от финансови журналисти и представители на икономическите кръгове, които намираха повод да се нахвърлят върху своя враг в момента, когато им се бе сторил слаб. Редица по-млади драскачи също не пропуснаха шанса да се изявят, посочвайки, че Микаел Блумквист дори не мислел модерно, не ползвал нито туитър, нито фейсбук и едва ли не трябвало да се възприема като реликва от отминала епоха, когато е имало пари и време да се ровиш в какви ли не странни престарели томове. Или пък хората просто използваха възможността да се закачат, създавайки забавни хаштагове, например #катоповреметонаблумквист и подобни. Като цяло ставаше въпрос за тюрлюгювеч от глупости и подобни брътвежи го вълнуваха по-малко от всеки друг, поне така се опитваше да си внуши.

От друга страна, не му помагаше особено фактът, че не бе разполагал с добра история от аферата „Залаченко“ насам, както и че „Милениум“ наистина беше в криза. Тиражите все още ги биваше, имаха 21 000 абонати, ала приходите от обяви се топяха драматично, пък и вече не се наливаха допълнителни печалби от успешни книги. Освен това, тъй като съсобственичката Хариет Вангер не можеше да съдейства с повече капитал, бордът на директорите, противно на волята на Микаел, бе допуснал норвежката вестникарска империя „Сернер“ да закупи 30% от акциите. Всъщност не беше чак толкова чудно, колкото изглеждаше в началото — „Сернер“ имаха и седмични, и вечерни печатни издания, а притежаваха и голям сайт за запознанства, два телевизионни канала с платен абонамент и футболен отбор в най-висшата дивизия на Норвегия, та не би трябвало да имат нищо общо с вестник като „Милениум“.

Представителите на „Сернер“ обаче — преди всичко директорът на публицистичния отдел Уве Левин — ги бяха уверили, че групировката се нуждаела от престижен продукт в своята издателска дейност, както и че „всички“ в ръководството се възхищавали на „Милениум“ и не искали нищо повече от това, вестникът да си продължи постарому. „Не сме дошли да печелим пари“, както каза Левин. „Искаме да правим нещо значимо“, след което веднага се погрижи фондовете на вестника да бъдат прилично захранени.

Отначало „Сернер“ не се месеха в редакторската дейност. Беше си най-обикновен бизнес, само че с малко по-добър бюджет, и в редакцията се появи нова надежда, понякога дори и у Микаел Блумквист, който имаше чувството, че веднъж поне се е сдобил с възможност да се посвети на журналистиката, а не да се безпокои за финансите. Ала приблизително по времето, когато бе подета кампанията срещу него — никога нямаше да се отърве от подозрението, че групировката се възползва от ситуацията, — тонът бе сменен и се зададоха първите вълни на натиск.

Разбира се, каза Левин, вестникът ще продължи със задълбочените си анализи, с високия си стил, със социалния си патос и тем подобни. И все пак нямаше нужда във всички статии да се говори за икономически нередности, несправедливости и политически скандали. За бляскавия живот — за звезди и премиери — също бе възможно да се прави висококачествена журналистика, продължи той, говорейки разпалено за „Венити феър“ и „Ескуайър“ в САЩ, за Гей Талезе и неговия класически портрет на Синатра, „Франк Синатра е настинал“, и за Норман Мейлър и Труман Капоти, и Том Улф и бог знае кой още.

Всъщност Микаел Блумквист не разполагаше с нищо съществено, за да възрази, не и тогава. Той самият едва половин година по-рано бе написал дълъг репортаж за бизнеса на папараците и само да намереше добър и сериозен ъгъл, би могъл да създаде портрет на който и да било некадърник. Не темата е показателна за добрата журналистика, и това имаше навика да казва, а отношението. Онова, против което заставаше, се долавяше между редовете: че това бе началото на по-мащабна атака и че групировката „Милениум“ се превръщаше в подобие на всеки друг вестник, т.е. издание, което можеха да променят както, по дяволите, им скимне, докато стане доходоносно — и безлико.

Ето защо, когато в петък следобед подочу, че Уве Левин наел консултант и поръчал цяла поредица проучвания на пазара, които щял да изложи в понеделник, Микаел веднага хукна към дома си и дълго време седя на писалището или лежа в леглото, измисляйки различни яростни доводи относно това, защо „Милениум“ трябва да стои твърдо зад своята визия. В предградията бушуват размирици. В риксдага е влязла откровено ксенофобска партия. Нетърпимостта се разраства. Фашизмът е изнесъл постовете си на предната линия, а навсякъде наоколо бъка от бездомници и просяци. Швеция в много отношения е станала нация на срама. В мечтите си Микаел съчини купища фини и възвишени слова и изживя редица фантастични триумфи, изричайки толкова уместни и убедителни истини, че цялата редакция и цялата групировка „Сернер“ се разделиха със своите илюзии и единодушно решиха да го последват.

Когато обаче слезе на земята, осъзна колко са вятърничави подобни думи, ако нямат икономическа подплата. Money talks, bullshit walks[1] и прочее! На първо място вестникът трябваше да свърже двата края. После можеха да променят света. Такъв бе механизмът и вместо да планира ядовити речи, той се зачуди дали не бе възможно да изтръска отнякъде добра история. Надеждата за някое солидно разкритие навярно би могла да породи повече увереност в редакцията и да накара всички да обърнат гръб на проучванията и прогнозите на Левин относно западането на „Милениум“ или каквото там Уве мислеше да извади от ръкава.

Още от голямата сензация на Блумквист насам вестникът беше един вид новинарска агенция. Всеки ден получаваше подсказки за нередности и съмнителни сделки. Вярно, повечето бяха пълна плява. Догматици с твърдо установено мнение, теоретици на конспирацията, лъжци и дървени философи пристигаха с най-безумни истории, които не заслужаваха и най-беглата проверка или най-малкото не бяха достатъчно интересни, за да произведат статия. От друга страна, понякога някоя уникална история се криеше зад нещо съвсем банално или тривиално. В най-обикновен застрахователен случай или прозаична обява за изчезването на човек можеше да се побере голям разказ с общочовешко значение. Човек никога не може да бъде сигурен. Номерът бе да се подходи методично и всичко да бъде прегледано без предразсъдъци, ето защо в събота сутринта той седна с лаптопа и бележниците си и прегледа онова, с което разполагаше.

Продължи до пет следобед и определено откри едно-друго, което преди десет години щеше да го накара да се размърда, ала сега не пробуди кой знае какъв ентусиазъм, а това си беше класически проблем, поне дотолкова му беше ясно. След няколко десетилетия в професията повечето неща изглеждат познати и макар на теория да разбираш, че „от това ще излезе добра история“, пак не се разпалваш. Накрая, когато поредният шибащ, леденостуден дъжд се изля върху покрива, Микаел прекъсна работата си и се задълбочи в Елизабет Джордж.

Не беше просто опит да избяга от проблема, внушаваше си той. Понякога най-добрите идеи се раждат в покой — опитът му го подсказваше. Когато се занимаваш с нещо коренно различно, парченцата на пъзела ненадейно може да се наместят. Само дето не го осени никаква друга конструктивна мисъл, освен че би трябвало малко по-често да си лежи ей така, зачетен в добри романи. Така че когато утрото в понеделник му сервира още противно време, той бе отхвърлил един и половина криминални романа на Джордж, плюс три стари броя на списание „Ню Йоркър“, които събираха прах на нощното шкафче.

* * *

И ето че сега седеше на дивана в дневната със своето капучино, загледан в бурята отвъд прозореца. Чувстваше се уморен и занулен чак докато не се сепна — сякаш изведнъж бе взел решение отново да стане деен. Изправи се и нахлузи ботушите и палтото си, след което излезе.

Беше прекалено неприятно, за да го приеме на сериозно. Вледеняващи, натежали от дъжд пориви на вятъра го пронизваха до мозъка на костите и го принуждаваха почти да тича към „Хурншгатан“, която се стелеше пред очите му необичайно сива. Сякаш някой бе ограбил целия Сьодер, лишавайки го от цветовете му. Из въздуха не се вихреше нито едно лъскаво есенно листо. Свел глава, скръстил ръце на гърдите си, Микаел продължи покрай църквата „Мария Магдалена“ надолу към Слусен чак докато не свърна надясно по възвишението по „Йотгатан“ и не се шмугна, както обикновено, между бутика „Монки“ и кръчмата „Индиго“. След това се качи в редакцията на вестника, която се помещаваше на четвъртия етаж, точно над офиса на Грийнпийс, и още на стълбищната площадка дочу жуженето.

Вътре имаше необичайно много хора. Цялата редакция и най-важните сътрудници на свободна практика, плюс трима души от „Сернер“, двама консултанти и Уве Девин, Уве, който в чест на днешния ден се бе изтупал малко по-малко. Вече не изглеждаше като директор, а очевидно се бе въоръжил и с няколко нови израза, сред които и фамилиарното „здрасти, братле“.

— Здрасти, братле, как е?

— От теб зависи — отвърна Микаел, без да влага нищо лошо.

Забеляза обаче, че думите му бяха възприети като обявяване на война, кимна стегнато и продължи навътре, където седна на един от столовете в редакцията, подредени като в малка аудитория.

* * *

Уве Девин се прокашля и погледна нервно към Микаел Блумквист. Прочутият репортер, който имаше толкова борбен вид на входната врата, сега изглеждаше учтиво заинтригуван и не проявяваше признаци на желание за свади или спорове. Това обаче ни най-малко не успокои Уве. Някога двамата с Блумквист бяха заместващи репортери в „Експресен“. По онова време пишеха най-вече кратки новини и колкото си щеш плява. После обаче, в кръчмата, мечтаеха за мащабните репортажи и разкрития и часове наред разговаряха за това, как никога нямало да се задоволят с шаблонното или изтърканото, а винаги щели да дълбаят все по-навътре. Бяха млади и амбициозни и искаха всичко наведнъж. На Уве понякога му липсваха ония времена — разбира се, не заплатата, нито работното време, нито дори волният живот по баровете, нито мацките, а мечтите — случваше се да му липсва техният заряд. Случваше се да копнее за онази пулсираща воля да промени обществото и журналистиката и да пише така, че светът да застине, а властта да коленичи, и разбира се — това бе неизбежно дори и за човек практичен като него, — на моменти се чудеше: какво се случи с всичко онова? Къде се дянаха бляновете?

Мике Блумквист ги бе осъществил всичките. Не само защото беше в основата на няколко от най-разобличаващите журналистически разследвания в наши дни. А и защото пишеше с онази сила и онзи патос, за които си бяха фантазирали, и никога не превиваше врат пред натиска, упражняван от началството, нито правеше компромиси със своите идеали, докато Уве… Е да, но нали всъщност тъкмо Уве бе направил добра кариера? Днес със сигурност печелеше десет пъти повече от Блумквист и това му доставяше неимоверна радост. Каква полза имаше Мике от своите сензационни новини, когато дори не бе в състояние да купи в провинцията нещо по-свястно от барачката в Сандхамн? Божичко, какво представляваше онази колиба в сравнение с новата къща на Уве в Кан? Нищо и половина! Не, тъкмо той бе избрал правилния път.

Вместо да плещи из ежедневниците, Уве бе приел назначение като медиен анализатор в „Сернер“ и се бе сближил със самия Хокон Сернер, а това промени живота му и напълни джобовете му. Понастоящем отговаряше за публицистиката в ред вестници и канали и обожаваше работата си. Обичаше властта, парите и всичко, което вървеше с тях, и въпреки това… достатъчно честен бе да признае, че понякога си мечтае и за онова другото, определено в ограничени дози, но все пак. И на него му се щеше да го смятат за публицист от висока класа, точно като Блумквист, и сто на сто затова бе предлагал толкова настойчиво групировката да закупи дял от „Милениум“. Едно птиченце му бе подшушнало, че вестникът се намира във финансова криза, както и че главната редакторка Ерика Бергер, по която някога тайно бе точил лиги, искаше да задържи последните си две назначения — Софи Мелкер и Емил Гранден, а това едва ли щеше да ѝ се удаде, ако вестникът не се сдобиеше със свеж капитал.

Накратко, Уве най-неочаквано бе съзрял възможност за закупуването на дял от един от най-престижните продукти на медийна Швеция. Не можеше да се твърди обаче, че ръководството на „Сернер“ бе особено въодушевено. Напротив, мърмореха, че „Милениум“ е старомоден и ляв, както и че има навик да се спречква с важни рекламодатели и сътрудници, и ако Уве не се бе заинатил и не се бе обосновал така пламенно, работата със сигурност щеше да се закучи. За групата една инвестиция в „Милениум“ би била като ухапване от бълха, бе казал той, незначително вложение, което може би нямаше да донесе кой знае какви печалби, но пък имаше потенциала да създаде нещо значително по-голямо, а именно — доверие. Защото след всичките съкращения и кървави бани в „Сернер“ почтеността не беше точно най-големият актив на предприятието и инвестицията в „Милениум“ би била знак, че групировката въпреки всичко я е грижа за журналистиката и свободата на словото. Бордът на „Сернер“ определено не беше страстен привърженик нито на свободата на словото, нито на разследващата журналистика а ла „Милениум“. От друга страна обаче, малко повече доверие нямаше да навреди. Това в ръководството все пак го разбираха, та Уве успя да прокара предложението си и покупката дълго време изглеждаше като погалване от съдбата за всички заинтересовани страни.

„Сернер“ се издигна в очите на общественото мнение, „Милениум“ съумя да задържи своя персонал и да наблегне на онова, в което вестникът го биваше: сондиране надълбоко, добре написани репортажи, а самият Уве грееше като слънце и дори се включи в дебат в Клуба на публицистите, където с цялата си скромност заяви:

— Вярвам в добрата сделка. Винаги съм се борил за разследващата журналистика.

Ала после… не искаше и да мисли за това. Хайката против Блумквист се задейства и всъщност той не съжаляваше кой знае колко, не и отначало. Откакто Микаел бе изгрял като голямата звезда на репортерския небосвод, той не можеше да не се радва тайно, когато в медиите го осмееха. Този път обаче задоволството му не трая дълго. Младият син на Сернер, Турвал, долови шумотевицата в социалните медии и направи от това голям въпрос. Не че му пукаше, разбира се. Турвал не се интересуваше от възгледите на журналистите. Ала харесваше властта.

Обожаваше да плете интриги и тук видя шанс да спечели някоя и друга точка или просто да натрие носа на по-старата генерация в борда на директорите, като за нула време успя да накара изпълнителния директор Стиг Шмит — който дотогава не бе имал време за подобни дреболии — да декларира, че „Милениум“ няма да бъде хранен със сребърна лъжичка, а ще бъде принуден да се нагажда към новото време, точно както и всички останали продукти на групировката.

Уве, който най-тържествено бе обещал на Ерика Бергер да не се меси в делата на редакцията, освен като „приятел и съветник“, мигом усети крилата си прекършени и се принуди да заиграе засукана задкулисна игра. Всячески се мъчеше да привлече Ерика, Малин и Кристер на своя страна и да ги накара да подкрепят новата цел, която си бе поставил панически бързо, та все още не бе ясно формулирана, но общата идея беше „Милениум“ да се подмлади и комерсиализира.

Естествено, Уве час по час изтъкваше, че не става въпрос за компромиси с душата на вестника и с твърдата му позиция, макар че в действителност не беше съвсем сигурен какво искаше да каже с това. Знаеше само, че бе наложително да придаде повече блясък на изданието, за да зарадва борда, и че пространните икономически разследвания трябваше да намалеят, за да не дразнят рекламодателите и да не навлекат на борда врагове — това, разбира се, не го каза на Ерика.

Уве не желаеше излишни конфликти, затова за срещата в редакцията за всеки случай се бе облякъл по-небрежно от обичайното. Не искаше да провокира никого с лъскави костюми и вратовръзки, които се бяха превърнали в същинска мода в главния офис. Вместо това носеше дънки и обикновена бяла риза, както и тъмносин пуловер с шпиц деколте, който дори не беше кашмирен, а дългата си къдрава коса — тя открай време си беше неговият малък бунтарски ефектен трик — бе прибрал на конска опашка, точно като на най-готините журналисти по телевизията. Като начало заговори с цялото смирение, на което го бяха учили на курсовете по мениджмънт:

— Здравейте всички — рече. — Ама че отчайващо време! Вече на няколко пъти съм казвал, но с радост ще повторя: ние от „Сернер“ сме страхотно горди от възможността да участваме в това приключение, а лично за мен то означава и много повече. Отдадеността на журналистическото призвание във вестници като „Милениум“ е онова, което придава значение на работата ми, което ми припомня защо някога се насочих към тази професия. Спомняш ли си, Мике, как седяхме в „Бара на операта“ и мечтаехме за всичко, което ще извършим заедно? Макар че оттогава поизтрезняхме, хе-хе!

Микаел Блумквист нямаше вид да си спомня, ала Уве Левин не се остави да го обезсърчат.

— Не, не, нямам намерение да изпадам в носталгия — продължи той, — а и на практика няма повод за това. По онова време в бранша имаше колкото си щеш пари. Дори и да беше някое мизерно убийство в Крокемола, наемахме хеликоптер, резервирахме цял етаж в най-страхотния хотел и поръчвахме шампанско за афтърпартито. Когато се канех за първото си пътуване в чужбина, попитах международния кореспондент Улф Нилсон какъв е курсът на германската марка. Понятие си нямам, отвърна той, валутните курсове аз ги определям. Хе-хе! Т.е. подправяхме фактурите от пътуванията по онова време, помниш ли, Мике? Може би тъкмо тогава сме били най-изобретателни. Иначе си пишехме материалите и продавахме несметни броеве. Оттогава обаче се промениха много неща — всички го знаем. Конкуренцията стана убийствена и понастоящем не е лесно да печелиш пари от журналистика, дори и да разполагаш с най-добрата редакция в Швеция като вас, та си мислех днес да си поговорим за предизвикателствата на бъдещето. Не че и за миг си въобразявам, че мога да ви науча на нещо. Просто ще ви дам малко храна за размисъл. Ние в „Сернер“ поръчахме някои проучвания относно читателската ви аудитория и отношението на обществеността към „Милениум“. Част от тях може би ще ви постреснат. Ала вместо да провесвате нос, приемете това като предизвикателство и имайте предвид, че там навън се е задействал суперяк процес на промяна.

Уве направи кратка пауза и се замисли дали думата „суперяк“ не беше грешка, пресилен опит да възприеме младежки маниер, и дали изобщо не бе започнал твърде задушевно и шеговито. „Човек никога не може да подцени достатъчно липсата на чувство за хумор у зле платените моралисти“, както обичаше да казва Хокон Сернер. Но не, реши той, ще се справя.

Ще ги привлека на моя страна!

* * *

Микаел Блумквист беше спрял да слуша горе-долу когато Уве обясняваше, че всички трябвало да се замислят за своята „дигитална зрялост“, та затова и не нададе ухо, докато ораторът уточняваше, че младото поколение не познавало нито „Милениум“, нито Микаел Блумквист. А точно в мига, когато му втръсна и излезе от стаята, за да си вземе кафе, норвежкият консултант Арон Улман най-открито заяви:

— Жалка история. Толкова ли се бои да не го забравят?

Факт бе обаче, че в този момент нищо не би могло да разтревожи Микаел по-малко. Беше бесен, задето Уве Левин явно си въобразяваше, че анкетите ще ги спасят. Вестникът не бе създаден от някакви си шибани анализи на пазара, а от патос и плам. „Милениум“ бе достигнал позицията си, понеже всички бяха полагали усилия за онова, което усещаха като правилно и важно, без да се ръководят от посоката на вятъра. Микаел дълго просто си стоя там, в стаичката за кафе и отдих, чудейки се колко ли време ще се мине, преди Ерика да излезе.

Отговорът бе — приблизително две минути. По звука от токчетата ѝ се опита да определи колко бе ядосана. Когато обаче застана пред него, тя само се усмихна примирено.

— Как си? — попита го.

— Просто нямах сили да слушам.

— Нали схващаш, че хората няма да ти ръкопляскат, като се държиш така.

— Схващам го.

— Освен това схващаш, допускам, че „Сернер“ не може и пръста си да мръднат без наше позволение. Все още държим юздите.

— И помен от юзди не държим. Ние сме техни заложници, Рики! Не разбираш ли? Ако не правим каквото казват, ще изтеглят подкрепата си и ще се окажем притиснати в ъгъла — отвърна той прекалено високо и яростно, а когато Ерика му изшътка и поклати глава, добави малко по-предпазливо:

— Съжалявам. Като децата съм. Сега обаче се връщам у дома. Нуждая се от размисъл.

— Работните ти дни страшно са се скъсили.

— Струва ми се, че имам стари извънредни часове за приспадане.

— Може и така да е. Искаш ли посещение довечера?

— Не знам. Наистина не знам, Ерика — рече той, после напусна редакцията и излезе на „Йотгатан“.

* * *

Вятърът и дъждът го шибаха, той зъзнеше и ругаеше, за миг се замисли дали да не влезе в „Покет шоп“ и да си купи поредната английска кримка, в която да се забрави. Вместо това обаче пое по „Санкт Паулсгатан“ и точно до ресторанта за суши на десния тротоар иззвъня телефонът му. Убеден бе, че го търси Ерика. Беше Пернила, дъщеря му, избрала най-неподходящия момент да се чуе с баща, който поначало страдаше от угризения на съвестта, задето вършеше за нея твърде малко.

— Здрасти, съкровище — каза той.

— Какво се чува там?

— Бурята, предполагам.

— Окей, окей, ще бъда кратка. Приеха ме в специалност творческо писане в „Бископс Арньо“.

— Значи, сега искаш да пишеш — отбеляза той язвително, което, разбира се, бе несправедливо откъдето и да го погледнеш.

Трябваше просто да я поздрави и да ѝ пожелае на добър час. Пернила обаче бе минала през толкова много години на неприятности, следвайки ту едно, ту друго, без изобщо да завърши каквото и да било, че той изпита главно досада сега, когато бе заявила поредната насока.

— Май не долавям ликуване.

— Сори, Пернила. Днес не съм на себе си.

— А кога си?

— Просто искам да си намериш нещо, което наистина да сработи. Не знам дали писането е особено добра идея с оглед на състоянието на бранша.

— Няма да пиша някаква си скучна журналистика като теб.

— А какво ще правиш?

— Ще пиша не на шега.

— Окей — отвърна той, без да я попита какво точно има предвид. — Стигат ли ти парите?

— Работя допълнително в „Кафе Уейнс“.

— Искаш ли да дойдеш на вечеря довечера и да го обсъдим?

— Няма да смогна, тате. Просто исках да споделя — отвърна тя и затвори, и макар да му се щеше да съзре позитивното в нейния ентусиазъм, настроението му само се влоши още повече, та побърза да мине напряко през площад „Марияторет“ и нагоре по „Хурншгатан“ към таванското си апартаментче на „Белмансгатан“.

Сякаш бе излязъл оттам едва преди миг. Изпита странното усещане, че вече няма работа и е поел към ново битие, в което вместо да се съсипва от бачкане, ще разполага с океани от време, та за кратко се зачуди дали да не поразтреби малко. Навсякъде се въргаляха вестници, книги и дрехи. Вместо това обаче грабна две „Пилзнер Урквел“ от хладилника, настани се на дивана в гостната и се опита да премисли всичко по-трезво или поне толкова трезво, колкото човек гледа на живота с мъничко бира в кръвта. Какво да прави?

Представа си нямаше, а може би най-обезпокоителното беше, че вече не изпитваше никакъв боен хъс. Напротив, чувстваше се странно сломен, сякаш „Милениум“ бе тръгнал да се изплъзва от сферата на интересите му, и отново се замисли: не е ли време да се захвана с нещо ново? Разбира се, това би било нечувана измяна спрямо Ерика и останалите. Но наистина ли той бе точният човек за управлението на вестник, препитаващ се от обяви и абонаменти? Може би мястото му беше другаде, където и да бе това?

Понастоящем дори на големите ежедневници им изтичаше кръвта, а единственият терен, където наистина имаше ресурс и пари за разследващи репортажи, бе в сферата на обществените услуги или в разследващия екип на „Екот“, или в Шведската национална телевизия… е, защо не? Сети се за Кайса Окерщам, като цяло истински обаятелна личност, с която от време на време сядаше на по чашка. Кайса беше шефка на „Мисия разследване“ по ШНТ и години наред се бе опитвала да го вербува. Никога не бе мислил да приеме.

Нямаше значение какво му бе предлагала и колко тържествено му бе обещавала подкрепа и тотална почтеност. „Милениум“ беше домът му, там бе сърцето му. Но сега… навярно би могъл да захапе, при положение че предложението все още бе актуално след всичката помия, изписана по негов адрес. Та нали се бе занимавал с какво ли не в тази професия, но никога с телевизия, с изключение на участията в стотици телевизионни дебати и сутрешни блокове. Службата в „Мисия разследване“ може би щеше да влее малко нова жар в жилите му.

Телефонът звънна и това за миг го зарадва. Независимо дали беше Ерика, или Пернила, щеше да се държи дружелюбно и наистина да ги изслуша. Но не, беше някакъв необявен номер.

— Микаел Блумквист ли е? — попита глас, който звучеше младежки.

— Да — рече той.

— Имаш ли време за разговор?

— Ако се представиш, да, може би.

— Името ми е Линус Брандел.

— Окей, Линус, какво искаш?

— Имам история за теб.

— Да чуем!

— Ще я изплюя, ако се довлечеш до „Бишопс Армс“, косо през улицата, за да се срещнем там.

Микаел се подразни. Не само заради наставническия тон. Смущаваше го неканеното присъствие на непознатия в собствения му квартал.

— Мисля, че може и по телефона.

— Не става за обсъждане по открита линия.

— Защо се уморявам толкова, разговаряйки с теб, Линус?

— Може би си имал кофти ден.

— Денят ми беше лош, точка за теб.

— Виждаш ли. Сега отскочи до „Бишопс“, та да те черпя една бира и да ти разкажа нещо страхотно.

Всъщност на Микаел му се щеше просто да изсъска: спри да ми нареждаш какво да правя! Въпреки това отвърна, без съвсем да проумява защо, а може би защото нямаше нищо по-смислено за вършене, освен да седи така, потънал в размисли за бъдещето си:

— Сам си плащам бирите, но добре, слизам.

— Умна постъпка.

— Но виж, Линус.

— Да?

— Ако станеш многословен или вземеш да ме занимаваш с налудничави теории на конспирацията, как Елвис бил жив и как знаеш кой е застрелял Улоф Палме, и не минеш по същество, мисля директно да се прибирам вкъщи.

— Става — отвърна Линус Брандел.

Глава 3.

20 ноември

Хана Балдер стоеше в кухнята на апартамента на „Туршгатан“ и пушеше „Камел“ без филтър. Беше облечена в син халат и износени сиви пантофи и макар косата ѝ да бе гъста и хубава, а тя самата все още да беше красавица, имаше изтормозен вид. Устната ѝ бе подута, а обилният грим около очите нямаше само естетическа функция. Хана Балдер отново бе яла пердах.

Хана Балдер често ядеше бой. Разбира се, би било лъжа да се каже, че е привикнала. Никой не свиква с подобен вид малтретиране. Това обаче бе част от ежедневието и тя вече почти не си спомняше какъв жизнерадостен човек е била някога. Понастоящем страхът бе неизменна част от личността ѝ и от известно време насам пушеше по 60 цигари на ден и взимаше успокоителни.

Ласе Вестман се бе усамотил в гостната и лошото му настроение далеч не я учудваше. Отдавна знаеше, че той се бе разкаял за щедрия си жест към Франс. Жест, който я бе озадачил още от първия миг. Ласе доста зависеше от парите, които Франс им изпращаше по сметката на Аугуст. През дълги периоди от време Ласе живееше главно от тях и Хана многократно бе писала имейли на тема извънредни разходи за педагог или специализирани упражнения, каквито, разбира се, изобщо не се предвиждаха, та затова и си беше толкова странно.

Защо се бе отказал от всичко това и бе оставил Франс да отведе момчето?

Дълбоко в себе си Хана все пак знаеше отговора. Високомерието на алкохола. Обещанието за роля в нов полицейски сериал по ТВ4, което го бе напомпало още мъничко. Ала преди всичко самият Аугуст. Ласе намираше момчето за зловещо и тайнствено и това бе най-непонятното от всичко. Как можеше някой да не харесва Аугуст?

Та нали той само си седеше на пода със своите пъзели и не пречеше никому. Ала Ласе явно го мразеше и това навярно имаше някаква връзка с погледа на детето. Странен поглед, отправен по-скоро навътре, отколкото навън, който караше другите да се усмихват и да казват, че момчето сигурно има богат духовен живот, но който по някакъв начин се промъкваше под кожата на Ласе.

— Мамка му, Хана! Той сякаш вижда вътре в мен — случваше се да избухне.

— Та нали е идиот, ти така казваш.

— Идиот е, но във всеки случай има нещо подозрително в него. Сякаш ми желае злото.

Пълни глупости. Аугуст дори не поглеждаше към Ласе, нито пък към някой друг, и не желаеше злото никому. Само дето светът навън го смущаваше и се чувстваше най-щастлив, когато бе затворен в своя собствен мехур. В пиянския си делириум обаче Ласе си въобразяваше, че момчето замисля някакъв вид отмъщение, и със сигурност това бе причината да остави Аугуст и парите да се изпарят от живота им. Жалка история. Поне Хана бе изтълкувала нещата така. Сега обаче, застанала край кухненската мивка, докато пушеше цигарата си толкова нервно и напористо, че по езика ѝ оставаха парченца тютюн, тя се чудеше дали в това все пак нямаше капчица истина. Може би и Аугуст ненавиждаше Ласе. Може би наистина му се щеше да го накаже за всичкия изяден пердах, а може би… Хана затвори очи и прехапа устна… момчето не харесваше и нея.

Мислите ѝ бяха започнали да кръжат в подобни самообвинителни орбити, откакто вечер я обземаше едва ли не непоносимо усещане за липса. Понякога се питаше дали двамата с Ласе направо не бяха навредили на Аугуст. „Бях лош човек“, промърмори тя, а ето че и Ласе на всичкото отгоре ѝ кресна нещо. Не го чу.

— Какво? — попита.

— Къде, по дяволите, е съдебното решение за попечителството?

— Какво ще правиш с него?

— Ще докажа, че онзи няма право да го държи при себе си.

— Та нали само преди миг така се радваше да се отървеш от него.

— Тогава бях пиян и глупав.

— А сега ненадейно си трезвен и умен?

— Адски умен — изсъска той и се завтече към нея едновременно ядосан и решителен, а тя отново затвори очи и за хиляден път се зачуди защо всичко толкова се бе объркало.

* * *

Франс Балдер вече не приличаше на спретнатия служител, който се бе появил при бившата си жена. Сега косата му стърчеше, а горната устна лъщеше от пот. Бяха изминали поне три дни, откакто се бе бръснал или вземал душ. Въпреки всичките си намерения да стане татко на пълен работен ден и въпреки изпълнения с надежда и силно вълнение миг на „Хурншгатан“, той отново бе изпаднал в състояние на дълбоката съсредоточеност, която можеше да се сбърка с гняв. Дори зъбите му проскърцваха.

Вече от часове светът и бурята навън бяха спрели да съществуват за него, затова дори не забелязваше какво се случва в краката му. Бяха маломерни, тромави движения като на котка или друго животно и едва след известно време осъзна, че Аугуст бе пропълзял под писалището му. Франс го изгледа сънено, сякаш потокът от програмни кодове още премрежваше очите му.

— Какво искаш?

Аугуст вдигна към него умоляващи, ясни очи.

— Какво? — продължи Франс. — Какво?

И тогава се случи нещо.

Момчето вдигна от пода лист, изпълнен с квантови алгоритми, и трескаво запрокарва ръка напред-назад по хартията, та за миг Франс си помисли, че е на път да получи нов пристъп. Но не, Аугуст сякаш припряно пишеше нещо. Тогава тялото на Франс се напрегна и в паметта му отново изплува нещо важно и далечно, точно както на кръстовището на „Хурншгатан“. Сега обаче, за разлика от тогава, разбра какво беше то.

Спомни си за собственото си детство, когато цифрите и уравненията му се струваха по-важни от самия живот, затова грейна и възкликна:

— Искаш да смяташ, нали? Разбира се, че искаш да смяташ!

В следващия миг изтърча да вземе химикалки и листа А4 с редове, които разположи на пода пред Аугуст.

След това записа най-простата числова редица, за която можеше да се сети, тази на Фибоначи, в която всяко число е сумата от двете предходни, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, после остави място за следващата сума, която беше 34. Сетне обаче реши, че това най-вероятно е твърде просто, затова изписа и геометрична поредица: 2, 6, 18, 54…, в която всяко число е умножено по 3, следователно изпуснатото число е 162, а за подобна задача едно надарено дете, смяташе той, не се нуждае от някакви предварителни познания. Истината е, че схващането на Франс за простота в математиката бе доста специално. После той захвана да си мечтае как момчето далеч не е бавноразвиващо се, а по-скоро е някакво подобрено копие на него самия, който също беше позакъснял с езика и социалното общуване, ала бе разбирал математическите взаимовръзки далеч, преди да произнесе първата си дума.

Дълго седя до детето. Чакаше. Нищо не се случи. Аугуст просто фиксираше цифрите със своя стъклоподобен поглед, сякаш се надяваше отговорът сам да изскочи от хартията, накрая Франс го остави и се качи на горния етаж да пие газирана вода, като продължи работата си на кухненската маса с лист и химикалка. Но не можа да се съсредоточи и заразлиства разсеяно новия брой на „Ню Сайънтист“. Така навярно измина около половин час.

После стана и пак слезе при Аугуст. Отначало изглеждаше, че няма никаква промяна. Аугуст клечеше в същата неподвижна поза, в която го бе оставил. Сетне Франс забеляза нещо и отначало то пробуди в него само известно любопитство.

В следващия миг реши, че стои пред нещо абсолютно необяснимо.

* * *

В „Бишопс Армс“ нямаше кой знае колко посетители. Бе едва ранният следобед, пък и времето не предразполагаше към излети, дори до кварталната кръчма. При все това Микаел бе посрещнат с възгласи и смях, и дрезгав глас, който изрева:

— Кале Блумквист[2]!

Беше червендалест мъж с пищна, чорлава коса и тъничък засукан мустак, когото Микаел многократно бе засичал из квартала и който, доколкото знаеше, се казваше Арне. Точен като секундарник, мъжът имаше навика да пристига в кръчмата в 14,00 ч. всеки следобед, ала днес очевидно се бе появил по-рано и бе седнал на една маса вляво от бара заедно с трима събратя по чашка.

— Микаел — поправи го Микаел с усмивка.

Арне, или както там се казваше, и другарите му се разсмяха, сякаш истинското име на Микаел бе най-забавното нещо, което бяха чували.

— Захапал ли си някоя сензационна новина? — продължи Арне.

— Обмислям да разкрия всички тайни на „Бишопс Армс“.

— Мислиш ли, че Швеция е узряла за подобна история?

— Не, навярно не е.

Микаел всъщност харесваше тази банда, не че някога разменяше с тях нещо повече от незначителни фрази и насърчителни викове. И все пак старчетата си бяха част от онова ежедневие, което го караше да се чувства толкова добре в квартала, та затова ни най-малко не се докачи, когато единият изтърси:

— Подочух, че ти били подрязали крилцата.

Думите сякаш смъкнаха всичките му неприятности до ниското, едва ли не комично ниво, където им беше мястото.

— Какво да се прави, привет, бутилко, сестро, нищо хубаво не е навеки — отвърна той с цитат от Фрьодинг, оглеждайки помещението за човек, достатъчно нахакан на вид, та да привиква уморени журналисти в кръчмата. Само че освен Арне и неговата банда не се виждаше абсолютно никой, та се отправи към Амир на бара.

Амир беше едър, дебел и приветлив, баща на четири деца, който се скъсваше от работа и въртеше кръчмата от няколко години насам. Двамата с Микаел доста се бяха сприятелили. Не че Микаел беше кой знае какъв редовен клиент, ала на два пъти си бяха помагали един-другиму — когато Блумквист не бе успял да стигне до магазина за алкохол, а очакваше да го посети дама, Амир му изпрати няколко бутилки червено вино, а Микаел на свой ред бе съдействал на негов приятел без лични документи, като изложи случая му в писмо до властите.

— По какъв повод ни е оказана тази чест? — рече Амир.

— Имам среща с едно лице.

— Вълнуваща?

— Не ми се вярва. Как е Сара?

Сара бе съпругата на Амир, претърпяла операция на тазобедрената става.

— Хленчи и пие болкоуспокояващи.

— Звучи сериозно. Предай ѝ поздрави.

— Дадено — отвърна Амир и двамата продължиха да си приказват за това и онова.

Обаче все още не се виждаше никакъв Линус Брандел и Микаел реши, че ще да е била някоя лоша шега. От друга страна, съществуваха и по-кофти номера от това да те подмамят в махленската кръчма, ето защо поседя петнайсетина минути, разисквайки с бармана различни финансови и здравословни проблеми, преди най-накрая да стане и да поеме към вратата. Тъкмо тогава се появи човекът.

* * *

Аугуст не просто бе написал верните цифри в числовите редици. Такива неща не впечатляваха особено човек като Франс Балдер. Затова пък вниманието му бе приковано от онова, което се виждаше встрани от цифрите и на пръв поглед приличаше на фотография или рисунка, ала бе по-скоро чертеж, точно възпроизвеждащ светофара на „Хурншгатан“, откъдето бяха минали преди някоя и друга вечер.

Светофарът не само бе изобразен по уникален начин, до най-дребния детайл с математическа прецизност, ами буквално светеше. Без някой да го е учил на каквото и да било из областта на триизмерната графика или как да работи със светлосенки, Аугуст бе овладял техниката на рисуването до съвършенство. Червеното око на светофара святкаше насреща им, а наоколо се спускаше есенният мрак на „Хурншгатан“, който също сякаш грееше, насред улицата пък се виждаше мъжът, когото Франс бе зърнал и бегло разпознал. Лицето на човека бе изобразено до веждите. Изглеждаше изплашен или най-малкото смутен, сякаш Аугуст го бе изкарал от равновесие, и вървеше леко нестабилно, както и, по дяволите, момчето да бе успяло да предаде това.

— Боже милостиви — възкликна Франс. — Ти ли направи това?

Аугуст нито кимна, нито поклати глава, просто гледаше косо към прозореца, а Франс Балдер доби странното усещане, че в този момент животът му коренно се променя.

* * *

Всъщност Микаел не знаеше какво бе очаквал, навярно момче от „Стюреплан“, някой млад сноб. Ала появилият се беше някакъв мърльо, дребно момче с опърпани джинси, с дълга, немита тъмна коса и нещо сънливо, убягващо в погледа. Трябва да беше на двайсет и пет или по-млад, имаше кофти кожа и бретон, който закриваше очите, както и доста грозна рана на устата. Линус Брандел не приличаше на младеж, готов да измъти сензационна новина.

— Линус Брандел, предполагам.

— Точно. Съжалявам за закъснението. Случайно се натъкнах на една позната. Бяхме в същата паралелка в девети клас и тя…

— Дай да приключваме с това — прекъсна го Микаел и го поведе към маса по-навътре в кръчмата.

Появи се Амир с дискретна усмивка, двамата си поръчаха по една „Гинес“, после помълчаха няколко секунди. Микаел недоумяваше защо бе толкова раздразнен. Не му беше присъщо, може би въпреки всичко причината бе в цялата тази драма със „Сернер“. Усмихна се на Арне и другарчетата му, които ги изучаваха зорко.

— Ще говоря по същество — поде Линус.

— Добре звучи.

— Известна ли ти е играта „Суперкрафт“?

Микаел Блумквист не знаеше много за компютърните игри. Ала дори той беше чувал да се говори за „Суперкрафт“.

— По име, да.

— Нищо повече?

— Не.

— В такъв случай не знаеш, че онова, което отличава играта или я прави толкова специална, е наличието на особена AI функция[3], която позволява да обсъждаш с някой сражаващ се военната стратегия, без да си напълно сигурен, поне в началото, дали разговаряш с действителен човек, или с дигитално творение.

— Я виж ти — рече Микаел.

Едва ли нещо го интересуваше по-малко от тънкостите в някаква си тъпа игра.

— Това си е малка революцийка в бранша и аз всъщност участвах в разработването ѝ — продължи Линус Брандел.

— Поздравления. В такъв случай си натрупал яки мангизи.

— Там е работата, че не съм.

— И защо така?

— Откраднаха ни технологията и сега „Тругеймс“ печелят милиарди от това, без ние да получим и йоре.

Тази песен Микаел я бе слушал и преди. Дори беше говорил с една възрастна жена, която настояваше, че всъщност тя била написала книгите за Хари Потър, а Дж. К. Роулинг отмъкнала всичко чрез телепатия.

— И как точно се случи? — попита той.

— Хакнаха ни.

— А откъде знаете?

— Установиха го експерти от ИРР, Института по радиоелектронно разузнаване на Департамента по държавната отбрана, ако искаш, мога да ти дам едно тамошно име, а също и на…

Линус замълча.

— Да?

— Нищо. Но и тайната полиция беше замесена, там можеш да говориш с Габриела Гране, аналитичка, която, сигурен съм, ще потвърди думите ми. Тя споменава случилото се в доклад, който публикува миналата година. Тук имам един регистрационен номер…

— С други думи, не е някаква новина — прекъсна го Микаел.

— Не и в този смисъл. „Нова техника“ и „Компютър Швеция“ писаха по темата. Но тъй като Франс не желаеше да говори за това, дори на два пъти отрече изобщо да е ставал някакъв пробив в системата, историята така и не доби особено разпространение.

— И все пак това е стара новина.

— Сама по себе си.

— Защо тогава да те слушам, Линус?

— Понеже Франс сега се прибра от Сан Франсиско и, изглежда, е разбрал точно какво е станало. Мисля си, че седи върху чист динамит. Съвсем се е вманиачил на тема сигурност. Използва защити от хакери на телефона и електронната поща, а наскоро се сдоби и с нова аларма против крадци с камери и сензори и всичко останало. Мисля си, че би трябвало да говориш с него, тъкмо затова те потърсих. Човек като теб навярно може да го накара да се разприказва. Мене не ме слуша.

— Значи, ме накара да сляза тук, защото, изглежда, някой на име Франс седи върху динамит.

— Не някой на име Франс, Блумквист, а Франс Балдер, самият той, не го ли споменах? Бях един от неговите асистенти.

Микаел зарови в паметта си. Единствено Хана, актрисата, каквото и да се беше случило с нея, отговаряше на името Балдер.

— И кой е той? — попита.

Бе измерен с поглед, изпълнен с такова очевадно презрение, че направо се сепна.

— Да не си живял на Марс? Франс Балдер е легенда. Величина.

— Наистина?

— Божке, да! — продължи Линус. — Потърси го в Гугъл и ще видиш. Станал професор по компютърни науки едва на 27 години и вече две десетилетия е световен авторитет в научните изследвания на изкуствения интелект. Едва ли има човек, толкова напреднал в разработването на квантови компютри и неутрални мрежи. Непрестанно намира изчанчени решения, в разрез с общоприетите. Притежава брутален, обърнат наопаки мозък. Мисли изцяло иновативно, пионерски и както можеш да се досетиш, компютърната индустрия от години се мъчи да го прикотка. Балдер обаче не се оставяше да го вербуват. Искаше да работи сам. Или… с различни асистенти, на които им вадеше душата. Балдер изисква резултати, нищо друго, и си знае своето: „Няма невъзможни неща. Нашата работа е да разтягаме границите, бла бла бла“. Ала хората го слушат. Правят за него какво ли не. Направо си умират за него. Сред нас, нърдовете[4], той е чисто и просто бог.

— Чисто и просто.

— Не си мисли обаче, че съм някой безкритичен поклонник изобщо. Всичко си има цена, аз ли не го знам. С него човек постига грандиозни неща. Ала може и да се съсипе. Самият Франс дори няма право да се грижи за сина си. Оплескал е нещата по някакъв непростим начин, много такива истории има. Асистенти, здравата загазили и опропастили живота си, и какво ли не още. Но макар и винаги да е бил обсебен и безнадеждно отнесен, никога досега не се е държал така. Никога не е бил толкова истерично вманиачен по сигурността и тъкмо затова се намирам тук. Искам да приказваш с него. Просто си знам, че е по следите на нещо велико.

— Просто си знаеш.

— Разбираш ли, той по принцип не е някакъв параноик. Напротив — даже беше прекалено непредпазлив предвид нивото на онова, с което се занимава. Сега обаче се е заключил вкъщи и почти не излиза. Изглежда уплашен, а преди не съм забелязвал да го хваща шубето. По-скоро беше безумец, дето просто фучи напред, без да се обръща.

— И се е занимавал с компютърни игри? — отбеляза Микаел, без да прикрива скептицизма си.

— Значи… Франс знаеше, че ние всички бяхме изтрещели по игрите, затова трябва да си е мислел, че е добре да поработим над нещо, което ни доставя удоволствие. Неговата AI програма обаче пасваше и на този бранш. Това беше перфектната работилница за експерименти и ние постигнахме фантастични резултати. Разчистихме нова територия. Само дето…

— Изплюй камъчето, Линус.

— Работата е в това, че Балдер и неговите юристи по патентно право изготвиха молба за патентоване на най-новаторските дялове от технологията и тогава дойде първият шок. Оказа се, че малко преди нас един руски инженер от „Тругеймс“ е подал молба за патент, която обезсилваше нашата, и това едва ли е било случайно. Но интересното беше как, по дяволите, бяха надушили какви ги вършим, и тъй като всички ние бяхме предани до смърт на Франс, на практика имаше само една алтернатива: трябва да сме били хакнати въпреки всичките ни мерки за сигурност.

— Тогава ли се свързахте с ИРР и тайната полиция?

— Отначало не. Франс недолюбва хората, дето си слагат вратовръзка и работят от девет до пет. Предпочита обсебени идиоти, които висят пред компютъра по цели нощи, ето защо издири някаква загадъчна хакерка, която срещнал кой знае къде, а тя от раз заяви, че сме били жертва на пробив. Не че онази правеше особено надеждно впечатление. Не бих я назначил във фирмата си, ако разбираш накъде бия, а може и просто да си е плямпала. Ала така или иначе, най-важното в нейните заключения по-късно бе потвърдено от хората в ИРР.

— Но никой не разбра кой ви е хакнал?

— Не, проследяването на хакерски посегателства често е безнадеждно. Поне ни е ясно, че трябва да е бил професионалист. Доста се бяхме бъхтили над нашата ИТ сигурност.

— Обаче сега мислиш, че Франс Балдер е научил нещо по въпроса?

— Категорично. Иначе нямаше да се държи толкова потайно. Убеден съм, че е надушил нещо в „Солифон“.

— Значи, там е работел?

— Да, колкото и да е странно. Преди това отказваше да се обвързва с големите компютърни великани, както ти казах. Никой на земята не е плещил толкова за уединение, колкото него, за това колко е важно да си свободен, а не роб на комерсиалните стихии, и все от тоя сорт. Но ето че изведнъж, както ни бяха отмъкнали технологията и стояхме със смъкнати гащи, от всички възможни компании той избра „Солифон“ и никой не загряваше нищо. Окей, обещаха му чудовищна заплата, отпуснати юзди и там, прави си каквото щеш, да речем, но бачкай за нас, и сигурно е звучало страхотно. Определено би било страхотно за когото и да е, стига да не е Франс Балдер. Ала подобни предложения бе получавал на поразия от „Гугъл“, „Епъл“ и кой ли не още. Защо изведнъж прояви интерес? Той така и не даде обяснение. Просто си събра партакешите и се омете, и доколкото знам, отначало нещата вървели по мед и масло. Франс доразработил технологията ни и мисля, че собственикът Никълъс Грант бе започнал да си фантазира за нови милиардни приходи. Цареше голямо оживление. После обаче стана нещо.

— Нещо, за което всъщност не знаеш много.

— Не, защото загубихме връзка. Общо взето, Франс изгуби връзка с целия свят. Но трябва да е заради нещо сериозно, поне дотолкова съм в състояние да се досетя. Та нали Франс все проповядваше откритост и говореше с увлечение за „мъдростта на тълпите“ и прочее; колко е важно да използваш познанията на мнозина, тъй де, цялата идея на „Линукс“. В „Солифон“ обаче явно е пазел в тайна всяка запетайка, дори и от най-близките си, и праас, най-ненадейно напуска и се прибира у дома, та сега си седи в своята къща в Салтшобаден и дори не излиза в градината, а и не му пука за външния му вид.

— Значи, това, с което разполагаш, Линус, е история за професор, който привидно е притиснат и не му пука как изглежда — както и изобщо съседите да са го забелязали, при положение че не си подава носа навън.

— Да, но си мисля…

— Линус, и аз си мисля, че това може и да е интересна тема. За съжаление обаче, не е за мен. Не съм някакъв си ИТ репортер — аз съм праисторически човек, както някой така остроумно написа онзи ден. Бих ти препоръчал да се свържеш с Раул Сигвардсон от „Свенска Моронпостен“. Той знае всичко за този свят.

— Не, не, Сигвардсон е твърде лека категория. Това е над неговото ниво.

— Струва ми се, че го подценяваш.

— Хайде де, не се измъквай сега! Това може да се превърне в завръщането ти, Блумквист.

Микаел направи уморен жест по посока на Амир, който бършеше маса недалеч от тях.

— Може ли да ти дам един съвет? — отвърна Микаел.

— А… да-а… естествено.

— Следващия път, когато ще продаваш история, не се мъчи да обясняваш на репортера какво значение ще има за него. Знаеш ли колко пъти хората са ми ги пробутвали тия? „Това ще бъде най-великото нещо в живота ти. По-голямо е и от Уотъргейт!“ Ще стигнеш по-далеч с малко от най-обикновената деловитост, Линус.

— Само исках да кажа…

— Какво искаше да кажеш всъщност?

— Че трябва да поговориш с него. Мисля си, че би те харесал. От едно тесто сте, безкомпромисни типове.

За миг Линус сякаш бе загубил своята самоувереност и Микаел се запита дали не бе подходил ненужно грубо. По принцип винаги се държеше дружелюбно и насърчително с „подсказвачите“, колкото и налудничаво да звучаха, не просто защото добрата история може да се крие дори в онова, което изглежда безумно, а защото знаеше, че нерядко той бе последната им сламка. Мнозина се обръщаха към него, когато всички останали бяха запушили уши. Често беше дори последната им надежда и нямаше право да им се надсмива.

— Виж — рече той. — Имах крайно шибан ден, но намерението ми не беше да прозвуча саркастично.

— Няма проблем.

— И всъщност имаш право — продължи Микаел. — В тази история наистина има нещо, което ме заинтригува. Спомена, че ви е посетила жена хакер.

— Да, но всъщност това няма нищо общо с цялата случка. Тя трябва да е била най-вече социалният проект на Балдер.

— Но изглежда си е знаела работата?

— Или пък направо е извадила късмет. Приказваше доста глупости.

— Значи си я срещал?

— Да, точно след като Балдер замина за Силициевата долина.

— Преди колко време стана това?

— Преди единайсет месеца. Бях преместил компютрите ни в моя апартамент на „Брантингсгатан“. Не може да се каже, че животът ми беше на върха на приливната вълна. Бях необвързан, банкрутирал и с махмурлук, а у дома беше пълна кочина, тъкмо бях говорил с Франс по телефона и той бе продължил да ми натяква като досаден дърт баща. Много ми дойде: не я съди по външния вид и прочее, дрехите лъжат, бла бла, и какво, по дяволите, това ми го казва на мен! Аз самият не съм мечтата на тъщите. Никога през живота си не съм притежавал сако и вратовръзка, аз ли не знам как изглеждат хората в хакерските среди. Както и да е, седнах и я зачаках оная мацка. Мислех си, че поне ще почука. Само че тя просто отвори вратата и влезе вътре.

— Как изглеждаше?

— Твърде ужасяващо… или по-точно, беше си и секси по някакъв злокобен начин. Но твърде ужасяващо!

— Линус, нямах предвид да оценяваш външния ѝ вид. Искам само да знам как бе облечена и дали евентуално е казала името си.

— Нямам представа коя беше — продължи Линус, — макар че като че ли я познавах отнякъде. И като че ли я свързвах с нещо лошо. Беше с татуировки, пиърсинги и цялата там ужасия и изглеждаше като хардрокерка или готическа метълка, или пънкарка, пък и беше кльощава като скелет.

Почти без да го осъзнава, Микаел направи знак на Амир да му налее още една „Гинес“.

— И какво стана? — попита той.

— Ами какво да ти кажа. Мина ми през ума, че нямаше нужда да се хващаме за работа на секундата, така че седнах на леглото — нямаше кой знае какво друго за сядане — и предложих най-напред да пийнем по едно или нещо подобно. Ала знаеш ли какво направи тя тогава? Помоли ме да изляза. Нареди ми да напусна собствения си дом, сякаш това бе най-естественото нещо на света, и аз, разбира се, отказах. Тъй де, пробвах с: „Всъщност аз живея тук“. Тя обаче каза само: „Марш, изчезни“, и тогава не видях друг изход, освен да си вдигна чукалата. Останах навън доста дълго време. Когато се върнах, тя лежеше на леглото ми и пушеше, ама че шантава работа, зачела се бе в книга по теория на струните или нещо от сорта, а аз ще да съм се втренчил в нея по някакъв съмнителен начин, знам ли, защото ми обясни, че нямала намерение да спи с мен, дори малко. „Дори малко“, рече и си мисля, че не ме погледна в очите ни веднъж. Само изтърси, че сме имали троянец в компютрите, RAT[5], както и че познавала модела на проникването, самото ниво на програмирането. Сгащили са ви, каза. После се чупи.

— Без да каже чао?

— Без да обели шибана дума.

— Божке — изтърва се Микаел.

— Макар че, честно казано, струва ми се, че се фукаше. Пичът от ИРР, който направи същата проверка след известно време и който очевидно беше далеч по-просветен относно този тип атаки, каза категорично, че нямало как да се извадят подобни заключения, и както и да преравяше компютъра, не откри никакъв стар шпионски вирус. И все пак той също — впрочем казва се Молде, Стефан Молде — клонеше към тезата, че сме били подложени на пробив.

— Онова момиче изобщо ли не се представи по някакъв начин?

— Всъщност настоявах да се представи, но единственото, което каза, и то навъсено, бе, че можело да ѝ викам Пипи, и това не беше точно истинското ѝ име, поне дотолкова си беше ясно, но все пак…

— Какво?

— Реших, че по някакъв начин ѝ пасваше.

— Виж — рече Микаел. — Току-що бях на път да си тръгна.

— Да, забелязах.

— Сега обаче положението коренно се промени. Не каза ли, че Франс Балдер познавал това момиче?

— О, да.

— Значи, искам да се свържа с него час по-скоро.

— Заради момичето?

— Нещо такова.

— Окей, добре — отвърна Линус замислено. — Но няма да откриеш никакви данни за връзка с него. Както казах, станал е ужасяващо потаен. Имаш ли айфон?

— Имам.

— Забрави тогава. Франс смята, че „Епъл“ повече или по-малко са се продали на АНС. За да говориш с него, трябва да си купиш блекфон или поне да заемеш андроид и да си свалиш специална програма за зашифроване. Аз обаче ще се опитам да го накарам да ти се обади, така ще можете да си уговорите среща на някое сигурно място.

— Върхът, Линус, мерси.

* * *

Микаел поостана известно време, след като Линус си тръгна. Допи си „Гинес“-а, загледан в бурята навън. Зад гърба му Арне и неговата банда се смееха на нещо. Микаел обаче беше толкова потънал в мислите си, че не чуваше и дума. Не забеляза и как Амир седна при него и разгърна вестника на прогнозата за времето.

Очевидно се очакваше съвършено безобразно време. Температурата щеше да падне до –10 и щеше да завали първият сняг за годината. Щеше да се разрази най-ужасната буря в страната от години насам.

— Може да извият ураганни ветрове — рече Амир, а Микаел, който все още не го слушаше, само отсече:

— Супер.

— Супер?

— Да… какво… във всеки случай по-добре от никакво време изобщо.

— Вярно е. Но какво става с теб? Изглеждаш съвсем шокиран. Срещата не мина ли добре?

— О, напротив, адски добре.

— Но си чул нещо потресаващо, нали?

— Не знам точно, но в момента нещата са малко объркани. Обмислям да напусна „Милениум“.

— Мислех си, че с този вестник сте едно цяло.

— Аз също. Но подозирам, че всичко е с времето си.

— Така ще да е — отвърна Амир. — Старият ми баща имаше обичая да казва, че дори вечното си имало край.

— И какво имаше предвид?

— Струва ми се, че мислеше за вечната любов. Случи се точно преди да напусне мама.

Микаел се подсмихна.

— Е, да. Мен самия също не ме бива особено във вечната любов. Затова пък…

— Да, Микаел?

— Има една жена, която познавах и която от дълго време е изчезнала от живота ми.

— Лошо.

— Да, малко особена работа. Сега обаче ненадейно получих знак, че е жива, поне така си мисля, и може би тъкмо заради това изглеждам странно.

— Разбирам.

— Е, предполагам, че трябва да се прибирам у дома. Какво ти дължа?

— Ще се оправим друг път.

— Хубаво, пази се, Амир — каза той и мина покрай редовните клиенти, които подхвърлиха нещо по негов адрес, сетне излезе в бурята.

Изживяването бе направо убийствено. Острият вятър пронизваше тялото му, но той все пак постоя неподвижно в стихията, потънал в стари спомени. Отправи се към дома съвсем бавно и по някаква причина се затрудни да отвори вратата. Наложи се да си поиграе с ключа, след което изрита обувките си, седна на компютъра и потърси сведения за професор Франс Балдер.

Но не успя да се съсредоточи. Зачуди се, както толкова много пъти преди: къде се беше дянала? Освен един доклад от стария ѝ работодател Драган Армански не беше чувал и дума за нея. Сякаш бе потънала вдън земя и макар да живееха в един квартал, нито веднъж не я бе виждал, та сигурно затова думите на Линус толкова го бяха разтърсили.

Всъщност можеше и друга да се бе появила в дома на Линус. Възможно бе, но не особено вероятно. Кой освен Лисбет Саландер се натриса така, без дори да погледне хората в очите, и ги гони от домовете им, прониква в най-съкровените тайни на техните компютри и изплюва неща от типа на: „Нямам намерение да спя с теб, дори малко“? Трябва да е била Лисбет, а да се нарече Пипи — нима не беше типично за нея?

На вратата ѝ на „Фискаргатан“ пишеше В. Кула и той много добре разбираше защо не използва истинското си име. То беше твърде лесно за намиране и свързано с големи драми и истински безумия. Къде ли пребиваваше понастоящем? Иначе това не беше първият път, когато момичето изчезваше от хоризонта. Ала от онзи ден, в който бе почукал на вратата ѝ на „Лундагатан“ и я бе нахокал, задето го бе проучила толкова обстойно, никога не се бяха откъсвали един от друг за толкова дълго време и усещането беше малко странно. Все пак Лисбет бе неговата… хм, каква, по дяволите, му беше?

Едва ли приятелка. С приятелите си човек се среща. Приятелите не се изпаряват просто така. Приятелите не се обаждат единствено като хакват компютрите ни. При все това той си остана привързан към Лисбет, а и, неизбежно бе, безпокоеше се за нея. Старият ѝ попечител Холгер Палмгрен имаше навика да казва, че Лисбет винаги се оправя. Въпреки ужасяващото ѝ детство или може би благодарение на него, тя си бе останала дяволски добра в оцеляването и това със сигурност не беше без значение.

Само че нямаше никакви гаранции, не и за момиче с подобно минало и с подобна способност да си спечелва врагове. Може и наистина да бе излязла от релси, както бе намекнал Драган Армански, когато двамата с Микаел се срещнаха на обяд в „Гондолата“ преди около половин година. Беше пролетен ден, събота, а Драган бе настоял да почерпи и с бира, и с ракия, и с всичко, както си му е редът. Микаел имаше усещането, че той изпитва нужда да се наприказва, и макар официално да се срещаха просто като стари приятели, нямаше съмнение, че Драган иска да говори за Лисбет. След няколко чашки дори стана сантиментален.

Драган разказа, между другото, че неговото предприятие, „Милтън Секюрити“, било доставило голям брой аларми на един старчески дом в Хьогдален, хубави аларми, додаде.

Само дето не помагат, ако токът спре, и на никого не му се занимава с проблема, а тъкмо това се беше случило. Късно вечерта в старческия дом токът спрял и през последвалата нощ една от стариците, дама на име Рут Окерман, паднала, счупвайки главата на бедрената си кост, след което лежала часове наред и натискала алармата без никаква полза. На сутринта състоянието ѝ било направо критично и тъй като вестниците точно в онзи момент се били захванали здравата с проблемите в сферата на грижите за възрастни хора, случката била отразена като сензация.

Сега Рут се справяше доста добре. Ала за лош късмет тя бе майка на един от лидерите на Шведските демократи, та когато на партийния уебсайт „Разкрития“ излязла новината, че Армански е арабин — какъвто той впрочем изобщо не беше, но поне беше вярно, че от време на време му викаха Арабина, — полето за коментари се взриви. Стотици анонимни писачи отбелязаха, че така ставало, когато „чернилките ни доставят техника“, и Драган се докачи, най-вече защото старата му майка също бе подложена на груби обиди.

Ала внезапно, като с магическа пръчка, всичките ония писачи престанаха да бъдат анонимни. В мрежата се появи информация за това точно как се наричаха, къде живееха и какво работеха, както и на каква възраст бяха. Много прегледно поднесена — сякаш до един бяха попълнили някакъв формуляр. Може да се каже, че целият сайт бе разконспириран, и, естествено, оказа се, че бяха писали далеч не само аутсайдери и крайни националисти, а множество утвърдени в обществото граждани, дори няколко конкуренти на Армански в сферата на сигурността. Всички те дълго време само си скубеха косите, докато накрая не успяха да затворят страницата и се заклеха да отмъстят на виновниците. Разбира се, не успяха да направят нищо повече. Никой не знаеше кой стои зад атаката, никой освен самия Драган Армански.

— Това си беше класически трик а ла Лисбет — рече той — и е пределно ясно, нали аз бях страна по делото. Не бях достатъчно широко скроен, та да ми дожалее за всички изловени, колкото и да браня ИТ сигурността в своята професия. Нали знаеш, с нея не бяхме се чували цяла вечност и бях категорично убеден, че не дава и пет пари за мен, да, че не дава пет пари и за всички останали. Но ето че се случи това, толкова хубаво беше. Тя застана на моя страна, а аз ѝ изпратих многословни благодарности по електронната поща и за мое удивление пристигна отговор. Знаеш ли какво бе написала?

— Не.

— Само едно-единствено изречение: „Как, по дяволите, може да охранявате онази гад Сандвал в клиниката на Йостермалм?“.

— И кой е Сандвал?

— Пластичен хирург, на когото осигурихме лична охрана, понеже получаваше заплахи, откакто опипвал млада естонка, на която правил операция на гърдите. Оказало се, че момичето е приятелка на известен криминално проявен.

— Олеле.

— Точно. Отговорих на Лисбет, че и аз не мисля Сандвал за най-хрисимото Божие чадо. Дори знаех, че не е такова, обаче се опитах да обясня, че ние не можем да съдим по този начин. Не можем да защитаваме само морално безупречните. Дори шовинистичните нерези имат право на определена безопасност, а тъй като Сандвал бе сериозно заплашван и помоли за нашата помощ, ние му я предоставихме — на двойна цена. Толкова беше просто.

— Но Лисбет не се върза на аргументацията?

— Във всеки случай не отговори, поне не по имейла. Но го направи по друг начин.

— Как?

— Тропнала се пред нашите охранители в клиниката и им наредила да запазят спокойствие. Дори си мисля, че им е предала поздрави от мен. После минала покрай всички пациенти, медицински сестри и лекари и влязла в кабинета на Сандвал, счупила му три пръста и го заплашила най-брутално.

— Божичко!

— Това е най-малкото, което може да се каже. Луда жена. Да се държи по подобен начин пред толкова много свидетели, на всичкото отгоре и в лекарски кабинет.

— Да, доста откачено.

— И, естествено, настана страхотно оживление, призиви за намеса на съда, завеждане на дела и какво ли не още. Сам схващаш: да счупи пръстите на хирург, извършил маса безценни лифтинги, разрези и прочее. От такива неща на звездните адвокати навсякъде им се привиждат долари.

— Какво стана после?

— Нищо. Нищичко, и това може би е най-странното от всичко. Цялата работа някак отшумя, очевидно самият хирург не е искал да задълбава в случая. И все пак, Микаел, беше безумно. Никой нормален човек не нахълтва в лекарски кабинет посред бял ден, за да счупи пръстите на лекаря. Дори неуравновесената Лисбет Саландер не върши такива неща.

Микаел Блумквист не беше съвсем убеден в този анализ. По-скоро си мислеше, че звучи доста логично, по лисбетски логично, а в тази област той беше повече или по-малко експерт. Кой, ако не той самият знаеше колко рационално разсъждава тази жена, не рационално като обикновените хора, а от гледна точка на заявените от нея базисни предпоставки, и дори за секунда не се съмняваше, че онзи лекар бе вършил далеч по-лоши неща от опипването на погрешното гадже. При все това не можеше да не се зачуди дали нещо не се бе прекършило у Лисбет, дали не бе сбъркала, ако не в друго, то поне в анализа на рисковете.

Дори му мина през ума, че на нея ѝ се иска пак да го закъса, може би с надеждата, че това ще я накара отново да живне. А може и да не беше така. Той не знаеше нищо за мотивите ѝ. Понастоящем не знаеше абсолютно нищо за нейния живот и докато си седеше на компютъра и търсеше в Гугъл данни за Франс Балдер, а бурята плющеше по прозорците, Микаел се помъчи поне да види хубавото в това, че се бяха натъкнали един на друг ей така, индиректно. Във всеки случай беше по-добре от нищо и той допусна, че трябва да се радва, задето не се беше променила. Лисбет, изглежда, си беше каквато винаги е била, а може би, кой знае, може би го бе снабдила с история. По някаква причина Линус го дразнеше и навярно щеше да подмине случая, дори момчето да му бе подхвърлило нещо наполовина сензационно, ала щом Лисбет се появи в разказа, започна да гледа на всичко с нови очи.

Никога не се бе съмнявал в интелекта ѝ и ако бе отделила време да се ангажира със станалото, значи, може би и за него имаше причина да се задълбочи в него. Поне можеше да провери нещата по-отблизо, а с мъничко късмет — да разбере и нещо повече за Лисбет, защото още в малкото, което знаеше, имаше един въпрос за милиони, нали?

Защо изобщо се бе намесила?

Та нали не беше някакъв амбулантен ИТ консултант и определено умееше да се вбесява на несправедливостите в живота. Умееше да излезе и да раздаде собственото си правосъдие. Но тъкмо жената, която не се свени да хакне какво ли не, тъкмо тя да се възмути от пробив в компютърна система, беше все пак малко учудващо. Да счупи пръстите на хирург, добре! Ала да се ангажира в борбата с незаконни хакерски атаки, това май беше твърде голям слон в стъкларския магазин.

От друга страна, той все още не знаеше нищо. Тук сигурно имаше и предистория. Може тя и Балдер да бяха приятели или партньори. Не беше изключено и за проба написа в Гугъл имената на двамата едновременно, ала без да получи резултати, във всеки случай нищо смислено. Постоя малко, загледан в бурята навън, мислейки си за татуиран дракон върху мършав блед гръб, за студ, сковал Хедестад, и за изровен гроб в Госеберя.

После продължи да търси информация за Франс Балдер. Такава далеч не липсваше. Имаше два милиона резултата за професора и въпреки това не беше лесно да получи истинска биографична справка. Повечето неща бяха научни статии и коментари, а, изглежда, Франс Балдер не даваше интервюта. Ето защо всички подробности от живота му бяха обгърнати от някаква митология — сякаш студенти почитатели им бяха придали романтична окраска.

Пишеше, че като дете Франс бил възприеман за повече или по-малко бавноразвиващ се чак докато един ден не влязъл в кабинета на директора в училището си в Екерьо и не посочил грешка в учебника по математика за девети клас, отнасяща се до т. нар. имагинерни числа. По-късно поправката била нанесена в новите издания, а на следващата пролет Франс спечелил международно състезание по математика. Твърдеше се, че умеел да говори отзад-напред и да съставя собствени дълги палиндроми. Едно негово ранно ученическо съчинение, публикувано в интернет, съдържаше критични бележки към романа на Хърбърт Уелс „Война на световете“ — как било възможно превъзхождащи ни същества изобщо да не загреят нещо толкова фундаментално като разликите в бактериалната флора на Марс и на Земята.

След гимназията изучавал компютърни науки в Импириъл Колидж в Лондон и защитил докторска дисертация за алгоритми в неутрални мрежи, която беше смятана за епохална. Станал рекордно млад професор в Техническия институт на Стокхолм и го избрали в Кралската академия по инженерни науки. Понастоящем го смятаха за водещ световен авторитет в областта на „технологичната сингулярност“ — понятие, сочещо хипотетичното състояние, при което интелигентността на компютрите ще е надминала нашата собствена.

Не беше някакъв впечатляващ или обаятелен тип. На снимките изглеждаше като занемарен трол с малки очички и щръкнала във всички посоки коса. При все това се оженил за пленителната актриса Хана Линд, по-късно Балдер. Двойката се сдобила със син, който според репортаж в един вечерен вестник под заглавие „Голямата мъка на Хана“, бил силно увреден умствено, макар на практика момчето — поне на снимката в статията — да не изглеждаше ни най-малко недоразвито.

Бракът се пропукал и в драмата на разбушувалия се съдебен спор за попечителството в районния съд на Нака се изявил артистичният enfant terrible Ласе Вестман, който агресивно обяснил, че Балдер изобщо не бивало да се грижи за сина си, понеже повече го било грижа за „интелекта на компютрите, отколкото за този на децата“. Микаел не навлезе по-надълбоко в проблематиката на развода, а се съсредоточи върху опита да проумее научноизследователската дейност на Балдер и съдебните спорове, в които бе замесен, ето защо прекара дълго време вглъбен в засукана дискусия относно квантовия процес в компютрите.

След това влезе в собствените си документи и отвори файл, който бе създал преди някоя и друга година. Той се наричаше „Кутията на Лисбет“. Нямаше представа дали тя все още прониква в компютъра му, нито дали изобщо проявява интерес към неговата журналистика. Но не можеше да спре да се надява на това, та сега се зачуди дали да не ѝ напише едно кратко поздравче въпреки всичко. Разбира се, проблемът беше само един: какво да напише?

Дългите лични писма не бяха лъжица за нейната уста — само щеше да се затормози. По-скоро трябваше да се пробва с нещо кратко и загадъчно. Опита с въпроса: Какво да мислим за изкуствения интелект на Франс Балдер?

След това се изправи и пак се загледа в снежната виелица навън.

Глава 4.

20 ноември

Едуин Нийдъм, или Ед Неда, както го наричаха понякога, не беше най-високо платеният специалист по ИТ сигурност в САЩ. Може би обаче беше най-добрият и най-гордият. Баща му Сами за нищо не го бивало, бил напълно впиянчен, от време на време се хващал на някоя случайна работа из пристанището, ала най-често се омитал от къщи и извършвал безпаметни обиколки по кръчмите, нерядко завършващи зад решетките или в спешното, и, разбира се, това не било забавно на никого.

При все това запоите на Сами били най-хубавото време в семейството. Докато отсъствал, за да порка, настъпвали мигове на отдих, когато майката Рита можела да притисне двете си деца в обятията си и да им каже, че някой ден всичко ще се нареди. Но не се нареждало. Семейството живеело в Дорчестър, Бостън, и когато снизходял да си остане у дома, бащата често пребивал Рита и тя часове или цели дни наред живеела заключена в тоалетната и плачела.

През най-лошите периоди повръщала кръв, та никой не се учудил особено, когато починала едва на 46 години от вътрешни кръвоизливи, нито когато по-голямата сестра на Ед се пристрастила към крека, а още по-малко пък когато бащата и децата най-накрая забалансирали на ръба на пълната нищета.

Годините на израстване на Ед предвещаваха живот, пълен с неприятности. В юношеската си възраст той вече се числеше към банда на име „Чуканите“, същински ужас за Дорчестър, която се занимаваше с нападения и обири на магазини за хранителни стоки и често влизаше в кървави сблъсъци с други подобни банди. Най-близкият приятел на Ед, момче на име Даниел Готфрид, бе убит по най-жесток начин — бяха го провесили на кука за месо и заклали с мачете. Като юноша Ед стоеше на ръба на бездната и безнадеждно се взираше надолу.

Външният вид на Ед отрано излъчваше нещо безкомпромисно и брутално, което не се смекчаваше от факта, че той никога не се усмихваше и че му липсваха два зъба на горната челюст. Беше силен, висок и безстрашен, а лицето му по правило носеше следи от побоища, независимо дали от крошетата на баща му, или като последица от сбивания с други банди. Повечето преподаватели в училището се бояха до смърт от Ед. Всички бяха убедени, че момчето ще свърши в затвора или с дупка от куршум в главата. Ала имаше и възрастни, които започнаха да се занимават активно с него, навярно защото бяха открили, че пламналите му сини очи излъчваха не само агресия и насилие.

У Ед имаше необуздано влечение към знанието, енергия, която го караше да поглъща книгите със същата жар, с която бе способен да потроши интериора на общински автобус, и той често се въздържаше да се прибира у дома през деня. С удоволствие се заседаваше в т. нар. технологична стая в училище, където имаше два персонални компютъра, на които прекарваше часове наред. Един учител по физика с шведското по звучене име Ларсен забеляза интереса му към механиката и след намесата и на социалните служби му бе отпусната стипендия, като така получи възможността да се премести в училище с по-мотивирани ученици.

Ед се оказа блестящ ученик и започна да получава още стипендии и отличия, а накрая, което си беше немалко чудо, като се има предвид откъде бе тръгнал, се записа да следва електроинженерство и компютърни науки в Масачузетския технологичен институт. Написа докторска дисертация по някои специфични въпроси, засягащи новите асиметрични криптосистеми, като алгоритъма за криптиране RSA, известно време заемаше високи постове в „Майкрософт“ и „Сиско“, преди най-сетне да го вербуват от Агенцията за национална сигурност във Форт Мийд, Мериленд.

Впрочем за работа в такава институция биографията му никак не беше безупречна, и то не само заради криминалните прояви от юношеските години. В колежа бе изпушил маса трева и проявявал уклон към социалистически или дори анархистични идеи, а по-късно, вече в зряла възраст, на два пъти бе задържан за нанасяне на телесна повреда — нищо особено впрочем, кръчмарски сбивания. Нравът му си остана избухлив и всички, които го познаваха, гледаха да не се спречкват с него.

В АНС обаче виждаха другите му заложби, а, между другото, беше есента на 2001 г. Службите на американското разузнаване бяха изпаднали в толкова отчаяна нужда от компютърни специалисти, че на практика назначаваха кого ли не, а в последвалите години никой не постави под въпрос лоялността и патриотизма на Ед. Ако пък някой все пак го стореше, предимствата винаги надделяваха.

Ед не просто беше блестящ талант. Той се отличаваше с някаква обсебеност, с маниакална прецизност и бясна ефективност, отлични качества за човек, назначен да брани ИТ сигурността в най-секретната сред американските служби. Ед не би допуснал някой келеш да пробие системите му. За него това беше личен въпрос. Така че той бързо стана незаменим във Форт Мийд, хората се редяха на опашка, за да му поискат съвет. Само че често навикваше колегите си с повод и без повод, та мнозина се бояха до смърт от него. Веднъж дори самият директор на АНС, легендарният адмирал Чарлс О’Конър, бе помолен да върви по дяволите.

— Посвети шибаната си глава на това, дето го разбираш — изревал Ед, когато адмиралът опитал да изрази мнение за работата му.

И все пак Чарлс О’Конър и всички останали не обелваха и дума. Те знаеха, че Ед крещи и се пали не съвсем без основание — правеше го, понеже някой бе проявил небрежност, не бе спазил предписанията за безопасност, или се изказваше за неща, които не разбираше. Иначе никога не се намесваше в дейността на шпионската организация, макар по силата на правомощията си да имаше едва ли не пълен достъп до всичко и макар на по-късен етап службата да се бе оказала на прицела на общественото мнение, като представители и отдясно, и отляво гледаха на нея като на самия дявол, като въплъщение на Големия брат на Оруел. Що се отнасяше до Ед, организацията можеше да си прави каквото, мамка ѝ, си ще, стига само неговите системи за сигурност да си останат точни и непокътнати, и тъй като още не си бе създал семейство, той повече или по-малко живееше в офиса.

Ед беше сила, на която имаха доверие, и въпреки че той, разбира се, бе ставал обект на редица проверки, никога не се бе намерило нещо, срещу което да възразят, е, с изключение на няколко стабилни напивания, по време на които в последно време проявяваше леко обезпокоителна сантименталност — раздрънкваше се и започваше да си разказва живота. И все пак нямаше абсолютно никакви знаци, че дори в такива случаи бе споделял с външни лица над какво работи. Навън, в другия свят, мълчеше като гроб, а ако случайно някой го притиснеше, Ед неизменно се придържаше към отработените си лъжи, които интернет и базите данни потвърждаваха.

Не беше случайност, нито резултат от интриги или машинации, че той напредна в йерархията и стана най-висшият отговорен шеф по сигурността в главния щаб, след което не остави камък непреобърнат, само и само „да не се пръкне някой издайник и да ни заварят по бели гащи“. Ед и екипът му подсилиха вътрешния надзор по всеки един параграф и в хода на безкрайни безсънни нощи създадоха нещо, което той наричаше ту „непробиваема стена“, ту „бясна хрътка“.

„Никой не може да се намъкне и да ровичка там вътре без разрешение“, казваше той гордо.

Гордо, чак до тази проклета ноемврийска утрин. Беше хубав, ясен ден. В Мериленд нямаше и помен от извилите се над Европа адски бури. Хората бяха облечени в ризи и тънки анораци, а Ед, който с годините доста бе позакръглил шкембето, се зададе с характерната си поклащаща се походка откъм автомата за кафе.

Високият пост му позволяваше да не дава и пет пари за дрескодовете. Носеше джинси и раздърпана червена карирана риза, а когато се намести пред компютъра си, дълбоко въздъхна. Не се чувстваше особено добре. Имаше болки в гърба и дясното коляно и проклинаше своята колежка, старото ченге от ФБР, прямата и истински пленителна лесбийка Алона Касалес, задето бе успяла да го подмами навън за малко джогинг предишния ден, навярно от чист садизъм.

За щастие, поне нямаше някакъв крайно спешен случай, с който да е наложително да се заеме. Просто щеше да изпрати ново лично съобщение с нов поведенчески код до отговорниците по COST, програма за сътрудничество с големите ИТ компании. Ала не напредна кой знае колко. Успя само да напише в обичайния си грубоват стил:

С цел никой да не се изкушава отново да се прави на идиот, а да продължи да си бъде добър параноичен кибер-агент, бих желал да изтъкна… когато го прекъсна един от неговите предупредителни сигнали.

Не се обезпокои особено. Системите му за алармиране бяха толкова чувствителни, че реагираха на най-беглото отклонение в информационния поток. Сто на сто беше само някоя аномалийка, навярно знак, че някой се мъчи да превиши правомощията си.

Но не смогна да провери. В следващия миг се случи нещо толкова свръхестествено, че в продължение на няколко секунди Ед отказваше да повярва. Просто си седеше на мястото, втренчен в монитора. И все пак знаеше точно какво става. Във всеки случай, знаеше го с онази част от мозъка си, която още мислеше трезво. В интранета, NSANet[6], имаше RAT, и на всяко друго място би си помислил: копеленцата му ниедни, ще ги смачкам. Ала тук, в най-затворената и контролирана от всички мрежи, онази, която той и екипът му бяха овършали безчет пъти само през последната година, за да проследят всяка една мижава уязвимост, тук, не, не, невъзможно, нямаше начин.

Без да си дава сметка, той затвори очи, сякаш се надяваше всичко това да изчезне, стига само да мижи достатъчно дълго. Ала когато погледна монитора за пореден път, наченатото изречение бе довършено. Неговото … бих желал да изтъкна… сега продължаваше с думите: …че от този момент спирате да вършите незаконни дела. Всъщност то си е много просто. Онзи, който следи народа, накрая сам бива проследен от него. В това се съдържа фундаментална демократична логика.

— По дяволите, по дяволите — промърмори той, което поне беше признак на известно съвземане.

Тогава обаче текстът продължи: Не се коси, Ед. Я вземи ме придружи на една обиколка, Root е мой, при което той нададе силен рев. Думата Root[7] накара цялото му същество да потръпне и в продължение на няколко минути, докато компютърът светкавично се носеше из най-секретните дялове на системата, той съвсем сериозно си мислеше, че ще получи инфаркт. После забеляза като в мъгла, че наоколо му са започнали да се събират хора.

* * *

Хана Балдер би трябвало да излезе да напазарува. В хладилника нямаше бира, нито нещо сносно за ядене. А Ласе можеше да се прибере всеки момент и едва ли щеше да се зарадва, ако не получеше поне една „Пилзнер“. Само дето времето навън изглеждаше съвършено отчайващо и тя заотлага излизането, седна в кухнята и запали цигара, макар че това нямаше да се отрази добре на кожата ѝ, а и на всичко останало. Заигра се с телефона си.

На два или три пъти прехвърли списъка си с контакти с надеждата да изскочи някое ново име. Естествено, нищо не изскочи. Същите стари лица, на които им бе втръснало от нея, и като нямаше на кого, реши да се обади на Мия. Мия беше нейният агент. Навремето бяха най-добри приятелки и мечтаеха заедно да завладеят света. Сега Хана бе преди всичко угризението на Мия и напоследък бе изслушала кой знае колко извинения и нищо незначещи думи. „Не е лесно да остаряваш като актриса, бла бла.“ Защо не вземе да си го каже направо: „Ти си свършена, Хана. Публиката вече не те обича“.

Мия, разбира се, не вдигна, и май добре направи — разговорът нямаше да е приятен за никоя от двете. Хана надзърна в стаята на Аугуст само за да почувства онази пронизваща липса, която я караше да си мисли, че е загубила последната си значима задача в живота, своето майчинство, и, парадоксално, това ѝ вдъхна мъничко нови сили. По някакъв перверзен начин самосъжалението я утешаваше. Тъкмо се чудеше дали все пак да не излезе за малко „Пилзнер“, когато телефонът звънна.

Беше Франс. Хана направи гримаса. Цял ден се бе канила — но не бе посмяла да го направи — да му се обади с известието, че си иска Аугуст обратно не само защото момчето ѝ липсваше и съвсем не защото си въобразяваше, че то ще се чувства по-добре тук, при тях, а за да избегне поредната катастрофа.

Ласе искаше да прибере детето у дома, за да си получава отново вноските, и бог знае какво ще се случи, мислеше си тя, ако Ласе отиде в Салтшобаден и започне да настоява на правото си. Може би ще измъкне Аугуст насила и ще го изплаши до смърт, или ще пребие Франс. Трябваше да накара Франс да разбере това. Когато обаче вдигна и понечи да изложи проблема си, разбра, че с него изобщо не е възможно да се разговаря. Той заизлива някаква чудновата история, която била „просто фантастична и съвършено уникална“ и какво ли още не.

— Извинявай, Франс, не разбирам. За какво говориш? — попита тя.

— Аугуст е савант[8]. Той е гений.

— Да не си полудял?

— Напротив, драга моя, най-сетне поумнях. Трябва да дойдеш тук, да, всъщност на мига! Това е единственият начин, мисля. Иначе не е възможно да се проумее. Ще ти платя таксито. Вярвай ми, ще се побъркаш. Разбираш ли, сигурно има фотографска памет и по някакъв непонятен начин е усвоил всички тайни на рисуването в перспектива, съвсем от само себе си. Толкова е красиво, Хана, толкова точно. Грее, сякаш от друг свят.

— Какво е това, дето грее?

— Неговият светофар. Не ме ли слушаш, този, на който не минахме миналата вечер, та сега е направил цяла поредица перфектни илюстрации, о, повече от перфектни…

— Повече от…

— Ами какво да кажа? Не просто го е нарисувал, Хана, не само го е уловил точно, а е и добавил нещо, някакво художествено измерение. Рисунката му съдържа един такъв особен заряд, а и нещо математическо, колкото и да е парадоксално, сякаш дори има познания по аксонометрия.

— Аксо…?

— Все едно, Хана! Трябва да дойдеш тук и да видиш настояваше той и тя постепенно започна да схваща.

Внезапно и без предупреждение Аугуст бе започнал да рисува като виртуоз, или поне Франс го твърдеше, и, разбира се, щеше да е фантастично, ако беше вярно. Печалното обаче бе, че Хана не се зарадва и отпърво не разбираше защо. После предположи. Защото бе станало у Франс. Момчето бе живяло тук при нея и Ласе години наред, без да се случи каквото и да било. Тук само си бе седял над своите пъзели и кубчета, без да отрони и дума, само бе получавал неприятните си пристъпи, по време на които крещеше с пронизителен, болезнен глас и мяташе тяло напред-назад, а после хоп — няколко седмици при татко, и ето че вече го наричаха гений.

Това чисто и просто ѝ дойде в повече. Не че не се радваше за момчето. И все пак я болеше. А най-ужасното бе, че не беше чак толкова изумена, колкото би следвало. Не клатеше глава и не повтаряше: „Невъзможно, невъзможно“. Напротив, имаше усещането, че го е подозирала, не точно че синът ѝ може да рисува светофари, а че под повърхността се крие нещо повече.

Беше го долавяла в очите му, в онзи поглед, който понякога, в по-напрегнати мигове, сякаш регистрираше и най-дребния детайл в обкръжението си. Беше го долавяла в начина, по който момчето слушаше учителите, и в нервното прелистване на учебниците по математика, които беше купила, и преди всичко беше го долавяла в неговите цифри. Нямаше нищо по-чудато от цифрите му. Беше способен часове наред да изписва безкрайни редици от непонятно големи числа и Хана действително бе правила опити да ги проумее или най-малкото да схване за какво става дума. Ала колкото и да се напрягаше, не бе успяла да намери разковничето, та сега подозираше, че е пропуснала нещо съществено в онези числа. Беше твърде нещастна и обсебена от собствения си аз, за да разбере какво се случва в мислите на сина ѝ.

— Не знам… — каза тя.

— Какво не знаеш? — подразни се Франс.

— Не знам дали мога да дойда — продължи тя и в същия миг чу врява на входната врата.

Беше Ласе със стария си приятел по чашка Рогер Винтер. Хана подскочи от уплаха, смотолеви някакво извинение, затвори телефона и за хиляден път ѝ мина през ума, че е лоша майка.

* * *

Франс остана с телефона в ръка на шахматния под в спалнята и изруга. Бе поръчал шахматна подредба, понеже задоволяваше чувството му за математически ред и понеже квадратите се умножаваха до безкрай в огледалата на гардеробите, поставени от двете страни на леглото. Имаше дни, в които виждаше множеството квадрати в огледалата като гъмжаща загадка, като нещо едва ли не живо, което изскачаше от еднообразното и равномерното точно както мислите и бляновете изникват от мозъчните неврони или компютърните програми от бинарните кодове. В този миг обаче го занимаваха съвсем друг вид мисли.

— Малкото ми. Какво се е случило с майка ти? — рече.

Аугуст, който седеше на пода до него и похапваше сандвич с кисели краставички и сирене, вдигна съсредоточен поглед и тогава Франс бе обзет от обсебващото предчувствие, че синът му ще изрече нещо зряло и умно. Ала това, естествено, не се случи. Аугуст говореше в същата минимална степен като преди и не знаеше нищо за нещастната си и затормозена майка, а че на Франс изобщо му бе хрумнало нещо подобно, се дължеше, разбира се, на скиците.

Скиците — до този момент бяха станали три — на моменти му се струваха доказателство не само за художествено и математическо дарование, но и за някакъв вид мъдрост. Изглеждаха толкова зрели и изкусни в своята геометрична прецизност, че Франс не можеше да ги свърже с представата за Аугуст като за бавноразвиващ се. Или по-точно, не желаеше да ги свърже, защото Франс отдавна се бе досетил за какво ставаше въпрос, и то не само защото навремето беше гледал „Рейнман“ като всички останали.

В качеството си на баща на момче с аутизъм, той отрано се бе натъкнал на понятието савант, описващо хора с тежки когнитивни недъзи, ала все пак притежаващи брилянтни способности в ограничени сфери, таланти, които често са надарени с фантастична памет и усет към детайла. Още от самото начало Франс бе подозирал, че много родители се надяват на това като на утешителна награда след диагнозата. Ала жребият рядко бе в тяхна полза.

Според статистиката едва едно на десет деца с аутизъм притежаваше някаква форма на дарование и най-често не се касаеше за чак такива страхотни таланти като на Рейнман във филма.

Така например съществуваха аутисти, които можеха да определят на кои дни от седмицата се пада определена дата в хронорамките на няколкостотин години — в екстремните случаи в рамките на 40 000 години. Други притежаваха енциклопедични познания в силно стеснена област от рода на автобусни разписания или телефонни номера. Единици умееха да смятат наум с гигантски числа или си спомняха точно какво е било времето във всеки един ден от живота им, или пък бяха способни с точност до секундата да кажат колко е часът, без да поглеждат часовника. Съществуваше цяла поредица повече или по-малко чудновати таланти и доколкото Франс знаеше, лицата, притежаващи подобни дарби, се наричаха надарени саванти — хора, владеещи нещо уникално на фона на своя недъг.

Съществуваше и друга група, далеч по-рядко срещана, и тъкмо към нея спадаше Аугуст, поне така му се щеше да вярва на Франс. Това бяха т. нар. гениални саванти, онези индивиди, чиито таланти бяха сензационни, както и да погледне човек на тях. Такъв например беше Ким Пик, който наскоро бе починал от инфаркт. Ким не умеел да се облича сам и имал тежки интелектуални недъзи. При все това наизустил 12 000 книги и умеел светкавично да отговаря на какъвто и да било фактологичен въпрос. Бил като жива база данни. Наричаха го Кимпютър.

Освен това съществуваха и музиканти като Лесли Лемке, сляп и бавноразвиващ се мъж, който веднъж, на шестнайсетгодишна възраст, станал през нощта и без обучение и репетиции изсвирил първия концерт за пиано на Чайковски най-безупречно, след като само бил чул произведението един-единствен път по телевизията. Преди всичко обаче имаше момчета като Стивън Уилтшър, англичанче с аутизъм, което като дете било изключително свито и произнесло първата си дума чак на шест годинки — дума, която „случайно“ била „хартия“.

На девет-десетгодишна възраст Стивън бил способен да прерисува големи комплекси от сгради безпогрешно и до най-малкия детайл, след като само им бил хвърлил един-единствен мимолетен поглед. Веднъж прелетял с хеликоптер над Лондон и от високо огледал къщите и улиците. Когато слязъл, нарисувал целия град. Било фантастична панорама на гъсто застроения град. При все това далеч не бил просто машина за копиране. Творбите му отрано се отличавали със забележителна оригиналност, та понастоящем го възприемаха като велик човек на изкуството във всяко отношение. Такива момчета бяха савантите. Именно момчета.

Едва един на шест саванти бе момиче и навярно това беше свързано с една от основните причини за аутизма — повишеното ниво на тестостерон, което циркулира в матката и което, разбира се, засяга преди всичко момчетата. Тестостеронът може да увреди мозъчната тъкан на зародиша, като на практика винаги е засегнато лявото мозъчно полукълбо, тъй като то се развива по-бавно и е по-уязвимо. При савант синдрома дясното полукълбо компенсира уврежданията на лявото.

Тъй като обаче двете страни се различават една от друга — в лявото полукълбо се помещават абстрактното мислене и способността за установяване на по-мащабни взаимовръзки, — резултатът все пак е доста особен. Възникват нов вид перспективи, особен тип фиксиране върху детайлите, и ако Франс схващаше нещата правилно, двамата с Аугуст трябва да бяха наблюдавали онзи светофар по съвсем различни начини. Не само защото момчето очевидно бе много по-съсредоточено, а и защото мозъкът на Франс светкавично бе отсял всичко несъществено и се бе концентрирал върху основното — естествено, безопасността и самото послание на светофара, стой или пресичай. Най-вероятно неговият поглед бе замъглен и от толкова много странични неща. Например от Фара Шариф. За него пешеходната пътека се сливаше с потока от спомени и надежди, свързани с нея, докато за Аугуст пътеката трябва да е изглеждала точно такава, каквато си беше.

Той бе зафиксирал до най-дребния детайл както светофара, така и бегло познатия на Франс мъж, който точно в онзи момент пресичаше улицата. След това бе отнесъл със себе си картината като прецизен офорт, запечатан в мислите му, и едва две седмици по-късно бе изпитал потребност да я излее навън. При това най-странното беше, че не просто бе възпроизвел светофара и мъжа, ами ги бе заредил с обезпокоителни нюанси и Франс не можеше да се отърве от мисълта, че Аугуст иска да му каже нещо повече от „виж какво мога“! За стотен път се взираше в скиците и сякаш в сърцето му се забиваше игла.

Боеше се. Не можеше точно да го определи, ала имаше нещо особено в онзи мъж на рисунката. Изцъклените му очи блестяха. Челюстта му бе напрегната, а устните чудновато тънки, почти несъществуващи, макар че точно този детайл едва ли бе от особено значение за общото страховито впечатление. Колкото повече Франс се взираше в него, толкова по-ужасяващ му изглеждаше, докато накрая почувства, че го обзема вледеняващ страх, точно като че ли го бе застигнало някакво предупреждение.

— Обичам те, момчето ми — смотолеви той, без изобщо да е наясно какво изрича, и навярно бе повторил изречението два-три пъти, понеже думите започнаха да му се струват все по-чужди.

Осъзна с нов вид болка, че никога досега не ги бе изричал, и когато се свести от първия шок, го порази мисълта, че в това имаше нещо дълбоко позорно. Нима се изискваше уникално дарование, за да обича собственото си дете? Впрочем типично за него. През целия си живот се бе стремил единствено към успеха.

Онова, което не беше авангардно или с висок коефициент на полезно действие, не влизаше в сферата му на интереси и когато напусна Швеция и замина за Силициевата долина, въобще не се замисли за Аугуст. Като цяло синът му беше просто досаден дразнител на фона на епохалните неща, които Франс се бе заел да открива.

Сега обаче щеше да настъпи промяна, обеща си той. Щеше да забрави за научноизследователската си дейност и за всичко онова, което го бе терзало и преследвало през последните месеци, и да се посвети изцяло на момчето.

Щеше да стане нов човек.

Глава 5.

20 ноември

Никой не разбираше как Габриела Гране бе попаднала в тайната полиция, най-малко тя самата. Беше от онзи тип момичета, на които всички предсказваха бляскаво бъдеще. Затова фактът, че на 33 години не беше нито известна, нито заможна, нито дори омъжена — независимо дали богато, или не, — безпокоеше старите ѝ приятелки от Юршхолм.

— Какво е станало с теб, Габриела? Цял живот ли ще бъдеш ченге?

В повечето случаи тя нямаше сили да се оправдава, нито да изтъква, че далеч не е ченге, а аналитичка, както и че понастоящем пише доста по-квалифицирани текстове, отколкото когато и да било във Външно министерство или по време на летата си като водещ журналист във в. „Свенска Дагбладет“. Пък и, тъй или иначе, не ѝ бе разрешено да говори по повечето теми. Така че гледаше да си мълчи и да не ѝ пука за всичките тъпи предразсъдъци, свързани с професията ѝ, да се примири с факта, че работата в тайната полиция се възприема като абсолютното падение — както сред нейните познати от висшата класа, така и, разбира се, в по-голяма степен сред приятелите ѝ интелектуалци.

В техните очи онези от тайната полиция бяха некадърни десни задници, които гонят кюрди и араби по прикрито расистки подбуди и не се свенят да извършват тежки престъпления и злоупотреби с правомощията си, за да защитят стари съветски топшпиони, и да, на моменти тя беше съгласна. В организацията имаше и некомпетентност, и нездрави ценности, а аферата „Залаченко“ си остана голямо позорно петно. Това обаче не беше цялата истина. Тук се вършеше и интересна, че и важна работа, особено сега, след всички чистки, и понякога си мислеше, че тъкмо в тайната полиция се раждаха интересните идеи, или във всеки случай, че тъкмо тук, а не в някакви си водещи статии или пред академични аудитории, разбираха най-добре онази революция, която протичаше в света. И все пак и тя често се чудеше: как попаднах тук и защо не се махам?

Навярно до голяма степен се бе почувствала поласкана. Лично заемащата тогава длъжността началник на тайната полиция Хелена Крафт се бе свързала с нея с думите, че след всички катастрофи и хулителни статии службата трябвало да започне да назначава хора по нов начин. Трябва да мислим повече като британците, рече тя, и „да привлечем истинските таланти от университетите, като, честно казано, Габриела, не виждам по-добър кандидат от теб“. Повече не ѝ и трябваше.

Назначиха я на длъжността аналитик на контрашпионажа, а по-късно и в отдела по промишлената сигурност, и макар в някои отношения да не бе подходяща за задачата, в смисъл че беше млада и беше жена, а на всичкото отгоре и красива, тя пасваше по всички други параметри. Викаха ѝ впрочем „татковото момиче“ и „кифла от висшата класа“, което създаваше някои излишни търкания. Иначе си беше страхотна находка, бърза и възприемчива, способна да мисли нестандартно. При това владееше руски.

Беше го научила, докато следваше във Висшето търговско училище в Стокхолм, където бе образцова, но не особено въодушевена студентка. Мечтаеше за нещо повече от живот в света на бизнеса и след дипломирането си кандидатства във Външно министерство, където веднага я приеха. И там обаче не се чувстваше прекомерно стимулирана. Намираше дипломатите за твърде задръстени и претенциозни. Тъкмо тогава я издири Хелена Крафт, та понастоящем вече бе прекарала пет години в тайната полиция, като малко по малко я бяха приели заради способностите ѝ, макар, разбира се, невинаги да ѝ беше леко.

И днес не беше лесно, не само с оглед на проклетото време. В стаята ѝ се появи началникът Рагнар Улуфсон, очевидно кисел и без настроение, и ѝ заяви, че тя, по дяволите, нямало да му флиртува, докато е навън по задачи.

— Да флиртувам? — отвърна тя.

— Тук пристигнаха цветя.

— Значи, грешката е моя?

— Мисля, че носиш известна отговорност, да. Трябва да се държим коректно и стегнато, когато сме на терен. Представляваме във висша степен централна институция.

— Чудесно, скъпи ми Рагнар! От теб човек винаги научава по нещо. Най-сетне ми просветна, че аз съм виновна, задето началникът по научноизследователската дейност в „Ериксон“ не прави разлика между обикновено приветливо отношение и флирт. Най-сетне разбирам, че нося отговорност, когато някои мъже имат такава развинтена фантазия, че виждат сексуална покана в една проста усмивка.

— Не говори глупости — каза Рагнар и изчезна, а тя впоследствие се разкая за избухването си.

Подобни реакции рядко водеха до нещо. От друга страна обаче, прекалено дълго бе търпяла.

Беше време да защити позицията си. Набързо разтреби бюрото си и извади анализа на Британската агенция за електронно разузнаване относно руския промишлен шпионаж в някои европейски софтуерни компании, който още не бе смогнала да изчете. Тогава звънна телефонът. Беше Хелена Крафт и Габриела се зарадва. Досега Хелена не я бе търсила, за да се оплаква или да ѝ натяква за нещо, напротив.

— Ще карам по същество — поде Хелена. — Получих обаждане от САЩ, което навярно е спешно. Можеш ли да го поемеш на твоя телефон от „Сиско“? Осигурихме безопасна линия.

— Разбира се.

— Хубаво, искам да ми разтълкуваш информацията, да прецениш дали в това има нещо. Звучи сериозно, но има нещо странно в интонацията на информаторката, която впрочем твърди, че те познавала.

— Свържи ме.

Обаждаше се Алона Касалес от АНС в Мериленд, макар Габриела за миг да се зачуди дали наистина беше тя. Последния път, когато се бяха засекли на конференция във Вашингтон, Алона беше самоуверена и харизматична лекторка в сферата на онова, което евфемистично наричаше активно проследяване на сигнали — т.е. хакерство, — след това двете с Габриела бяха седнали на по чаша. Габриела се бе почувствала запленена едва ли не против волята си. Алона пушеше цигарилос и притежаваше дълбок, чувствен глас, който охотно сипеше забавни афоризми и често намекваше за секс. Сега по телефона обаче тя звучеше съвсем объркана, а на моменти губеше нишката на мисълта си.

* * *

Отначало Алона не се притесни, още повече че темата ѝ беше близка. Беше на 48 години, едра на ръст, с преливащ бюст и две малки интелигентни очички, които можеха да накарат всекиго да загуби увереност. Често сякаш гледаше право през хората и никой не би казал, че страда от някакъв особен респект към висшестоящите. Можеше да нахока когото и да било, дори на посещение да бе министърът на правосъдието — и това също беше една от причините Ед Неда да се чувства добре в компанията ѝ. Никого от двамата не го беше особено грижа за постовете. Интересуваше ги дарованието и нищо друго, ето защо шефката на тайната полиция в държавичка като Швеция за Алона беше просто дребна риба.

При все това, след извършването на обичайните контролни проверки на разговора съвсем се бе шашардисала. Това обаче нямаше нищо общо с Хелена Крафт, а с драмата в офиса зад гърба ѝ, която тъкмо в този момент се бе разразила. Всички бяха свикнали с гневните изблици на Ед. Той бе способен да врещи, да реве и да думка с юмрук по масата без никаква причина. Ала този път нещо ѝ подсказа, че нещата стоят съвсем различно.

Мъжът изглеждаше тотално парализиран и докато Алона си седеше там и пелтечеше някакви объркани думи по телефона, наоколо му се насъбра народ и мнозина наизвадиха телефоните си, като всички без изключение изглеждаха възмутени или изплашени. Може би защото беше твърде шокирана, Алона не затвори слушалката, нито помоли да се обади по-късно. Просто се остави да я прехвърлят и тогава, точно както и искаше, попадна на Габриела Гране, онази очарователна млада аналитичка, която бе срещнала във Вашингтон и тозчас пробвала да свали, и макар да не ѝ се беше удало, Алона бе оставила у нея усещането за нещо много приятно.

— Здрасти, дружке — поде тя. — Как си?

— О, добре — отвърна Габриела. — При нас се вихри ужасяваща буря, но иначе всичко е окей.

— Последния път си прекарахме хубаво, нали?

— Абсолютно, много приятно беше. После цял ден имах махмурлук. Но допускам, че не се обаждаш, за да ме поканиш на среща.

— Не, за съжаление, колкото и да е печално. Звъня, защото прихванахме сериозна заплаха срещу шведски изследовател.

— Кой?

— Дълго време се затруднявахме да разтълкуваме информацията или дори да разберем за коя държава става дума. Използваха се само бегли кодови думи и голяма част от комуникацията бе криптирана и невъзможна за хакване, но все пак, както често се случва, с помощта на дребни парченца от пъзела… какво, по дяволите…

— Моля?

— Чакай малко!

Компютърът на Алона премигна. После угасна, а доколкото разбираше, същото се случи в целия офис, та за миг се почуди какво да стори. Реши да си продължи разговора, поне за момента; може да е просто токов удар, въпреки че осветлението иначе си работеше.

— Чакам — отвърна Габриела.

— Благодаря, много мило от твоя страна. Моля да ме извиниш. Тук е пълна лудница. Докъде бях стигнала?

— Говореше за парченца от пъзел.

— Точно, точно, свързахме едно-друго, все се намира някой непредпазлив, колкото и професионално да им се ще да подхождат, всъщност…

— Да?

— … плямпат, споменават адрес или нещо подобно, в този случай по-скоро…

Алона пак замлъкна. Самият командир Джони Инграм, един от истински висшестоящите в организацията с контакти далеч нагоре из Белия дом, беше влязъл в големия офис. Джони Инграм определено се мъчеше да изглежда хладнокръвен и изискан както винаги. Дори пусна някоя и друга шегичка по адрес на групичката в дъното на залата. Ала не можеше да преметне никого. Под ошлайфаната му и загоряла от слънцето външност — още от времето си в криптоложкия център на АНС на Оаху той имаше целогодишен слънчев тен — се долавяше нещо невротично и определено прозираше желанието да прикове вниманието на всички.

— Ало, там ли си? — обади се Габриела в другия край.

— За съжаление, трябва да прекъсна разговора. Пак ще се чуем — каза Алона и затвори, като в този миг сериозно се разтревожи.

Във въздуха се надушваше, че се е случило нещо ужасяващо, може би нов голям терористичен атентат. Джони Инграм обаче продължи своята успокоителна театрална игра и макар да кършеше ръце, а на челото и горната му устна да бе избила пот, той отново и отново натъртваше, че нищо сериозно не се било случило. По-скоро ставало въпрос за вирус, обясни той, който заразил интранета въпреки всички защитни мерки.

— За по-сигурно изключихме сървърите — оповести той и за миг действително внесе успокоение.

Ама че работа, вирус, явно си казваха хората, едва ли е чак толкова страшно.

После обаче Джони Инграм стана многословен, изразяваше се неясно и Алона не се сдържа и извика раздразнено:

— Говори като човек!

— Още не сме разбрали кой знае колко, нали се случи току-що. Възможно е обаче да са ни хакнали системата. Ще ви осведомим веднага щом научим нещо повече — отвърна Джони Инграм, отново видимо обезпокоен, и тогава из помещението се разнесе шушукане.

— Пак ли иранците — почуди се някой.

— Мислим, че… — продължи Инграм.

Не стигна по-далеч. Човекът, който очевидно трябваше да застане там от самото начало и да обясни какво се е случило, го прекъсна безцеремонно и се изправи с цялото си мечешко туловище, и в онзи миг наистина представляваше внушителна гледка. Ако Ед Нийдъм до преди малко бе смачкан и шокиран, сега излъчваше чудовищна решимост.

— Не — изсъска той. — Това е хакер, гаден шибан суперхакер, комуто ще отрежа топките, и точка.

* * *

Габриела Гране тъкмо бе надянала палтото си, за да си ходи у дома, когато Алона Касалес отново се обади, и най-напред Габриела се подразни не само заради объркването последния път, и защото искаше да тръгне, преди да се е разразила очакваната виелица. Според новините по радиото вятърът щеше да фучи с до 30 м/сек, очакваше се температурата да падне до –10 градуса, а тя беше прекалено тънко облечена.

— Извинявай, че се забавих — поде Алона Касалес. Имахме съвсем откачен предиобед. Пълен хаос.

— И при нас е така — отвърна Габриела учтиво и погледна часовника си.

— Както казах обаче, имам важни сведения, поне така си мисля. Не е съвсем лесно да се прецени. Тъкмо се заех с проучването на група руснаци, споменах ли го? — продължи Алона.

— Не.

— Е, навярно там има и немци, и американци, а може би и някой и друг швед.

— За какъв тип група става въпрос?

— Криминално проявени, много опитни. Вече не обират банки, нито продават дрога, а крадат корпоративни тайни и конфиденциална бизнес информация.

— Черни шапки[9].

— Не са просто хакери. Изнудват хората и раздават подкупи. Навярно се занимават и с нещо толкова демоде като убийствата. Честно казано обаче, още не разполагам с кой знае какво за тях, само с известно количество кодови думи и непотвърдени връзки, както и с две действителни имена, плюс няколко млади компютърни инженери на по-ниски позиции. Групировката се е посветила на квалифициран промишлен шпионаж и тъкмо затова случаят се озова на моето бюро. Опасяваме се, че върхова американска технология е попаднала в руски ръце.

— Разбирам.

— Само че не е лесно да се доберем до тях. Добре се криптират и колкото и да се напрягам, не успявам да се доближа до ръководното ниво. Прихванах единствено това, че лидерът им се нарича Танос.

— Танос?

— Да, от Танатос, богът на смъртта в древногръцката митология, онзи, дето е син на Никта, нощта, и близнак на Хипнос, съня.

— Ужасно драматично.

— По-скоро детинско. Танос е злодей от „Марвъл Комикс“, нали знаеш, онези серийни албуми с герои като Хълк, Железния човек и Капитан Америка, и това не е кой знае колко руско, а преди всичко е… как да кажа…

— Хем забавно, хем нахално?

— Да, сякаш са банда нахакани колежанчета, които са ни взели на подбив, и това ме дразни. Честно казано, в тази история има куп неща, които ме смущават, затова и страшно се заинтригувах, когато чрез радиоелектронното разузнаване установихме, че във въпросната мрежа може да има дезертьор, човек, който навярно би могъл да ни помогне да разберем за какво става дума, стига да го пипнем, преди те самите да го сторят. Сега обаче, като разгледахме нещата по-отблизо, осъзнахме, че изобщо не е било каквото си мислим.

— В какъв смисъл?

— Дезертиралият не е престъпник, а тъкмо обратното — почтен човек, напуснал предприятие, в което въпросната организация има къртици. Някой, който навярно по чиста случайност е научил нещо от решаващо значение.

— Продължавай.

— И според нашата преценка сигурността на това лице понастоящем е сериозно застрашена. Човекът се нуждае от охрана. До съвсем скоро обаче нямахме представа къде да го търсим. Не знаехме дори в коя компания е работил. Сега обаче мислим, че сме стеснили периметъра — продължи Алона. — Нали разбираш, през изминалите дни една от онези фигури случайно намекна нещо за въпросния човек с думите, че „с него са офейкали всичките проклети Т-та“.

— Проклети Т-та?

— Ами да, звучеше странно и криптирано, но имаше предимството, че беше твърде специфично и се поддаваше на проучване, е, точно „проклети Т-та“ не ни доведе доникъде, но Т-то в най-общ план, думи с Т във връзка с предприятия имаше, потърсихме високотехнологични предприятия и през цялото време стигахме до едно и също — до Никълъс Грант и неговата максима: Толерантност, Талант, Топлота.

— Говорим за „Солифон“ — вметна Габриела.

— Така си мислим. Най-малкото изпитахме усещането, че нещата си идват на мястото, ето защо се заехме да проучим кой се е махнал от „Солифон“ напоследък. Най-напред я закъсахме, нали във въпросното предприятие текучеството е голямо. Дори си мисля, че това е една от основните им идеи. Дарованията да се вливат и изливат. После обаче се съсредоточихме върху ония Т-та. Знаеш ли какво има предвид Грант с това?

— Не точно.

— Това е неговата рецепта за творческа сила. С първото Т иска да каже, че се изисква толерантност както към причудливи идеи, така и към странни птици. Колкото са по-отворени към нестандартни хора и към малцинства изобщо, толкова са по-възприемчиви и за напредничави идеи. Малко като Ричард Флорида, нали знаеш, и неговия гей индекс. Където съществува толерантност към такива като мен, има и по-голяма отвореност и креативност.

— Твърде хомогенните организации със строги правила на поведение не постигат нищо.

— Именно. А талантът — е, талантите, твърди той, не само постигат добри резултати. Те привличат и други дарования. Създават среда, в която хората искат да пребивават, затова още от самото начало Грант се опитва да привлече по-скоро гениите в бранша, отколкото предварително определения тип специалисти. Остави талантите да ти посочат насоката на развитие, казва той.

— Ами топлота?

— Топли отношения между въпросните таланти. Да не се прибягва до бюрократични правила, до уреждане на срещи и преминаване през секретарки. Да се оставят да общуват свободно, за да се сближат и да обсъждат идеите си без търкания. И както със сигурност ти е известно, „Солифон“ се превърна в невиждана приказка за успех. Доставяха пионерска технология в ред сфери, дори и в АНС, да си остане между нас. После обаче изскочи едно ново генийче, твой сънародник, а с него…

— … офейкаха всичките проклети Т-та.

— Точно.

— И това е Балдер.

— Съвсем вярно, и не мисля, че по принцип има проблеми с толерантността или с топлотата. Но още от самото начало се държал дръпнато, отказвал да споделя каквото и да било. За нула време успял да развали хубавата атмосфера между елитните изследователи в компанията, особено след като взел да обвинява хората, че били крадци и епигони. Освен това се разиграла неприятна сцена между него и собственика, Никълъс Грант. Грант обаче отказва да сподели за какво става въпрос — само, че било нещо лично. Малко след това Балдер напуснал.

— Знам.

— Да, и повечето сигурно са се зарадвали, задето се е махнал. В предприятието станало по-леко да се диша, а хората отново започнали да проявяват доверие един към друг, поне до известна степен. Никълъс Грант обаче не скачал от радост, нито адвокатите му. Балдер бил подбрал и отнесъл онова, което разработил в „Солифон“, а всички смятали — може би тъкмо защото нищо не знаели и се разпространявали какви ли не слухове, — че мъти нещо сензационно, способно да предизвика революция в областта на квантовите компютри, над което работел „Солифон“.

— И чисто юридически изготвеното от него принадлежи на компанията, не лично нему.

— Именно. И тъй, макар Балдер да говорел за кражба, в края на краищата тъкмо той самият бил крадецът и историята скоро ще се взриви в съда, както знаеш, стига Балдер да не успее да сплаши въпросните топадвокати с онова, което понастоящем знае. Информацията е неговата застраховка живот, както твърди той, и може би е така. Ала в най-лошия случай може да се превърне и в…

— Неговата смърт.

— Поне мен това ме безпокои — продължи Алона. — Получаваме все по-силни индикации, че се крои нещо сериозно, а сега разбрах и от шефката ти, че можеш да ни помогнеш с някои от парченцата на пъзела.

Габриела хвърли поглед на бурята навън, копнееше да се махне от всичко това и да се прибере вкъщи. И все пак свали палтото си и отново седна на своя стол. Настроението ѝ съвсем се бе развалило.

— С какво желаете да ви помогна?

— Какво според теб е узнал?

— Да разбирам ли, че нито сте успели да го подслушате, нито да го хакнете?

— На това няма да отговоря, скъпа. Но ти какво мислиш?

Габриела си спомняше как Франс Балдер бе застанал тук, на прага на кабинета ѝ, не много отдавна, и бе смотолевил, че мечтае за „нов живот“ — каквото и да е имал предвид с това.

— Известно ти е, допускам — рече тя, — че Балдер още тук, в Швеция, смяташе, че ограбват научноизследователската му дейност. Институтът по радиоелектронно разузнаване проведе доста щателно проучване и донякъде му даде право, макар да не напреднаха кой знае колко по случая. По същото време се срещнах с Балдер за първи път и той не ми допадна особено. Наду ми главата от приказки. Бе ослепял за всичко, което не касаеше него и научната му дейност. Помня как си помислих, че никой успех на този свят не заслужава да си толкова тесногръд. Ако тъкмо това се изисква, за да станеш световен капацитет, не бих искала да ми се случва, дори в мечтите ми. Но може и да съм се повлияла от съдебното решение за сина му.

— За попечителството?

— Да, тъкмо бе загубил всякакво право да се грижи за сина си — който, както знаеш, е аутист, — понеже не давал пет пари за него и дори не забелязал, че момчето почти е наизустило библиотеката му, затова когато чух, че всички до един са се настроили против него, изобщо не се учудих. Пада му се, нещо такова ми мина през ума.

— А после?

— После се прибра у дома и колегите коментираха, че трябвало да получи някаква защита, та тогава се срещнах с него отново. Случи се само преди няколко седмици и всъщност беше просто невероятно. Беше съвършено променен. Не само че бе обръснал брадата си, оправил прическата си и отслабнал. Беше и по-сдържан, дори малко неуверен. Нямаше и помен от онази обсебеност и си спомням, че го попитах дали не се тревожи по повод на процесите, които му предстояха. Знаеш ли какво ми отговори?

— Не.

— Обясни ми със саркастичен тон, че не се безпокоял, понеже всички сме равни пред закона.

— И какво е искал да каже?

— Че сме равни, ако плащаме еднакво. В неговия свят, спомена той, законът не бил нищо повече от меч, с който пронизвали такива като него. Та да, тревожеше се. Освен това се притесняваше, защото знаеше неща, които му тежаха, макар и да можеха да го спасят.

— Но не каза какви точно?

— Каза, че не искал да губи единствения си коз. Искал да изчака, за да види колко далеч бил готов да стигне противникът. Личеше му обаче, че е потресен, а в един момент дори изтърси, че явно имало хора, които искали да му навредят.

— Как точно?

— Не чисто физически, смяташе той. Очевидно се целели в изследванията и в честта му, така каза. Но едва ли наистина е вярвал, че нещата могат да останат така, ето защо му предложих да си набави куче пазач. Изобщо, мислех си, че едно куче би било отлична компания за мъж, който живее в предградията в прекалено голяма къща. Той обаче махна с ръка. Сега не мога да гледам куче, отсече.

— И защо според теб?

— Всъщност не знам, но останах с усещането, че нещо го потиска, а и той не се възпротиви особено, когато се погрижих да се сдобие с нова, модерна алармена система в дома си.

— Кой я инсталира?

— Една охранителна фирма, с която обикновено работим, „Милтън Секюрити“.

— Добре, много добре. И все пак бих предложила да го преместите на сигурно място.

— Толкова ли е лошо?

— Най-малкото има такъв риск и това стига, нали?

— О, да — отвърна Габриела. — Можеш ли да ми препратиш някаква документация, за да мога да говоря с началника си веднага?

— Ще видя, но всъщност не знам какво мога да направя точно сега. Имахме… доста сериозни компютърни проблеми.

— Наистина ли сте институция, която може да си позволи да има такива проблеми?

— Не сме, права си. Ще ти звънна, скъпа — каза тя и затвори, а Габриела остана застинала на мястото си за няколко секунди, загледана в бурята, която шибаше все по-яростно по прозореца.

После взе своя блекфон и набра номера на Франс Балдер. Звъня отново и отново. Не само за да го предупреди и да се погрижи веднага да бъде преместен на сигурно място, а и защото внезапно ѝ се прищя да поговори с него и да разбере какво бе имал предвид с думите: „През последните дни мечтая за нов живот“.

Никой не знаеше и едва ли би повярвал, ако научеше, че Франс Балдер бе изцяло посветен на задачата да накара своя син да нарисува още една скица, която да грее с онова чудно сияние, сякаш дошло от друг свят.

Глава 6.

20 ноември

На компютъра проблеснаха думите:

Мисията изпълнена!

Чумата тозчас нададе рев с дрезгав, почти безумен глас, което навярно беше непредпазливо от негова страна. Съседите обаче, ако изобщо го чуеха, едва ли биха заподозрели за какво ставаше дума. На пръв поглед домът на Чумата не приличаше на място, където се кроят планове, застрашаващи националната сигурност. По-скоро имаше вид на свърталище, което би пробудило интереса на социалните служби.

Чумата живееше на улица „Хьогклинтавеген“ в Сундбиберг, крайно непривлекателен район с потискащи четириетажни блокове от избелели тухли, а и за самия апартамент нямаше какво положително да се каже. Вътре смърдеше на кисело и спарено. На писалището му се въргаляха всевъзможни боклуци, опаковки от сандвичи на „Макдоналдс“ и кенове от кока-кола, смачкани листа със записки, трохи от сладкиш, неизмити чаши от кафе и празни пликчета от бонбони, и макар част от всичко това да бе попаднало в кошчето за боклук, то, от своя страна, не беше изпразвано седмици наред, пък и нямаше начин да се измине и метър навътре в стаята, без по ходилата да полепнат хлебни трохи и пясък. И все пак никой от познатите му не би се удивил.

Чумата поначало беше момче, което не се къпеше, нито сменяше дрехите си без истински наложителна причина. Живееше изцяло пред компютъра и дори през по-малко напрегнати работни периоди изглеждаше окаяно: с наднормено тегло, занемарен въпреки опита да поддържа стилна козя брадичка, която отдавна се бе превърнала в безформен храсталак. Чумата беше едър, прегърбен и силно пъхтеше, когато се движеше. Но в някои неща много го биваше.

Беше виртуозен хакер, който летеше безпрепятствено през киберпространството, и навярно само един в областта го превъзхождаше, или май в неговия случай е по-точно да се каже „само една“. Танцът на пръстите му по клавиатурата беше радост за окото. В интернет беше толкова лек и гъвкав, колкото тежък и тромав бе в другия, осезаемия свят, и докато един съсед някъде отгоре, навярно г-н Янсон, в момента блъскаше по пода, той отговори на съобщението, което бе получил:

Оса, да ти имам гения. Трябва да ти издигнат статуя!

После се облегна назад с блажена усмивка и опита да обобщи целия ход на събитията или просто да отдъхне, да изживее кратък миг на триумф, преди да осъществи замисъла си и да изпомпа от Осата всеки отделен детайл, а може би и да се увери, че е разчистила следите след себе си. Никой не трябваше да ги проследи, никой!

И преди бяха тероризирали могъщи организации. Това тук обаче бе на ново ниво и мнозина в отбраната компания, към която се числеше, т.нар. Република на хакерите, се бяха противопоставили на идеята, преди всичко самата Оса. Тя бе способна да се дърли с абсолютно всяка институция или личност, стига да се налагаше. Ала не обичаше да създава проблеми ей така, за идеята.

Недолюбваше подобни детински хакерски глупотевини. Не беше от хората, които се намъкват в суперкомпютри само за да се направят на много важни. Осата вечно искаше да има по-конкретна цел и винаги извършваше своите проклети анализи на последствията. Претегляше дългосрочните рискове на фона на краткосрочното задоволяване на потребностите и никой не можеше да твърди, че в този смисъл бе особено разумно да хакнеш АНС. И все пак тя се остави да я убедят, защо — на практика никой не разбираше.

Навярно се нуждаеше от стимулиране. Навярно умираше от скука и ѝ се щеше да въдвори малко хаос, та да не издъхне от отегчение. Или пък, както твърдяха неколцина от групата, вече бе влязла в конфликт с АНС, та затова пробивът не бе нищо повече от лично отмъщение. Други в групата обаче подлагаха на съмнение и това мнение, настоявайки, че всъщност дирела информация, че била на лов за нещо още откакто баща ѝ, Александър Залаченко, бе убит в болница „Салгренска“ в Гьотеборг.

Никой обаче не знаеше със сигурност. Осата открай време пазеше своите тайни, а и нали мотивът всъщност нямаше значение, във всеки случай това се опитваха да си втълпят. Щом желаеше да помогне, оставаше им само да приемат с благодарност, без да се дразнят, че в началото не е проявила кой знае какъв ентусиазъм, или въобще някакви чувства. Поне вече не се инатеше и това бе предостатъчно.

С Осата на борда проектът изглеждаше доста по-надежден, а и всички те знаеха по-добре от повечето хора, че през последните години АНС бе престъпвала правомощията си по най-грубия начин. Днес организацията подслушваше не само терористи и потенциални застрашаващи сигурността лица, нито дори важни особи, като например глави на чужди държави и властимащи, а всеки и всичко, почти всичко. Милиони, милиарди разговори, кореспонденции и всякакви действия в интернет биваха проследявани и архивирани и с всеки изминал ден АНС дълбаеше и проникваше все по-навътре в личния живот на всички нас, превръщайки се в едно голямо, бдящо зло око.

Вярно, никой в Републиката на хакерите не беше цвете за мирисане в това отношение. Всички без изключение бяха прониквали в дигитални пространства, където нямаха абсолютно никаква работа. Такива бяха правилата на играта, тъй да се каже. Хакерите прекосяваха границите за добро или лошо. Те бяха личности, които по силата на самото си занимание нарушаваха правилата и разширявайки пределите на своето познание, невинаги ги беше еня за някакви си разлики между частно и публично.

Не им липсваше морал обаче и преди всичко знаеха, включително и от личен опит, как корумпира властта, особено когато няма прозрачност, при това на никого от тях не допадаше мисълта, че най-ужасните и безскрупулни хакерски атаки вече не се извършваха от отделни бунтари и хора извън закона, а от държавни колоси, които искаха да контролират своето население. Ето защо Чумата и Троицата, и Боб Песа, и Лапата, и Зод, и Маца, и цялата банда в Републиката на хакерите бяха взели решение да отвърнат на удара посредством хакване на АНС и правене на всякакви номерца.

Не беше лека задача. Малко като да отмъкнеш златото от Форт Нокс, а и каквито си бяха самонадеяни идиоти, те не желаеха просто да се промъкнат в системата. Искаха и да я притежават. Искаха да се сдобият със статут на суперпотребители, или Root, ако говорим на езика на „Линукс“, а за да успеят в начинанието си, необходимо бе да открият неизвестни дупки в сигурността, т.нар. нулеви дни — най-напред на платформата със сървърите на АНС, а сетне и навътре в интранета на организацията, NSANet, откъдето се провеждаше радиоелектронното разузнаване на институцията по целия свят.

Както обикновено, бяха започнали с малко социално инженерство. Трябваха им имената на системни администратори и инфраструктурни анализатори, охраняващи сложните пароли за интранета, пък и нямаше да навреди, ако откриеха някой „доносник“, който евентуално да прояви небрежност по отношение на рутинните процедури за безопасност. Чрез собствените си канали успяха да се доберат до четири, пет, шест имена, сред тях и момче на име Ричард Фулър.

Ричард Фулър работеше в NISIRT, Екипа за бързо реагиране по време на инциденти в информационните системи на АНС, който надзираваше интранета на службата и непрекъснато бе на лов за изтичания и инфилтратори. Ричард Фулър си беше почтен пичага — дипломирал се по право в Харвард, републиканец, стар куотърбек, патриотична мечта, ако можеше да се вярва на биографията му. Боб Песа обаче успя посредством една отдавнашна любовница да узнае, че страдал от биполярно разстройство, а навярно и смъркаше кока.

Когато беше превъзбуден, вършеше всевъзможни глупости, като например да избере файлове и документи, без най-напред да ги сложи в пясъчник[10]. Иначе на вид беше спретнат, може би малко мазничък, повече приличаше на финансист, на някой Гордън Геко, отколкото на таен агент, и някой, навярно самият Боб Песа, подхвърли идеята Осата да замине за родния му град Балтимор, да преспи с него и да го залиса с някое гърненце с мед[11].

Осата им предложи да вървят по дяволите.

После зачеркна и втората им идея — да напишат документ с фалшиви данни за инфилтраторите и изтичанията на информация от главния щаб във Форт Мийд и да го заразят с шпионски софтуер, троянец последен писък с високо ниво на въздействие, който Чумата и Осата щяха да разработят. Намерението бе след това да наслагат ръководни нишки из интернет, които да примамят Фулър към файла и в най-добрия случай така да го разгорещят, че да загърби сигурността. Планът не беше лош, съвсем не — преди всичко би могъл да ги въведе в компютърните системи на АНС, без да им се налага да извършват активен пробив, който най-вероятно бе проследим.

Осата обаче нямаше намерение, по думите ѝ, да кибичи в очакване дръвникът Фулър да се изложи. Не желаеше да бъде зависима от чуждите грешки и като цяло си беше опака и проклета, ето защо никой не се изуми, когато най-ненадейно изяви желание сама да поеме цялата операция, и макар това да предизвика известни спорове и протести, в крайна сметка отстъпиха, при условие че все пак ще поддържат някакво сътрудничество и тя ще спазва някои правила на поведение. Така че Осата старателно си записа имената и данните на системните администратори, които бяха открили, и помоли за помощ в т.нар. операция по събиране на идентификационните сведения: обследването на сървърната платформа и операционната система. После обаче затръшна вратата пред Републиката на хакерите и пред света и Чумата нямаше усещането, че тя се вслушва особено в неговите съвети, например, че не бива да използва своя handle[12], както и че не бива да работи у дома, а по-скоро в някой отдалечен хотел под фалшива самоличност, в случай че хрътките на АНС я проследят през засуканите лабиринти на мрежата Тор[13]. Очевидно обаче тя бе свършила всичко по своя си начин, а Чумата нямаше какво друго да стори, освен да кисне на масата си тук, в Сундбиберг, и да чака с опънати до краен предел нерви, като все още си нямаше и представа как бе процедирала тя.

Само едно знаеше със сигурност: постигнатото от нея бе велико и легендарно, и докато виелицата навън фучеше, той понасмете малко от боклука на писалището, наведе се към компютъра и написа:

Разправяй. Какво е усещането?

Празно, отвърна тя.

* * *

Празно.

Ето какво ѝ беше. Лисбет Саландер почти не бе мигвала в продължение на седмица, а навярно и бе пила и яла прекалено малко, та сега я цепеше главата, очите ѝ бяха кървясали, ръцете ѝ трепереха и най-много от всичко ѝ се искаше да запрати цялото си оборудване на пода. Някъде дълбоко в себе си обаче беше доволна, макар и съвсем не по повода, за който предполагаше Чумата или който и да било от Републиката на хакерите. Беше доволна, защото ѝ се бе удало да научи нещо ново за престъпната групировка, която изследваше, както и защото вече можеше да се позове на връзка, за която преди само бе подозирала или гадаела. Това обаче го запази за себе си. А как останалите изобщо бяха повярвали, че е хакнала системата в името на каузата, бе нещо, което не спираше да я удивява.

Та тя не беше някакво ударено от хормона тийнейджърче, някакъв самодоволен идиот, ламтящ за слава. Хвърлеше ли се с главата надолу в подобна дързост, Лисбет желаеше да постигне нещо съвършено конкретно, макар да беше вярно, че навремето за нея хакването беше нещо повече от просто средство. В най-лошите моменти от детството ѝ то бе нейният начин да избяга от действителността и да не се чувства толкова самотна. С помощта на компютрите успяваше да срине издигнатите отпреде ѝ стени и бариери и да изживее мигове на истинска свобода. Може би имаше елементи от всичко това и в сегашната ситуация.

Преди всичко обаче бе излязла на лов, и то още откакто се беше събудила на зазоряване след онзи свой сън за юмрука, който ритмично и настоятелно удряше по матрака на „Лундагатан“, а не може да се каже, че ловът е лесна игра. Противниците се укриваха зад димни завеси и може би затова Лисбет Саландер напоследък бе изглеждала необичайно чепата и мъчна. Сякаш от нея се излъчваше някакъв мрак и като изключим един як и гръмогласен треньор по бокс на име Обинзе, и двама-трима любовници от двата пола, тя на практика не се срещаше с никого и повече от всякога имаше вид на истинско бедствие. Косата ѝ стърчеше, погледът ѝ бе помръкнал и макар на моменти да полагаше усилия, не бе напреднала особено в употребата на вежливи фрази.

Говореше или истината, или нищо, а жилището ѝ тук на „Фискаргатан“… е, това бе отделна история. Беше голямо като за семейство със седем деца и при все че годините си минаваха, не беше нито обзаведено, нито уютно. Тук и там имаше някакви мебели от ИКЕА, пръснати сякаш безразборно, липсваше дори стереоуредба, отчасти може би защото Лисбет нищо не разбираше от музика. Виждаше повече музика в едно диференциално уравнение, отколкото в произведение на Бетовен. При все това беше червива от пари. Кинтите, които някога бе отмъкнала от мошеника Ханс-Ерик Венерстрьом, бяха набъбнали до повече от пет милиарда крони. По някакъв начин обаче — типичен за нея — богатството не бе оставило следи в личността ѝ, може би като изключим това, че съзнанието за парите я бе направило още по-неустрашима. Най-малкото напоследък измисляше все по-драстични неща, като например да счупи пръстите на изнасилвач и да се лута из интранета на АНС.

Никак не беше изключено в последната си акция да бе престъпила границата, ала бе гледала на това като на необходимост и дни и нощи бе работила съвършено вглъбена, забравяйки за всичко останало. Сега, впоследствие, насочи уморените си, примижали очи към своите две писалища, поставени под Г-образен ъгъл. Отгоре им стоеше оборудването ѝ, собственият ѝ, обикновен компютър и машината за тестване, която бе закупила и на която бе инсталирала копие на сървъра и операционната система на АНС.

След това бе качила в тестмашината специално написаната си програма, която търсеше грешки и пролуки в платформата. Впоследствие я допълни с програми за дебъгване, поведенческо тестване тип черна кутия и бетаатаки. Резултатът, който получи, бе в основата на шпионския ѝ вирус, на нейния RAT, така че не можеше да си позволи да прояви небрежност по нито една точка. Анализира системата от горе до долу и, разбира се, тъкмо затова бе инсталирала копие на сървъра тук, у дома. Ако се беше нахвърлила на истинската платформа, техниците на АНС щяха тозчас да забележат и да наострят уши, а тогава веселбата набързо щеше да приключи.

Сега можеше да продължава необезпокоявано, ден след ден, без много сън или храна, а ако все пак се случеше да стане от компютъра, то бе, за да подремне на дивана или да си претопли малко пица в микровълновата. Иначе се бъхтеше, докато очите ѝ кървясаха, не на последно място със своя Zeroday Exploit, софтуера, който търсеше неизвестни пролуки в сигурността и щеше да ъпдейтне статуса ѝ, щом веднъж се промъкнеше вътре. Честно казано, беше си пълно безумие.

Лисбет написа програма, която не просто ѝ предостави контрол върху системата, а ѝ осигури възможност да управлява дистанционно каквото пожелае в интранет. А за интранет притежаваше повърхностни познания и всъщност това бе най-абсурдното.

Не просто щеше да проникне. Щеше и да продължи навътре в NSANet, в тази самостоятелна вселена, в минимална степен свързана с обичайния интернет. Може и да изглеждаше като тийнейджърка, скъсана по всички предмети, ала станеше ли дума за изходни кодове в компютърни програми и за логически връзки изобщо, нямаше равна на себе си. И сега мозъкът ѝ каза само „щрак-щрак“ и създаде съвършено нова рафинирана шпионска програма, супервирус, който водеше самостоен живот. Когато най-сетне се почувства доволна от него, настъпи следващата фаза в работата ѝ — щеше да спре с игрите в собствената си работилница и да премине към истинската атака.

Ето защо извади предплатената карта, която бе закупила в Берлин от оператора Т-Мобайл, и я пъхна в телефона си. После се свърза чрез нея с мишената си и може би наистина би трябвало да седи на някое друго място, далече, в друго кътче на света, навярно с другата си самоличност, Ирене Несер.

Сега момчетата по сигурността от АНС, ако бяха наистина усърдни и кадърни, навярно биха могли да я проследят до базовата станция на „Теленор“ в квартала. Със сигурност нямаше да стигнат чак до крайната цел, не и по технически път. И все пак щяха да са достатъчно близо и по някакъв начин това не би било хубаво. Лисбет смяташе, че предимствата на това да си седи у дома надделяваха над недостатъците, но все пак взе всички възможни предпазни мерки. Като толкова много други хакери и тя използваше Тор, мрежа, чрез която нейният трафик рикошираше в хиляди потребители. Знаеше обаче, че в случая дори Тор не беше безопасен — АНС използваше програма, наречена „Егоистичният Жираф“, за да пробие системата, затова работи дълго време над по-нататъшното подсилване на личната си защита и едва тогава премина в нападение.

Разряза платформата като лист хартия, ала нямаше причина да се пъчи от гордост. Сега трябваше по най-бързия начин да изнамери ония системни администратори, чиито имена бе получила, и да инжектира своята шпионска програма в някой от техните файлове, за да прокара мост между мрежата на сървърите и интранета, а това не беше проста операция, по никакъв начин. Не биваше да се задействат никакви предупредителни аларми, никакви антивирусни програми. Накрая избра мъж на име Том Брекинридж и се промъкна в NSANet с неговата самоличност, а после… всяко мускулче в тялото ѝ се напрегна. Пред очите ѝ, пред измъчените ѝ, отмалели от бодърстване очи магията най-после проработи.

Шпионската ѝ програма я отвеждаше все по-навътре в това най-тайно от тайните места и тя очевидно знаеше точно накъде се е запътила. Беше се насочила към активната директория или нейното съответствие, за да ъпгрейдне статуса си. От дребно посетителче, което не беше добре дошло, щеше да се превърне в суперпотребител в тази гъмжаща от информация вселена и едва след това да се опита да добие общ поглед върху системата, а това не беше лесно. Бе почти немислимо, пък и тя не разполагаше с много време.

Трябваше да бърза, да бърза, да хване цаката на търсачката и да проумее всички кодови думи и изрази, и указания, и тъкмо бе на път да се откаже, когато най-сетне откри документ, отбелязан със Строго секретно, „НОРОФОН — Без международно разпространение“ — сам по себе си нищо забележително. Ала в комбинация с две комуникационни връзки между Зигмунд Екервалд от „Солифон“ и киберагенти от отдела за Надзор над стратегическите технологии в АНС, все пак ставаше взривоопасен. Тогава се усмихна и запамети и най-дребния детайл, макар в следващия миг да изруга на висок глас, понеже съзря още един документ, който явно имаше нещо общо със случая. Той бе зашифрован, затова нямаше друг изход, освен да го копира, а допускаше, че във Форт Мийд това щеше да активира някоя аларма.

Положението започваше да става напечено. Освен това налагаше се да се заеме и с официалната си задача, ако изобщо официална беше точната дума. Тя обаче бе дала тържествено обещание на Чумата и останалите в Републиката на хакерите да смъкне гащите на АНС и да изкара с бой малко от високомерието на организацията, ето защо се зачуди с кого да се свърже. Кой да получи посланието ѝ?

Избра Едуин Нийдъм, Ед Неда. Що се отнасяше до ИТ сигурността, неговото име изникваше през цялото време и когато набързо го проучи в интранета, изпита неволен респект. Ед Неда беше звезда. Сега обаче тя го бе надхитрила и за миг ѝ стана неудобно от това, което смяташе да направи.

Атаката ѝ щеше да предизвика пълен хаос. Но това беше точно каквото се искаше, така че премина в нападение. Нямаше представа колко е часът. Можеше да е нощ или ден, есен или пролет, и само смътно, с дъното на съзнанието си долавяше, че навън се вихри буря, сякаш и времето бе солидарно с нападението ѝ, а далече в Мериленд, досами известното кръстовище „Балтимор Паркуей“ и „Мериленд Рут 32“, Ед Неда започваше да пише имейл.

Не стигна особено далеч, защото в следващата секунда тя пое юздите и продължи изречението му с думите: Онзи, който следи народа, накрая сам бива проследен от него. В това се съдържа фундаментална демократична логика, и за кратък миг ѝ се стори, че е улучила десетката, че е имала гениално хрумване. Усещаше горещата сладост на реванша, а после пое заедно с Ед Неда на пътешествие из системата. Двамата танцуваха и фучаха покрай святкащ свят от неща, които на всяка цена трябваше да останат скрити.

Несъмнено преживяването беше спиращо дъха, и все пак, и все пак… Когато се откачи и всичките ѝ логови файлове автоматично бяха изтрити, дойде махмурлукът. Като след оргазъм с погрешен партньор. Онези изречения, които само допреди миг ѝ се бяха стрували толкова точно попадение, сега ѝ звучаха съвсем детински, като хакерско бръщолевене. Внезапно закопня да се напие до козирката, минимум. С уморени провлечени стъпки стигна до кухнята, грабна бутилка „Тъламор Дю“ и две-три бири, с които да изплакне уста, сетне седна пред своите компютри и започна да пие. Не за да празнува, съвсем не. В тялото ѝ не бяха останали никакви усещания на победител. По-скоро… защо? От чувство за противоречие може би.

Пиеше ли, пиеше, а бурята навън фучеше, радостните възгласи откъм Републиката на хакерите се множаха. Нищо от това обаче вече не я засягаше. Едва се държеше изправена и с бързо, помитащо движение прекара ръка по масата, наблюдавайки как бутилки и пепелници политат към пода. После се сети за Микаел Блумквист.

Сто на сто беше от алкохола. Блумквист имаше навика да изскача в мислите ѝ, когато беше пияна, точно както се случва с напоркани бивши любовници, и без изобщо да го съзнава, тя хакна неговия компютър, а това далеч не беше АНС. Отдавна си пазеше пряка пътека към него и първоначално се зачуди каква ли работа имаше там.

Не ѝ пукаше за него, нали така? Той беше история, просто привлекателен идиот, в когото навремето случайно се бе влюбила, и нямаше намерение да повтаря тази грешка. Не, всъщност би трябвало просто да се откачи от интернет и да не поглежда компютър седмици наред. При все това остана на неговия сървър и в следващия миг изражението ѝ се смекчи. Шибаният Кале Блумквист бе създал файл на име „Кутията на Лисбет“ и в този документ се криеше въпрос към нея:

Какво да мислим за изкуствения интелект на Франс Балдер?

Лисбет се поусмихна и може би това донякъде се дължеше на Франс Балдер.

Той беше нейният тип компютърен маниак, обсебен от изходни кодове, от квантови процеси и от възможностите на логиката. Но най-вече се развесели от факта, че Микаел Блумквист се бе натресъл в същата сфера като нея самата, и макар да се чудеше дали просто да не изключи компютъра и да си легне, тя отговори:

Интелектът на Балдер ни най-малко не е изкуствен. Как е твоят собствен понастоящем?

И какво ще стане, Блумквист, ако създадем машина, която е малко по-умна от нас самите?

После отиде в една от своите спални и както си беше с дрехите, изпадна в безпаметен сън.

Глава 7.

20 ноември

Още нещо се беше случило в редакцията, явно нещо не много хубаво. Ерика обаче отказваше да сподели подробности по телефона. Настоя за разрешение да го посети в дома му. Микаел се бе опитал да я разубеди.

— Красивото ти дупе ще стане на шушулка!

Ерика не го послуша и ако не беше интонацията ѝ, той просто щеше да се зарадва на нейното упорство. Още откакто бе напуснал редакцията, Микаел копнееше за възможност да поговори с нея, а може би и да я вкара в спалнята си и да ѝ свали дрехите. Нещо обаче му подсказваше, че сега няма да стане и дума за това. Ерика изглеждаше обезпокоена и промълви едно „извинявай“, което само го разтревожи още повече.

— Веднага ще хвана такси — каза тя.

Във всеки случай се позабави и като нямаше какво друго да прави, той влезе в банята и се погледна в огледалото. Бе имал и по-добри дни. Косата му беше чорлава и неподстригана, а под очите му имаше сенки и торбички. Като цяло грешката бе на Елизабет Джордж. Микаел изруга, излезе от банята и поразтреби още малко апартамента.

Ерика нямаше да може да се оплаче поне от това. Колкото и отдавна да се познаваха и колкото и да бяха преплетени житейските им пътища, в него все още вирееше слаб комплекс. Той беше нежененият син на работник, тя беше омъжената госпожа от висшата класа с перфектен дом в Салтшобаден и при всички положения нямаше да навреди, ако обстановката вкъщи изглежда прилично. Напълни миялната машина, изчисти мивката и хукна навън с боклука.

Дори успя да пусне прахосмукачката в гостната и да полее цветята на прозореца, както и да въдвори малко ред по библиотечката и поставката за вестници, преди най-сетне на вратата да се позвъни, като едновременно се и почука. Гостенката нямаше търпение да влезе. Когато отвори, Микаел остана потресен. Ерика бе вкочанена.

Тресеше се като лист от трепетлика и това не се дължеше единствено на времето. Облеклото ѝ също си бе казало думата. Дори не носеше шапка. От старателно оформената сутринта прическа нямаше и помен, а на дясната ѝ буза личеше нещо, наподобяващо драскотина.

— Рики — каза той. — Какво ти е?

— Красивото ми дупе стана на шушулка. Не можах да хвана такси.

— Какво ти е на бузата?

— Подхлъзнах се. Три пъти, мисля.

Той сведе очи към червеникавокафявите ѝ италиански боти на високи токчета.

— Ботушките ти са само за сняг.

— Идеални са за сняг. Да не говорим за гениалното ми решение да пренебрегна дългия клин.

— Влез и ще те стопля.

Тя се свлече в ръцете му и се разтресе още повече, а той я прегърна силно.

— Извинявай — повтори тя.

— За какво?

— За всичко. За „Сернер“. Бях идиотка.

— Хайде, Рики, не преувеличавай.

Той избърса снежинките от косата и челото ѝ и внимателно прегледа раната на бузата.

— Не, не, ще ти разкажа — обяви тя.

— Първо обаче ще ти сваля дрехите и ще те настаня в една гореща вана. Искаш ли и чаша червено?

Искаше и дълго остана във ваната със своята чаша, която той допълни на два или три пъти. Седеше до нея върху тоалетната чиния и слушаше разказа ѝ, и въпреки всичките знаменателни новини, в разговора се долавяше и нещо помирително, сякаш пробиваха зида, който напоследък бяха издигнали помежду си.

— Знам, че според теб бях идиотка от самото начало — каза тя. — Не, не възразявай, твърде добре те познавам. Но трябва да разбереш, че аз, Кристер и Малин не виждахме друго решение. Бяхме вербували Емил и Софи и толкова се гордеехме с това. По онова време едва ли имаше по-горещи репортери. За нас това беше невероятно престижно. Показваше, че сме в стихията си, и около нас отново се вдигна шум, излязоха положителни репортажи в „Резюме“ и „Дагенс Медия“. Като в добрите стари времена, и честно казано, лично за мен обещанието, което бях дала на Софи и на Емил, че могат да се чувстват на сигурно място във вестника, означаваше много. Финансите ни са стабилни, така им казах. Хариет Вангер ни пази гърба. Ще разполагаме с пари и ще правим фантастични репортажи. Е, предполагам разбираш, че наистина вярвах в това. После обаче…

— После небето малко се посрути.

— Именно, и то не само заради кризата в пресата и заради пазара на обяви, който претърпя крах. Беше и заради цялата бъркотия в групата Вангер. Не знам дали наистина си схванал какъв хаос бе настъпил. На моменти гледам на това почти като на държавен преврат. Всичките стари консервативни мъже с дясна ориентация в семейството, и консервативни жени, разбира се, как иначе, е, ти поне ги познаваш, всичките дърти расисти и назадничави типове се съюзиха и забиха нож в гърба на Хариет. Никога няма да забравя онова нейно обаждане. Като прегазена съм, каза ми. Беше съсипана. Бяха се раздразнили най-вече от опитите ѝ да обнови и модернизира групата, а после, естествено, и от решението ѝ да избере Давид Голдман в борда, онзи, дето е син на равина Виктор Голдман. Ала и ние бяхме част от картинката, както знаеш. Андрей тъкмо бе написал своя репортаж за просяците в Стокхолм и всички го намирахме за най-доброто му постижение, цитираха го навсякъде, дори в чужбина. Хората на Вангер обаче…

— Го класифицираха като левичарски блудкаж.

— Още по-лошо, Микаел, като пропаганда „за лениви копелета, дето дори не могат да си намерят работа“.

— Така ли казаха?

— Нещо подобно, но подозирам, че репортажът на практика не е бил от значение. Той беше само тяхното оправдание, за да подкопаят допълнително ролята на Хариет в групата. Искаха да се дистанцират от всичко, което Хенрик и Хариет бяха защитавали.

— Идиоти.

— Божичко, да, но това не ни помогна особено. Спомням си ония дни. Сякаш земята се продънваше под краката ми, и разбира се, знам, знам, трябваше да те включвам повече, ала си мислех, че всички ще спечелим, ако ти имаш възможност да се съсредоточиш върху историите си.

— И въпреки това не направих нищо смислено.

— Опита се, Микаел, наистина се опита. Но това, до което исках да стигна, беше, че тъкмо тогава, когато всичко изглеждаше сринато до основи, позвъни Уве Левин.

— Сигурно някой му е подшушнал за случващото се.

— Положително, и едва ли има нужда да ти казвам, че отначало бях скептична. „Сернер“ е известен с таблоидите си. Уве обаче продължи с цялата си словоохотливост и ме покани в голямата си нова къща в Кан.

— Какво?

— Да, извинявай, и това не ти казах. Предполагам, че съм се срамувала. Но така или иначе, щях да ходя на филмовия фестивал, за да направя портрет на онази иранска режисьорка. Знаеш я, дето я преследвали заради документалния филм за деветнайсетгодишната Сара, която била убита с камъни, и сметнах, че нямаше да има нищо лошо в това „Сернер“ да ни помогне с пътните разноски. Както и да е, двамата с Уве будувахме цяла нощ, разговаряхме и си останах доста скептично настроена. Толкова се фукаше, че беше направо смешен. А и всичките му приказки за продажби и печалби. Накрая обаче все пак се заслушах, и знаеш ли защо?

— Беше фантастичен в леглото.

— Ха, не, заради отношението му към теб.

— С мен ли искаше да спи?

— Безкрайно ти се възхищава.

— Бабини деветини.

— Не, Микаел, тук грешиш. Той обожава властта и парите си, и къщата си в Кан, но го гложди това, че не го смятат за страхотен като теб. Става ли въпрос за популярност, Микаел, той е бедняк, а ти се къпеш в злато. Дълбоко в себе си той иска да е като теб, веднага го усетих, и да, трябваше да прозра, че подобна завист може да се окаже и опасна. Та нали цялото това лаене срещу теб се дължеше точно на тази завист, би трябвало да си го схванал. Твоята безкомпромисност кара хората да се чувстват нищожни. Със самото си съществуване ти им напомняш до каква степен са се продали и колкото повече се прославяш, толкова по-мизерни изглеждат те самите, а в такива случаи има само един начин да се защитят: като те повалят в калта. Ако ти паднеш, на тях им става по-добре. Злословията им връщат частица от достойнството, поне те така си въобразяват.

— Мерси, Ерика, но наистина не ме е грижа за тия глупости.

— Да, знам, във всеки случай се надявам да е така. Онова, което осъзнах обаче, бе, че Уве наистина искаше да участва и да се чувства като един от нас. Искаше малко да се позарази с нашето реноме и това ми се стори добър стимул. Ако се е стремял да стане добър като теб, за него би било съкрушително да превърне „Милениум“ в най-обикновен комерсиален продукт на „Сернер“. Ако стане известен като човека, съсипал един от най-легендарните вестници в Швеция, последните останки от почтеността му завинаги биха затънали в тинята. Ето защо всъщност му повярвах, когато каза, че и той, и групировката се нуждаели от престижно издание, от алиби, ако щеш, и че само щял да ни помага да правим онази журналистика, в която вярваме. Положително е искал и да участва по-активно във вестника, ала според мен това беше само от суета. Малко да се поизпъчи и да може да каже на своите другарчета, дето се носят по течението, че е нашият спин-доктор[14] или нещо подобно. Никога не съм си представяла, че би дръзнал да посегне на душата на вестника.

— И все пак явно тъкмо това прави в момента.

— Да, за съжаление.

— И какво се случва тогава с изпипаната ти психологическа теория?

— Подцених мощта на опортюнизма. Както и ти забеляза, Уве и „Сернер“ се държаха образцово, преди да се излее целият този поток от хули срещу теб, ала сетне…

— Той се е възползвал.

— Не, не, някой друг го е сторил. Някой, който се е целел в него. Едва впоследствие осъзнах, че на Уве не му е било лесно да спечели останалите на своя страна, що се отнася до решението да закупят дял от нас. Както разбираш, не всички в „Сернер“ страдат от журналистически комплекс за малоценност. Повечето са просто най-обикновени бизнесмени, които презират всички тия приказки за важните теми и тем подобни. Подразнили са се от „фалшивия идеализъм“ на Уве, както го нарекли, а в обвиненията към теб са видели шанс да го насолят.

— Олеле.

— Дори не подозирах какво ще стане. Отначало нещата изглеждаха съвсем окей. Бяха поставени само няколко изисквания за определено нагаждане към пазара и както знаеш, аз реших, че голяма част от тях звучат по-скоро добре. Самата аз доста съм размишлявала как бихме могли да привлечем по-младата аудитория. Всъщност въобразявах си, че аз и Уве сме провели смислен диалог по темата, затова и не се безпокоях прекомерно за днешната му презентация.

— Не, забелязах това.

— Тогава обаче бурята още не се бе разразила.

— И за каква буря говорим всъщност?

— Онази, дето настана, след като ти саботира изложението на Уве.

— Нищо не съм саботирал, Ерика. Просто си излязох.

Тя отпи глътка от виното си там, във ваната, после се засмя с известна тъга.

— Кога ще се научиш, че си Микаел Блумквист? — рече.

— Мислех си, че започвам да се справям с това донякъде.

— Не изглежда така, иначе щеше да си осъзнал, че когато Микаел Блумквист излезе по средата на презентация за собствения му вестник, положението става напечено, независимо дали Микаел Блумквист желае това, или не.

— В такъв случай моля да извините саботажа ми.

— Не, не, не те укорявам, вече не. Сега аз съм тази, която се извинява, както виждаш. Тъкмо заради мен се насадихме на тези пачи яйца. И със сигурност щеше да стане голяма разправия, независимо дали ти бе излязъл, или не. Само чакаха повод да ни се нахвърлят.

— Какво точно се случи?

— След като ти напусна стаята, всички ние се оклюмахме, а Уве, чието самоуважение бе получило поредния гвоздей в ковчега си, заряза речите си. Няма смисъл, така рече. После отишъл в главния щаб и им изпял всичко. Изобщо не бих се учудила, ако е направил същинска драма от случилото се. Онази завист, на която се бях надявала, навярно се бе преобразила в нещо съвършено дребнаво и злостно. След някой и друг час се върна с известието, че групировката била готова да инвестира чутовни суми в „Милениум“ и да използва всичките си канали, за да пласира вестника на пазара.

— И очевидно това е било лошо.

— Да, и си го знаех, още отпреди да обели и дума по въпроса. Четеше се по цялото му лице. Излъчваше някаква смесица от страх и триумф, като отначало трудно намираше точните думи. Мънкаше нещо, групировката искала да има по-ясна представа за дейността ни, съдържанието трябвало да се подмлади, да сме използвали повече звезди. Ала после…

Ерика затвори очи и прокара ръка по мократа си коса, после изгълта остатъка от виното.

— Слушам, Ерика.

— После каза, че искат да те разкарат от редакцията.

— Моля?

— Очевидно нито той, нито групировката бяха способни да го изрекат направо, още по-малко да пуснат заглавия от типа на „«Сернер» изритва Блумквист“, така че Уве го формулира страшно сладкодумно, оповестявайки как искал да ти отпуснем юздите, та да се съсредоточиш върху онова, което умееш най-добре: да пишеш репортажи. Предложи стратегическо позициониране в Лондон и щедър договор за международен кореспондент на свободна практика.

— Лондон?

— Заяви, че Швеция била твърде малка за тип от твоя калибър, но ти схващаш за какво иде реч.

— Смятат, че няма да могат да прокарат промените си, ако остана в редакцията?

— Нещо подобно. Същевременно си мисля, че никой от тях не се учуди, когато аз, Кристер и Малин ги отрязахме, като казахме, че не може и дума да става за такова нещо, да не говорим пък за реакцията на Андрей.

— Той пък какво направи?

— Почти ми е неудобно да го цитирам. Андрей се изправи и заяви, че това било най-срамното нещо, което бил чувал в целия си живот. Каза, че ти си бил едно от най-добрите неща, с които разполагаме в тази страна, гордост за демокрацията и журналистиката, и че цялата групировка „Сернер“ трябвало да се свие в ъгъла и да се засрами. Каза, че си бил велик човек.

— Не си поплюва.

— Но иначе е добро момче.

— Наистина е така. И какво направиха хората на „Сернер“?

— Разбира се, Уве бе подготвен за това. Естествено, можете да си откупите нашия дял, рече. Само дето…

— Цената се е повишила — допълни Микаел.

— Именно, финансовият анализ би показал, обясни той, че делът на „Сернер“ трябва най-малкото да се е удвоил, откакто групировката се включи, предвид добавената стойност и репутацията, която са създали.

— Репутация! Май че не са с всичкия си!

— Изобщо не са, очевидно, но са хитри и искат да ни правят мръсно. При това се чудя дали не се стремят с един удар да убият два заека: да направят добра сделка и да се отърват от един конкурент, като ни смачкат финансово.

— Какво ще правим, по дяволите?

— Това, в което сме най-добри, Микаел — ще се бием. Ще изтегля от собствените си пари и ще им откупим дела, после ще се борим, за да станем най-добрият вестник в Северна Европа.

— О, разбира се, Ерика, върхът, ами после? Ще разполагаме с мизерни финанси и дори ти няма да можеш да помогнеш.

— Знам, но все ще потръгне. И преди сме излизали от тежки ситуации. Аз и ти можем да се откажем от заплати за известно време. Нали, така или иначе, се оправяме?

— Всичко си има край, Ерика.

— Не говори така! Никога!

— Дори и да е вярно?

— Особено тогава.

— Окей.

— С нищо ли не си се захванал? — продължи тя. — Каквото и да е, нещо, с което да цапардосаме медийна Швеция?

Микаел закри лице с ръцете си и по някаква причина се сети за Пернила, дъщеря си, която бе заявила, че за разлика от него, тя щяла да пише „не на шега“, каквото и да бе онова, което беше „на шега“ в неговото писане.

— Като че ли не съм — отвърна той.

Ерика плясна с ръка във водата и опръска чорапите му.

— По дяволите, все трябва да имаш нещо. Не познавам човек в страната, който да получава толкова много информация!

— Повечето е неизползваема — отвърна той. — Но може би… току-що открих нещо.

Ерика се надигна във ваната.

— Какво?

— Не, нищо — поправи се той. — Просто пожелателно мислене.

— В нашето положение се налага да мислим пожелателно.

— Да, но няма нищо определено, само малко дим и нищо доказуемо.

— И все пак дълбоко в себе си вярваш, че има, нали?

— Да, но заради един-единствен факт, който няма нищо общо със самата история.

— Какъв?

— Че старият ми оръженосец също е замесен.

— Онази с голямото О?

— Тъкмо тя.

— Като че ли звучи обещаващо — завърши Ерика и се изправи във ваната, гола и красива.

Глава 8.

Вечерта на 20 ноември

Аугуст бе коленичил върху шахматния под в спалнята пред аранжирания от баща му натюрморт със стеаринова свещ върху синя чиния, две зелени ябълки и портокал. Ала нищо не се случваше. Момчето просто се взираше с празен поглед във виелицата навън, а Франс се чудеше: може би е глупаво да се опитвам да го мотивирам по този начин?

Та нали само да мернеше нещо, и то си оставаше запечатано в паметта му? Защо трябваше баща му да подбира какво да рисува? Очевидно Аугуст разполагаше с хиляди собствени картини в главата си и може би една чиния и няколко плода му се струваха банални и не заслужаващи внимание. Може би Аугуст се интересуваше от съвършено различни неща и Франс се запита за пореден път: дали момчето искаше да му каже нещо особено със своя светофар? Скицата не оставяше точно приятно впечатление. Напротив, червената светлина грееше като зло, втренчено око и нищо чудно Аугуст да се бе почувствал заплашен от онзи мъж на пешеходната пътека.

Франс погледна към сина си за стотен път днес. Беше си голям срам, тъй или инак. По-рано бе възприемал Аугуст единствено като странен и неразбираем. Сега за кой ли път се питаше дали той и синът му всъщност не си приличаха. В детството на Франс лекарите не ги биваше много в диагнозите. Тогава отписваха хората като странни и слабоумни, без да им мигне окото. Той самият определено бе различен, твърде сериозен, с безизразна физиономия, и никой в училищния двор не го намираше за особено готин. От друга страна, и той не смяташе, че останалите деца са кой знае колко забавни — бягаше при своите цифри и уравнения и не произнасяше много думи нахалост.

Едва ли биха му лепнали етикета аутист, като на Аугуст. Със сигурност обаче в днешно време биха му приписали синдрома на Аспергер и това можеше да се окаже за добро или за лошо, нямаше никакво значение. По-същественото беше друго — двамата с Хана си бяха въобразявали, че рано поставената диагноза на Аугуст ще му помогне да излезе от състоянието си. Но това не се бе случило и едва сега, когато момчето бе на осем години, Франс осъзнаваше, че синът им притежава особена дарба, очевидно както пространствена, така и математическа. Защо Хана и Ласе не бяха доловили нищо?

Ласе беше копеле, но Хана беше чувствителен и фин човек. Франс никога нямаше да забрави първата им среща. Беше вечер в кметството с представители на Кралската академия по инженерни науки, той бе получил някаква награда, за която не го беше грижа, през цялото време умираше от скука и копнееше по дома и компютъра си, когато някаква жена, която му се стори бегло позната — познанията на Франс за света на звездите бяха крайно ограничени, — дойде при него и го заговори. В представите си Франс все още беше зубрачът от училище „Тапстрьом“, когото момичетата поглеждаха само с презрение.

Недоумяваше какво би могла да види в него жена като Хана, а по онова време — той скоро научи това — тя бе на върха на славата си. Хана обаче го съблазни и в онази нощ го люби както никоя друга жена дотогава. Сетне последва може би най-щастливият период в живота на Франс, а после… бинарните кодове надделяха над любовта.

Съсипа брака си с работа, след което всичко излезе от релси. Ласе Вестман пое юздите, Хана повехна, а навярно и Аугуст, та затова Франс, разбира се, би трябвало да е бесен. Той обаче знаеше, че и сам носи вина. Бе откупил свободата си и бе загърбил сина си, и може би беше вярно казаното по време на делото за попечителските права, че бе предпочел мечтата за изкуствен живот пред собственото си дете. Кръгъл идиот.

Извади лаптопа си и потърси в Гугъл още информация за савантското дарование. Вече бе поръчал много книги, сред които и големия справочник „Острови на гениалност“ от проф. Дарълд А. Трефърд. Възнамеряваше да научи всичко достъпно по темата, та никой проклет психолог или педагог да не може да го перне през пръстите и да му каже от какво се нуждае Аугуст. Щеше да знае това много по-добре от всички тях, ето защо продължи да се информира и този път вниманието му бе приковано от разказ за момичето с аутизъм Надя.

Нейната съдба бе отразена в книгата на Лорна Селф „Надя: случай на изключителна рисувателна способност у дете с аутизъм“, както и в тази на Оливър Сакс „Мъжът, който взе жена си за шапка“, и Франс се зачете с увлечение. Това бе затрогваща история и в много аспекти подобна на тази на Аугуст. Точно като него Надя изглеждала съвършено здрава при раждането си, после родителите ѝ малко по малко разбрали, че нещо не е наред.

Момичето не говорело. Не гледало хората в очите. Избягвало телесния контакт и не реагирало на усмивките или на действията на майка си. През по-голямата част от времето била мълчалива и необщителна, компулсивно кълцала листа хартия на неописуемо тънки ивици. На шест години още не била изрекла нито една дума.

При все това рисувала като истински Да Винчи. Още на три годинки внезапно се заловила да скицира коне и за разлика от другите деца, не очертавала първо контурите, а започвала от някой дребен детайл: копито, ботуш на ездач, опашка, и най-забележителното от всичко — рисувала бързо. Свързвала частите с бясна скорост, една тук, една там, в съвършено цяло, в кон, който галопирал или просто вървял напред. От собствените си юношески опити Франс знаеше, че няма нищо по-трудно от това да нарисуваш животно в движение. Както и да се мъчим, изображението е неестествено или сковано. Изисква се голямо майсторство, за да се изрази лекотата на скока. Надя била майстор още на тригодишна възраст.

Нейните коне били като истински снимки, нахвърляла ги с лека ръка и това очевидно не било в резултат на продължителни упражнения. Дарбата ѝ се изливала като от спукан бент и това очаровало съвременниците ѝ. Как бе могла? Как било възможно само с няколко бързи движения на ръката да прескочи векове в развитието на историята на изкуството? Австралийските учени Алън Снайдър и Джон Мичъл изследвали скиците и през 1999 г. изложили теория, която малко по малко се наложила: ние всички притежаваме унаследена способност за този вид виртуозност, ала при повечето от нас тя е блокирана.

Видим ли футболна топка или каквото и да било друго, ние не разбираме веднага, че това е триизмерен обект. Мозъкът ни първо отчита различните детайли, падащи сенки, разлики в дълбочината, нюанси и от тях си вади заключения за формата. Ние не съзнаваме това, ала е необходим предварителен анализ на отделните части, за да схванем нещо толкова просто — че ей там има топка, а не окръжност.

Мозъкът сам създава крайната форма и когато го направи, вече не виждаме всички детайли, които сме доловили първоначално. Гората, така да се каже, затуля дърветата. Мичъл и Снайдър били поразени от налагащото се предположение, че ако само успеем да извадим изначалната картина от своя мозък, бихме могли да гледаме на света по съвсем нов начин, а може би и да го пресъздадем по-лесно, точно както го правела Надя без каквато и да било практика.

С други думи, идеята била, че Надя имала достъп тъкмо до изначалната картина, до самия суров материал, с който борави мозъкът. Тя съзирала множеството подробности, преди да са обработени, и именно затова винаги започвала от някоя отделна част като копито, муцуна, а не от цялото, понеже цялото в смисъла, в който го разбираме ние, още не било създадено. Макар Франс Балдер да съзираше редица пробойни в теорията, или, както винаги, да имаше немалко критически въпроси, идеята му допадаше.

В много отношения това бе начин на мислене, към какъвто винаги се бе стремил в своята изследователска работа; гледна точка, която не приемаше нещата за даденост, а надскачаше очевидното и задълбаваше в дребните детайли. Чувстваше се все по-обсебен от темата и четеше с нарастващо удивление чак докато не попадна на нещо, което го накара да изтръпне. Дори изруга на висок глас и се втренчи в сина си, пронизан от страх. Но не някой от научните резултати бе накарал Франс да се сепне, а описанието на първата учебна година на Надя.

Надя била включена в клас за деца с аутизъм и обучението било съсредоточено върху това да я накарат да проговори, пък и момичето отбелязвало напредък. Думите започнали да идват една подир друга. Цената обаче била висока. Когато започнала да говори, рисувалната ѝ дарба изчезнала и според авторката Лорна Селф един език бил заменен с друг. От гениална художничка Надя се превърнала в най-обикновено, тежко увредено момиче с аутизъм, което не стига че говорело съвсем малко, ами и било загубило онова, което изумило света. Струваше ли си да изгуби дарбата си? За да може да изрече няколко думи?

Не, идеше му на Франс да изкрещи, може би защото той самият беше готов да плати каквато и да било цена, за да стане гений в своята сфера. По-добре гений, неспособен да проведе и един смислен разговор по време на обяд, отколкото светски човек с посредствен ум. Каквото и да е, само не обичайното! Това беше неговата цел, открай време… и все пак, не беше чак толкова самовлюбен, та да не разбере: собствените му елитарни принципи не бяха непременно най-подходящи за случая. Навярно няколко фантастични скици не струваха нищо пред това, момчето само да може да помоли за чаша мляко или да размени няколко думи с приятел, с баща…

И все пак отказваше да се изправи пред подобен избор. Нямаше да го преживее, ако се принудеше да се отрече от най-фантастичното нещо, случило се в живота на Аугуст. Не, не… не биваше да съществува подобен въпрос. Никой родител не бива да изпитва необходимостта да избира между алтернативите гений или не гений. Та нали никой не може да знае предварително кое е най-доброто за детето.

Колкото повече мислеше по въпроса, толкова по-нелеп му се виждаше той и го порази мисълта, че не вярва или по-скоро не иска да повярва, че единият език може да убие другия. Въпреки всичко Надя беше само един случай, а един случай не можеше да е основа за научни обобщения.

Трябваше да узнае повече, ето защо продължи да търси в интернет. Тогава звънна телефонът му. Беше звънял непрекъснато през последните часове. Сред номерата имаше един таен, а също и този на Линус, стария му асистент, с когото му бе все по-трудно да общува, може би дори бе изгубил доверие в него. Във всеки случай нямаше желание да разговаря с Линус в момента. Искаше да продължи с проучването на съдбата на Надя, нищо повече.

При все това вдигна — може би от нервност. Беше Габриела Гране, очарователната аналитичка от тайната полиция, и Франс се поусмихна — ако най-много му се искаше да бъде с Фара Шариф, Габриела ставаше за номер две. Тя имаше блестящи, красиви очи, а и притежаваше пъргав ум. А Франс харесваше интелигентните жени.

— Габриела — каза ѝ, — с огромно удоволствие бих разговарял с теб. Но нямам никакво време. Заровил съм се в нещо важно.

— За това тук категорично имаш време — отвърна тя с необичайна строгост. — Намираш се в опасност.

— Глупости, Габриела! Нали ти казах. Може би ще се опитат да ме съсипят в съда. Но това е всичко.

— Франс, опасявам се, че получихме нови сведения, при това от крайно квалифициран източник. Явно наистина има заплаха.

— Какво искаш да кажеш? — попита той, не съвсем съсредоточен.

Бе прихванал телефона между ухото и рамото си и продължаваше да търси информация за загубената дарба на Надя.

— Определено ми е трудно да оценя сведенията, но те ме безпокоят, Франс. Мисля, че си струва да се вземат на сериозно.

— Значи така и ще сторя. Обещавам да бъда още по-предпазлив. Няма да си подавам носа навън, ала в момента съм малко зает, както ти казах, при това съм до голяма степен убеден, че грешиш. В „Солифон“…

— Да, да, може и да греша — прекъсна го тя. — Съвършено възможно е, но само си представи, че съм права, представи си, че съществува мъъъничка възможност да съм права.

— Да, но…

— Никакво но, Франс, абсолютно никакво но. Просто ме изслушай. Мисля, че анализът ти е верен. Никой в „Солифон“ не ти желае злото чисто физически. Те са цивилизована компания все пак. Ала, изглежда, някой или някои в групировката подвържат връзка с криминална организация, изключително опасна, с разклонения и в Русия, и в Швеция. Тъкмо оттам идва заплахата.

За първи път Франс откъсна очи от монитора на компютъра. Знаеше, че Зигмунд Екервадц от „Солифон“ сътрудничи с престъпна организация. Дори бе прихванал няколко кодови думи за лидера, ала не можеше да разбере защо биха се нахвърлили върху му — или пък можеше?

— Криминална организация? — промърмори той.

— Точно — продължи Габриела. — И не е ли това в известен смисъл логично? Нали и ти самият мислеше в същата насока? Започнел ли човек да краде чужди идеи и да печели пари от тях, значи, е преминал границата и върви само по нанадолнището. Не казваше ли ти това?

— По-скоро казах, че ми стигат и банда адвокати. С хайка ошлайфани юристи човек безопасно може да открадне каквото си ще. Адвокатите са биячите на нашето време.

— Окей, може и така да е, но слушай сега, още не съм получила разрешение за лична охрана. Ето защо искам да те настаня на тайно място. Смятам да дойда да те взема на мига.

— Какво?

— Мисля, че се налага да действаме моментално.

— Никога — отвърна той. — Аз и…

Поколеба се.

— Има ли още някой при теб? — попита тя.

— Не, не, но точно в момента не ми е възможно да пътувам.

— Не чуваш ли какво ти говоря?

— Много добре чувам. При цялото ми уважение обаче намирам, че звучиш така, сякаш гадаеш.

— Гадаенето е част от профила на заплашения, Франс. Ала онзи, който се обади… е, всъщност не би трябвало да го казвам… беше агент от АНС, който работи по проучването на тази организация.

— АНС — изсумтя той.

— Знам, че си скептичен към тях.

— Скептичен е меко казано.

— Окей, окей, но този път са на твоя страна, поне агентът, който се обади. Тя е добър човек. Чрез електронно проследяване е прихванала нещо, което е твърде вероятно да се окаже план за убийство.

— Искат да ме убият? Мен?

— Много неща сочат натам.

— Твърде вероятно и сочат… това звучи наистина съшито с бели конци.

На пода Аугуст се протегна към моливите си и по някакъв начин Франс съумя изцяло да се съсредоточи върху това.

— Оставам — продължи той.

— Сигурно се шегуваш.

— Не, не. С радост ще се преместя, ако получите още сведения, но не точно сега. Освен това алармата, която ми инсталираха от „Милтън“, е просто отлична. Имам камери и сензори навсякъде.

— Сериозно ли говориш?

— Да, а ти знаеш, че съм голям инат.

— Имаш ли някакво оръжие?

— Какво те е прихванало, Габриела? Аз и оръжие! Най-опасното, с което разполагам, е новият ми нож за сирене.

— Слушай… — поде тя колебливо.

— Да.

— Ще ти уредя охрана, независимо дали искаш, или не. Няма защо да се притесняваш за това. Дори няма да забележиш, предполагам. Ако обаче си чак толкова дяволски упорит, имам друг съвет към теб.

— Какъв?

— Публичност, това би било един вид застраховка живот. Разкажи на медиите какво знаеш — тогава може би ще стане безсмислено да те очистват.

— Ще помисля по въпроса.

Франс долови, че нещо сякаш разсея Габриела.

— Да? — каза той.

— Чакай малко — отвърна тя. — Някой друг е на линията. Трябва…

Тя изчезна, а Франс, който положително би трябвало да има други неща за размисъл, в този момент мислеше само за едно: ще загуби ли Аугуст способността си да рисува, ако го научи да говори?

— Там ли си? — попита Габриела след кратък миг.

— Разбира се.

— За съжаление, налага се да прекъсна разговора. Заклевам се обаче, ще се погрижа да ти уредя някакъв вид охрана по най-бързия начин. Ще се чуем. Пази се!

Той затвори с въздишка и отново се замисли за Хана и за Аугуст, и за шахматния под, който се отразяваше в гардеробите, и за всевъзможни, незначителни неща, и само някак разсеяно промълви:

— По петите ми са.

Дълбоко в себе си съзнаваше, че не е невероятно, далеч не, макар през цялото време да бе отказвал да повярва, че би се стигнало чак до насилие. Ала какво знаеше той всъщност? Нищо. Сега обаче нямаше сили да се заеме с това. Ето защо продължи да търси още информация за съдбата на Надя и да се пита какво би могла да означава тя за неговия син, и всъщност цялата работа бе налудничава. Преструваше се, че няма нищо. Въпреки заплахата продължи да сърфира и скоро се натъкна на някакъв професор по неврология, водещ експерт по савант синдрома, мъж на име Чарлс Еделман, и вместо да продължи с четенето, както правеше обикновено — Балдер винаги предпочиташе литературата пред хората, — той позвъни на централата в Каролинския институт.

После си даде сметка, че е доста късно. Еделман едва ли се бе задържал на работното си място, а личният му номер се пазеше в тайна. Но чакай малко… той ръководеше и нещо на име „Еклиден“, учреждение за деца с аутизъм с особени способности, и Франс опита там. Изредиха се няколко сигнала. После вдигна дама, която се представи за сестра Линдрус.

— Извинявам се за безпокойството толкова късно вечерта — каза Франс Балдер. — Търся професор Еделман. Дали случайно не е там?

— Всъщност, да. Никой не може да се прибере в тази буря. За кого да предам?

— Франс Балдер — отвърна той и добави, в случай че би било от полза: — Професор Франс Балдер.

— Изчакайте малко — рече сестра Линдрус. — Ще проверя дали може да се обади.

Франс се втренчи в Аугуст, който отново хвана молива си и се поколеба, и по някакъв начин това го обезпокои, сякаш беше предзнаменование. Криминална организация, пак промърмори.

— Чарлс Еделман — обади се някакъв глас. — Действително ли говоря с професор Балдер?

— Точно с него. Имам малък…

— Нямаш представа каква чест е за мен — продължи Еделман. — Тъкмо се връщам от конференция в Станфорд и там всъщност говорихме за твоите изследвания на неутралните мрежи, да, дори си зададохме въпроса дали ние, невролозите, не бихме могли да научим това-онова за мозъка по обратния път, посредством изследванията, свързани със създаването на AI. Чудехме се…

— Много съм поласкан — прекъсна го Франс. — Но виж сега, имам едно въпросче.

— О, наистина! Да не би да се нуждаеш от нещо за своите изследвания?

— Не, но имам син с аутизъм. На осем години е и все още не е изрекъл първата си дума, но преди няколко дни минахме покрай едно кръстовище със светофар на „Хурншгатан“, а после…

— Да?

— После седна и го прерисува с бясна скорост, съвършено перфектно. Просто е стъписващо!

— И сега искаш да дойда и да погледна какво е направил?

— Би било чудесно, но не затова звъня. Всъщност безпокоя се. Прочетох, че може би рисунките са неговият език и че може да изгуби дарбата си, ако се научи да говори. Че един начин на изразяване може да бъде заменен с друг.

— Разбира се, чел си за Надя.

— Откъде знаеш?

— Понеже винаги я посочват за пример по темата. Но спокойно, спокойно, може ли да ти викам Франс?

— Естествено.

— Много добре, Франс, извънредно щастлив съм, че се обади, и мога веднага да те уверя, че няма защо да се притесняваш, напротив. Надя е изключението, което потвърждава правилото, нищо повече. Всички изследвания сочат, че езиковото развитие по-скоро засилва таланта на савантите. Погледни само Стивън Уилтшър, чел си за него, нали?

— Онзи, дето изрисувал едва ли не целия Лондон.

— Точно. Той се е развивал по всички точки, и по отношение на изкуството, и на интелекта, ѝ на езика. Днес го смятат за велик художник. Така че не се безпокой, Франс. Определено се случва деца да загубят своето савантско умение, но най-често това се дължи на други неща. Втръсва им или ги сполита нещо. Сигурно си прочел, че Надя изгубила майка си по същото време.

— Да.

— Навярно това е била действителната причина. Е, очевидно нито аз, нито някой друг знае със сигурност. Но едва ли е станало така, защото се е научила да говори. На практика не съществува друг документиран пример за подобно развитие и не го заявявам просто ей така, нито защото по една случайност такава е собствената ми научна хипотеза. Днес съществува мащабен консенсус, че савантите могат само да печелят от доразвиването на своите интелектуални способности на всички нива.

— Смяташ ли?

— Да, категорично.

— Той е добър и с цифрите.

— Наистина? — почуди се Чарлс Еделман.

— Защо го казваш?

— Защото умение в областта на изкуството у един савант изключително рядко се комбинира с математически талант. Става въпрос за две различни дарования, които изобщо не са сродни, и дори на моменти се смята, че се блокират взаимно.

— И все пак е така. В рисунките му има някаква геометрична точност, сякаш е изчислил пропорциите.

— Изключително интересно. Кога мога да се срещна с него?

— Всъщност не знам. На първо време исках само да помоля за съвет.

— В такъв случай съветът ми е само един: инвестирай в момчето. Стимулирай го. Остави го да развие уменията си по всевъзможни начини.

— Аз…

Франс усети особено напрежение в гърдите и изведнъж му стана трудно да говори.

— Исках само да благодаря — каза все пак той. — Наистина благодаря. Сега трябва…

— Такава чест е да разговарям с теб и би било чудесно, ако можем да се срещнем с теб и сина ти. Разработил съм доста напредничава теза за савантите, ако може да се похваля малко. Заедно бихме могли да опознаем момчето по-добре.

— О, да, разбира се, хубаво би било. Но сега трябва… — смотолеви Франс, без всъщност да знае какво иска да каже. — Дочуване и благодаря.

— Аха, да, естествено. Надявам се скоро да се чуем пак.

Франс затвори и за миг остана неподвижен, скръстил ръце на гърдите си и загледан в Аугуст, който все още държеше жълтия си молив разколебан и втренчен в горящата стеаринова свещ. После по раменете на Франс Балдер премина конвулсия и от очите му бликнаха сълзи. Много неща можеха да се кажат за професор Балдер, ала не и че плаче без повод.

Не си спомняше кога му се бе случило за последен път. Не беше при смъртта на майка му и определено не след като прочетеше или видеше нещо затрогващо — смяташе се за каменна статуя. Сега обаче, пред своя син и неговите моливи и пастели, професорът ридаеше като дете и това, разбира се, беше заради думите на Чарлс Еделман, че Аугуст може да се учи и да говори, и да рисува по-добре, а това бе велико. Но Франс не плачеше само по тази причина. Имаше я и драмата в „Солифон“. Имаше я и заплахата с убийство. Имаше ги и тайните, които къташе, и отсъствието на Хана или Фара, или на който и да е човек, способен да запълни празнината в гърдите му.

— Момченцето ми! — пророни той, толкова трогнат и развълнуван, че не забеляза как лаптопът му се включи и показа снимки на една от камерите за наблюдение на неговия парцел.

Навън в градината, в брулещата виелица, крачеше длъгнест мъж в подплатено кожено яке и сив каскет, нахлупен толкова ниско, че напълно закриваше лицето му. Който и да беше, той знаеше, че го снимат, и макар на вид да бе мършав и слабоват, нещо в неговата залитаща, леко театрална походка напомняше на боксьор тежка категория, поел към ринга.

* * *

Габриела Гране остана в кабинета си в тайната полиция и продължи да сърфира из интернет и из регистъра на държавните институции. Но не успя да напредне много, защото всъщност не бе съвсем наясно какво търси. А и я глождеше нещо ново и обезпокоително, макар и съвсем мъгляво.

Разговорът ѝ с Балдер беше прекъснат от Хелена Крафт, шефката на тайната полиция, която я търсеше по същия въпрос като последния път. Алона Касалес от АНС искала да говори с нея. Този път Алона звучеше значително по-спокойно и отново малко флиртаджийски.

— Оправихте ли се с компютрите? — попита я Габриела.

— Ха… да, голям цирк беше, но мисля, че няма опасност, и моля за извинение, задето последния път говорех леко закодирано. Навярно и сега се налага да подходя така. Само че ми се ще да ти дам повече, като отново искам да подчертая, че схващам заплахата срещу професор Балдер като реална и сериозна, макар да не знаем нищо със сигурност. Вие успяхте ли да се заемете с това?

— Говорих с него. Отказва да напусне дома си. Твърди, че бил започнал нещо. Ще му уредя охрана.

— Отлично. Както може би подозираш, свърших нещо повече от това, да плакна очи по теб. Страшно съм впечатлена, госпожице Гране. Не би ли трябвало такава като теб да работи в „Голдман Сакс“ и да печели милиони?

— Не е в моя стил.

— Нито пък в моя. Не бих отказала парите, но това зле платено тършуване ми пасва по-добре. Е, съкровище, ето как стоят нещата. Що се отнася до нас, тук смятат, че не сме застрашени. И според мен грешат. Не само защото съм убедена, че тази организация представлява заплаха за националните икономически интереси. А и защото си мисля, че е свързана с някои политически кръгове. Един от тези руски компютърни инженери, за които ти споменах, лице на име Анатоли Чабаров, си има вземане-даване с един прословут член на руската Дума, който се казва Иван Грибанов и е голям акционер в „Газпром“.

— Разбирам.

— Само че засега разполагам предимно с отделни нишки и изгубих много време в опити да установя идентичността на лидера.

— Онзи на име Танос.

— Или онази.

— Онази?

— Да, макар че навярно греша. Въпросният тип криминални организации имат навика да използват жени, а не да ги издигат на ръководни постове. Освен това лидерът се упоменава като той.

— Какво те кара да мислиш, че все пак може да е жена?

— Един вид уважение, би могло да се каже. За това лице се говори така, както открай време са се отнасяли към жените, за които копнеят и на които се възхищават.

— Значи, хубавица.

— Така изглежда, но може би просто съм надушила малко хомоеротика и никой не би се зарадвал повече от мен, ако руските гангстери или руснаците, определящи държавната политика, се посветят повече на тази дисциплина.

— Ха, вярно!

— Всъщност обаче споменавам това само за да подходиш непредубедено, в случай че този миш-маш попадне на твоето бюро. Нали разбираш, замесени са неколцина адвокати. Винаги има замесени адвокати, нали така? С хакерите човек може да краде, а с адвокатите — да легитимира кражбите. Впрочем какво каза самият Балдер?

— Равни сме пред закона, ако плащаме еднакво.

— Понастоящем тъкмо онзи, който може да си позволи силна защита, е способен да се сдобие с каквото пожелае. Разбира се, познаваш юридическия опонент на Балдер, Вашингтонското бюро „Дакстоун & Партньори“.

— О, да.

— В такъв случай си наясно, че бюрото и по други поводи оказва услуги на големи технологични компании, които искат да съдят до дупка изобретатели и новатори, надявали се да получат някаква компенсация за своите творения.

— Няма спор, това го научих още по време на процесите на откривателя Хокан Ланс.

— И от тази история те побиват тръпки, нали? Интересното тук обаче е това, че „Дакстоун & Партньори“ се споменават и в един от малкото разговори, които ни се удаде да прихванем и разчетем от тази криминална мрежа, макар бюрото да се споменава само като ДП., или дори Д.

— Значи „Солифон“ и тия бандити имат едни и същи юристи.

— Така изглежда и това не е всичко. Сега „Дакстоун & Партньори“ ще отваря офис в Стокхолм и знаеш ли как узнахме това?

— Не — отвърна Габриела, която изпитваше все по-голямо безпокойство.

Искаше да прекрати разговора час по-скоро и да се погрижи Балдер да получи полицейска охрана.

— Докато следяхме онази група — продължи Алона, — Чабаров случайно го спомена в едно подчинено изречение, от което се разбра, че имат тесни връзки с бюрото. Групата е знаела за установяването им в Стокхолм, преди да го съобщят официално.

— Охо?

— Да, а в Стокхолм „Дакстоун & Партньори“ ще работят с шведски адвокат на име Кени Бродин, а той от своя страна в миналото е бил юрист по углавни дела, при това известен с навика си да се сближава със своите клиенти.

— Точно. Съществува една класическа снимка, появила се и в пресата, на която Кени Бродин купонясва със своите гангстери и пуска ръце на някакво момиче на повикване — каза Габриела.

— Виждала съм я и подозирам, че за начало господин Бродин е подходящ човек, в случай че и вие искате да хвърлите поглед на тази история. Кой знае, навярно той би могъл да се окаже връзката между големите пари и въпросната организация.

— Ще погледна — отвърна Габриела. — Сега обаче си имам някои други неща за вършене. Сигурно пак ще се чуем.

След това се обади на дежурния в отдел Лична охрана на тайната полиция, тази вечер това бе самият Стиг Ютергрен, което не правеше задачата ѝ по-лека. Стиг Ютергрен беше шейсетгодишен, затлъстял и порядъчно алкохолизиран. Най-много обичаше да играе на карти и да реди пасианси по интернет. Понякога му викаха „Г-н Нищо не е възможно“, ето защо тя изложи проблема с най-авторитарния си тон и настоя професор Франс Балдер от Салтшобаден да се сдобие с охранител колкото се може по-скоро. Стиг Ютергрен по стар обичай отвърна, че щяло да се окаже адски трудно и навярно нямало да стане, а когато тя го контрира с думите, че това е заповед, издадена от самата шефка на тайната полиция, той смотолеви нещо като „оная вкисната кранта“.

— Това не го чух — рече му тя. — Но се погрижи да стане бързо.

И, разбира се, не стана бързо. Докато чакаше, реши, вместо да барабани нервно с пръсти по писалището, да потърси информация за „Дакстоун & Партньори“ и да издири всичко, което можеше да е свързано с разказаното от Алона. Тъкмо тогава я налегна усещането за нещо обезпокоително познато.

Но всичко оставаше някак неясно и преди да успее да установи каквото и да било, Стиг Ютергрен се обади отново и, разбира се, никой от Лична охрана не бил на линия. Тази вечер имали необичайно много работа покрай кралското семейство, каза той, имало дребен инцидент с норвежкия престолонаследник и жена му, а сетне и лидерът на Шведските демократи отнесъл една фунийка сладолед в косата, без охранителите да успеят да се намесят, което ги принудило да подсилят охраната на късната му реч в Сьодертелйе.

Затова пък Ютергрен бе разпоредил да се заемат „две фантастични момчета от редовите ченгета“, които се наричаха Петер Блум и Дан Флинк, та Габриела бе принудена да се задоволи с това, макар имената Блум и Флинк да навяваха асоциации с Клинг и Кланг от „Пипи Дългото чорапче“, та за момент бе обзета от лоши предчувствия. После се ядоса на себе си.

Типично за снобарския ѝ произход — да съди за хората по имената им. По-скоро трябваше да се обезпокои, ако се казваха Юлентофс или нещо подобно. Тогава със сигурност щяха да бъдат негодни за нищо. Нещата все някак ще се наредят, помисли си и пропъди опасенията си.

После продължи с работата си. Очертаваше се дълга нощ.

Глава 9.

Нощта срещу 21 ноември

Когато се събуди, Лисбет лежеше косо върху голямото двойно легло. Осъзна, че току-що бе сънувала баща си. Усещането за някаква заплаха я обгърна като наметало. После обаче си спомни за вчерашната вечер и си каза, че със същия успех това можеше да е химична реакция в тялото ѝ — бе я налегнал тежък махмурлук. Изправи се с мъка и се заклатушка към голямата баня с мрамора и джакузито, и целия идиотски лукс. Опита се да повърне, но не успя. Свлече се на плочките и задиша тежко.

Сетне стана и се погледна в огледалото, но и това не беше особено ободряващо. Очите ѝ бяха кървавочервени. Часовникът показваше малко след полунощ, така че не можеше да е спала повече от няколко часа. Извади една чаша от шкафчето в банята и я напълни с вода. В същия миг се върнаха спомените от съня. Лисбет строши чашата и нарани дланта си. По плочките закапа кръв и тя изруга. Знаеше, че едва ли ще успее да заспи отново.

Дали да не се опита да хакне криптирания файл, който бе свалила вчера? Не, би било безсмислено, най-малкото сега, затова омота една кърпа около ръката си, отиде до библиотечката и извади едно ново изследване на физичката от Принстън Джули Тамет, описващо как голяма звезда колабира в черна дупка. Излегна се с книгата в ръка на червения диван до прозореца, който гледаше към Слусен и Ридарфйерден.

Щом се зачете, се почувства по-добре. От кърпата капеше кръв по страниците, а главата не спря да я боли, но потъваше в книгата все повече, на моменти дори си водеше записки в полетата. Всъщност за нея това не беше нещо ново. Знаеше по-добре от повечето хора, че дадена звезда бива поддържана жива от две противодействащи си сили — от ядрените взривове във вътрешността ѝ, които се стремят да я накарат да се разшири, и от гравитацията, която я крепи цяла. Възприемаше това като дърпане на въже, при което състезателите дълго време остават равностойни, докато накрая, когато ядреното гориво привърши, а експлозиите отслабят силата си, единият неизбежно побеждава.

Когато силата на тежестта вземе надмощие, небесното тяло се свива подобно на балон, който издиша и се смалява все повече. По този начин една звезда може да изчезне в нищото. С нечувана елегантност, изразена във формулата

където G е гравитационната константа. Карл Шварцшилд още през Първата световна война бе описал онзи стадий, в който дадена звезда се свива до такава степен, че дори светлината не може да я напусне, а при такова положение няма връщане назад. В подобна ситуация небесното тяло е обречено на срив. Тогава всеки отделен атом в него се устремява навътре към точката на сингулярност, пространството се свършва, а навярно се случват и още по-странни неща, елементи на чиста ирационалност насред закономерната вселена.

Тази сингулярност, която може би не е точка, а някакво събитие, последната спирка на всички известни физични закони, е обрамчена от хоризонт на събитията и заедно с него формира т.нар. черна дупка. Лисбет харесваше черните дупки. Чувстваше ги близки.

При все това и тя, точно както и Джули Тамет, не се интересуваше толкова от черните дупки сами по себе си, колкото от процеса, който ги създаваше, и то най-вече от факта, че звездният колапс се начева в широкия, разтеглен край на вселената, който имаме навика да обясняваме посредством теорията на вероятностите на Айнщайн, ала завършва в малкия донемайкъде свят, подчинен на принципите на квантовата механика.

Лисбет беше и си оставаше убедена, че ако съумее да опише този процес, би могла да обедини двата несъвместими езика на вселената — квантовата физика и теорията на вероятностите. Със сигурност обаче това надвишаваше способностите ѝ, точно както проклетото криптиране, така че в крайна сметка се върна на размислите за баща си.

В детството ѝ онази гад бе изнасилвал майка ѝ отново и отново. Това бе продължило чак докато майка ѝ издъхна, след което Лисбет, тогава на 12 години, отвърна на удара с ужасяваща сила. По онова време дори не подозираше, че баща ѝ е дезертирал топшпионин от съветската служба за военно разузнаване ГРУ, още по-малко пък, че един специален отдел в тайната полиция, т.нар. Секция, го защитава със зъби и нокти. При все това още тогава осъзнаваше, че около баща ѝ витае някаква загадка, мрак, до който никой не биваше да се приближава, нито дори да отбелязва съществуването му. Това се отнасяше и до нещо толкова тривиално като името му.

Във всички писма и писмени документи пишеше Карл Аксел Будин и от всички външни лица се очакваше да го наричат Карл. Семейството на „Лундагатан“ обаче знаеше, че това е фалшификат, както и че истинското му име е Зала, или по-точно Александър Залаченко. Той беше човек, способен с оскъдни средства да сплаши хората до смърт, а и беше неуязвим, поне така се струваше на Лисбет.

Макар тогава още да не знаеше неговата тайна, тя все пак разбираше, че баща ѝ може да върши каквото си ще и накрая да се измъкне. Това бе една от причините да изглежда така противно недосегаем. Беше човек, до когото не бе възможно да се добереш по обичайния път и прекрасно го съзнаваше. От другите бащи човек можеше да се оплаче на социалните служби и на полицията. Докато Зала имаше зад гърба си сили, които стояха над всичко. И онова, което Лисбет си бе припомнила току-що насън, бе денят, когато намери майка си безжизнена на пода и реши сама да обезвреди баща си.

Това и още едно нещо бяха нейните действителни черни дупки.

* * *

Алармата се задейства в 1,18 ч. и Франс Балдер се събуди рязко. Имаше ли някой в къщата? Изпита необясним страх и протегна ръка към Аугуст, който лежеше до него. Детето трябва да се бе промъкнало в леглото му и сега стенеше неспокойно, сякаш воят се бе намърдал в сънищата му. Момченцето ми, помисли си Франс. После застина. Това стъпки ли бяха?

Не, сигурно просто си внушаваше. Във всеки случай бе невъзможно да чуе друго освен алармата. Хвърли обезпокоен поглед на бурята навън. Като че ли се бе разразила още повече. Морските вълни се разбиваха в кея и заливаха пясъчната ивица. Стъклата на прозорците се тресяха и сякаш се огъваха от виелицата. Възможно ли бе поривите на вятъра да са задействали алармата? Може и да беше толкова просто.

И все пак той очевидно трябваше да провери и да се обади за помощ в случай на нужда, както и да погледне дали онази охрана, която Габриела Гране му бе издействала, най-сетне е пристигнала. Двама мъже от обикновената полиция пътуваха към него вече часове наред. Пълна пародия. През цялото време бяха възпрепятствани ту от стихията, ту от някоя контразаповед: елате еди-къде си да ударите едно рамо! Ту едно, ту друго, и той бе съгласен с Габриела — изглеждаха безнадеждно некомпетентни.

С това обаче щеше да се заеме впоследствие. Сега трябваше да се обади. Само дето Аугуст се събуди или тъкмо се разбуждаше, затова се налагаше Франс да действа бързо. Най-малко от всичко се нуждаеше от истеричен Аугуст, който се блъска в лицевата дъска на кревата. Тапите за уши, хрумна му, старите зелени тапи за уши, които бе купил на летище Франкфурт.

Извади ги от нощното шкафче и внимателно ги напъха в ушите на сина си. После го зави отново и го целуна по бузата, погали го по къдравата, избуяла коса. Погрижи се яката на пижамата да е наместена правилно, а главата да почива красиво на възглавницата. Странно наистина Франс бе уплашен и очевидно бързаше, или най-малкото трябваше да е така.

При все това забавяше движенията си и се мотаеше около сина си. Навярно от сантименталност, обзела го в кризисен миг. Или пък от желание да отложи срещата с онова, което сега го чакаше навън. За момент наистина му се прищя да има оръжие. Не че би знаел как да борави с него.

Той беше обикновен програмист, налегнат от малко бащински чувства на стари години, това бе всичко. Не би трябвало изобщо да попада в такава каша. Дявол да ги вземе „Солифон“ и АНС, и всичките престъпни организации! Сега обаче бе принуден да стисне зъби и да се прокрадне в коридора с несигурни стъпки. Преди да предприеме нещо, преди дори да погледне към стената навън, Франс спря алармата. Врявата бе извадила от релси цялата му нервна система и в последвалата внезапна тишина остана застинал в коридора, неспособен на каквото и да било действие. Тогава иззвъня мобилният му телефон и макар да подскочи стреснато, все пак бе благодарен за разсейването.

— Да — отзова се той.

— Здрасти, обажда се Юнас Андерберг, дежурен в „Милтън Секюрити“. Всичко наред ли е?

— А, да… май да. Алармата ми се е задействала.

— Знам това. Според указанията ни в такива ситуации трябва да слезете в специалното помещение в мазето и да заключите вратата. Там ли сте?

— Да — излъга той.

— Добре, много добре. Знаете ли какво се е случило?

— Ни най-малко. Алармата ме събуди. Нямам представа какво я е задействало. Не е ли възможно да е бурята?

— Едва ли… чакайте малко!

Гласът на Юнас Андерберг прозвуча някак особено.

— Какво има? — попита нервно Франс.

— Изглежда…

— По дяволите, изплюй камъчето. Шубе ме е.

— Прощавайте, спокойно, спокойно… тъкмо преглеждам кадрите от вашите камери и положението е такова, че…

— Че какво?

— Че сте имали посетител. Мъж, е, и сам можете да видите после, висок мъж с тъмни очила и каскет е душил из имота ви. Бил е там на два пъти, доколкото разбирам, но както казах… току-що установих това. Трябва да го проуча по-щателно, за да мога да кажа нещо повече.

— Що за тип е?

— Вижте, не е толкова лесно да се каже.

Юнас Андерберг изглежда изучаваше повторно кадрите.

— Но може би… не знам… не, не бива да гадая на такъв ранен етап — продължи той.

— Напротив, моля, направи го. Нуждая се от нещо конкретно. Като чиста проба терапия.

— Окей, тогава би могло да се каже, че има поне едно обстоятелство, което е успокоително.

— И какво е то?

— Походката му. Мъжът върви като наркоман, като момче, което току-що се е надрусало. Има нещо прекалено нахакано в начина, по който се движи, и това действително би могло да сочи, че е най-обикновен наркоман и крадец на дребно. От друга страна…

— Да?

— Прикрива лицето си и това е обезпокоително, а и…

Юнас пак замълча.

— Продължавай!

— Чакайте малко.

— Изнервяш ме, ясно ли ти е?

— Не е нарочно. Но знаете ли…

Тялото на Балдер се смрази. Откъм входа за гаража му се чу шум на двигател.

— … имате посещение.

— Какво да правя?

— Стойте където сте.

— Окей — отвърна Франс и остана там, повече или по-малко парализиран, на съвършено различно място от онова, на което Юнас Андерберг си мислеше, че се намира.

* * *

Когато телефонът звънна в 1,58 ч., Микаел Блумквист все още беше буден, но тъй като мобилният бе останал в джинсите му на пода, не успя да вдигне навреме. Оказа се таен номер и той изруга, пропълзя пак в леглото и затвори очи.

Не биваше и тази нощ да будува. Откакто Ерика бе заспала малко преди полунощ, той се бе въртял в леглото, размишлявайки за живота си, като никоя част от този живот като че ли не му се струваше добра, дори връзката с Ерика. Обичаше я вече десетилетия и по всичко личеше, че тя изпитва същото към него.

Само че вече не беше чак толкова просто и може би Микаел бе започнал да изпитва симпатия към Грегер. Грегер Бекман беше човек на изкуството и съпруг на Ерика, и никой не можеше да го нарече завистлив или дребнав. Напротив, когато Грегер схвана, че Ерика никога няма да преодолее Микаел или че поне няма да престане да му смъква дрехите със замах, той не подскочи до тавана, нито заплаши да се изсели в Китай заедно с жена си. Предложи споразумение. „Можеш да бъдеш с него — стига винаги да се връщаш при мен.“ Така и стана.

Създадоха си тройка, неконвенционално съзвездие, в което Ерика най-често си спеше у дома в Салтшобаден с Трегер, но понякога оставаше и тук, при Микаел, на „Белмансгатан“, и през годините Блумквист си беше мислил, че това действително е фантастично решение, до каквото би трябвало да прибягват всички двойки, живущи под диктатурата на усамотението на четири очи. Всеки път, когато Ерика заявяваше „Обичам съпруга си повече, когато мога да бъда и с теб“, или когато Грегер на някой коктейл обгръщаше раменете му в братска прегръдка, Микаел благодареше на своята щастлива звезда.

При все това напоследък бе започнал да изпитва съмнения, навярно защото се бе сдобил с повече време за размисъл над живота си, та го бе осенила идеята, че не всичко наречено споразумение е обезателно такова.

Напротив, едната страна може съвсем самостоятелно да прокара нещо уж под формата на общо решение, а в дългосрочен план да се окаже, че някой все пак е страдал въпреки всичките уверения в противното. И, честно казано, разговорът на Ерика с Грегер късно снощи не бе приет точно с аплодисменти. Кой знае, може би и Грегер будуваше точно в този момент.

Микаел положи усилия да мисли за нещо друго. За малко дори се опита да помечтае. Това обаче не помогна особено и в крайна сметка стана, твърдо решен да свърши нещо смислено. Защо да не вземе да се информира за промишления шпионаж или още по-добре — да нахвърля алтернативен план за финансирането на „Милениум“? Облече се и седна на компютъра, провери пощата си.

Нищо интересно, макар че няколко имейла му вляха малко сили. Окуражителни възгласи от Кристер и Малин, от Андрей Зандер и Хариет Вангер с оглед на предстоящата битка срещу „Сернер“. Той им отговори с попреувеличен боен плам в сравнение с онова, което изпитваше в действителност. После провери документа на Лисбет, без да очаква нещо. Ала ето че грейна. Тя бе отговорила. За пръв път от цяла вечност бе дала знак, че е жива.

Интелектът на Балдер ни най-малко не е изкуствен. Как е твоят собствен понастоящем?

И какво ще стане, Блумквист, ако създадем машина, която е малко по-умна от нас самите?

Микаел се усмихна и си припомни последната им среща на по чаша в „Кафе-бар“ на улица „Санкт Паулсгатан“, затова мина известно време, преди да схване, че поздравът ѝ съдържа два въпроса, първият — кратка приятелска подигравка, в която, за съжаление, май имаше капка истина. Това, което бе писал за вестника напоследък, не блестеше с интелигентност и бе лишено от оригинална новинарска стойност. Като толкова много други журналисти просто си бе вършил работата, прилагайки изпробвани похвати и формулировки. Е, както и да е, по-забавно беше да поразмишлява над втория въпрос на Лисбет, над малката ѝ гатанка, не защото му се стори чак толкова интересен, а защото искаше да ѝ напише нещо остроумно в отговор.

Ако създадем машина, по-умна от нас самите, помисли си той, какво ли ще се случи? Отиде в кухнята и отвори бутилка минерална вода „Рамльоса“, после седна на кухненската си маса. Отдолу госпожа Гернер кашляше доста лошо, а някъде далеч навън в бурята виеше линейка. Ами да, отговори си, тогава ще се сдобием с машина, способна на всички хитроумни нещица, за които ни бива нас самите, плюс още някои… Изсмя се високо и проумя накъде води въпросът. Една такава машина би трябвало да може да произведе нещо по-интелигентно от себе си, след като ние, нали, сме я направили по-умна от нас. И какво после?

Очевидно това, че новата машина по аналогия също ще бъде способна на нещо по-умно, и абсолютно същото важеше и за следващата машина и за следващата, и за следващата, и скоро първоизточникът на всичко това, самият човек, нямаше да е по-интересен за най-новия компютър от малка бяла мишка. Ще постигнем интелектуален взрив извън всякакъв контрол, ще стане като в „Матрицата“. Микаел се усмихна, върна се на компютъра си и написа:

Ако създадем подобна машина, ще получим свят, където дори Лисбет Саландер няма да е чак толкова самонадеяна.

След това поседя неподвижно, загледан през прозореца, доколкото изобщо бе възможно да види нещо през фъртуната, а от време на време хвърляше по някой поглед през отворената врата към Ерика, която спеше дълбоко и не подозираше за машините, които ще станат по-интелигентни от човека, или във всеки случай не я беше грижа за тях точно в този момент. После грабна телефона си.

Бе му се сторило, че е изпиукал и не се лъжеше: имаше ново съобщение и тогава се поразтревожи, защо — не знаеше точно. Като изключим бившите любовници, които звънят, когато се напият, и настояват за секс, нощем имат навика да пристигат само лошите новини, затова прослуша съобщението на мига. Гласът по гласовата поща звучеше припряно:

Казвам се Франс Балдер. Безсрамно е, разбира се, да звъня по това време. Моля за извинение. Само че положението ми стана леко критично, поне аз така го възприемам, и тъкмо научих, че си ме търсел, а това всъщност е чудно съвпадение. Имам някои неща, които от известно време ми се иска да споделя с някого, и мисля, че биха те заинтригували. Ще се радвам да се обадиш час по-скоро. Имам усещането, че е спешно.

После Франс Балдер остави телефонен номер и имейл адрес, а Микаел си ги записа и постоя неподвижен, барабанейки с пръсти по кухненската маса. Сетне набра номера.

* * *

Франс Балдер лежеше в леглото, все още изплашен и разтревожен. Въпреки това сега беше малко по-спокоен. Колата, която бе минала през входа за гаража му, беше на полицейската охрана, най-сетне. Бяха двама мъже на по четирийсетина години, един изключително висок и един доста нисък, като и двамата изглеждаха самоуверени, дори леко наперени и имаха сходни, късо подстригани прически, ала иначе се държаха вежливо и с целия подобаващ респект помолиха да бъдат извинени за закъснението.

— Бяхме информирани за положението от „Милтън Секюрити“ и Габриела Гране от тайната полиция — обясниха те.

И така, знаеха, че мъж с каскет и тъмни очила беше душил из двора и че трябваше да си отварят очите на четири. Ето защо отклониха поканата за чаша горещ чай в кухнята. Искаха да държат къщата под наблюдение и Франс намери, че това звучи умно и професионално. Не остана с много положително впечатление от тях, но не остана и с твърде лошо. Взе им телефонните номера и се върна в леглото при Аугуст, който още спеше, свит на кълбо, със зелените си тапи за уши.

Франс обаче не успя да заспи повече. Ослушваше се за звуци в бурята навън и накрая седна в леглото. Трябваше да предприеме нещо. Иначе щеше да се побърка. Прослуша телефона си. Имаше две съобщения от Линус Брандел, който звучеше едновременно пламенно и отбранително, и отначало на Франс му се прищя просто да затвори. Нямаше сили да слуша натякванията на Линус.

Успя все пак да прихване две интересни неща. Линус бе разговарял с Микаел Блумквист от вестник „Милениум“ и ето че Блумквист искаше да се свърже с него. Тогава Франс потъна в размисъл. Микаел Блумквист, промърмори си.

Дали той ще се превърне във връзката ми със света?

Франс Балдер не познаваше добре шведската журналистика. И все пак бе чувал за Микаел Блумквист, а доколкото му бе известно, това беше човек, който винаги проучваше задълбочено случаите, с които се занимаваше, и никога не се поддаваше на натиск. Това само по себе си не го правеше точния човек за историята, с която искаше да го запознае, и Франс смътно си припомни, че бе чувал и други, по-малко ласкателни неща за него. Затова се изправи и пак позвъни на Габриела Гране — Габриела, която бе наясно с повечето свързани с медиите неща, бе казала, че тази нощ ще будува.

— Ало — вдигна тя на мига. — Канех се да ти се обадя. Тъкмо гледам този мъж от охранителната камера. Май ще се наложи да те преместим веднага, въпреки всичко.

— О, боже мой, Габриела, полицаите най-сетне пристигнаха. Седят точно пред вратата.

— Е, не е необходимо мъжът да се връща през главния вход.

— Че защо му е изобщо да се връща? Онези от „Милтън“ казаха, че приличал на наркоман.

— Не съм толкова сигурна. Държи някаква кутия, нещо техническо. По-добре ще е да заложим на сигурното.

Франс хвърли поглед на Аугуст.

— На драго сърце ще се преместя утре. Може би ще се отрази добре на нервите ми. Тази нощ обаче няма да предприемам нищо — твоите полицаи изглеждат професионалисти, във всеки случай ми се струват достатъчно опитни.

— Пак ли си намислил да се инатиш?

— Намислил съм.

— Окей, тогава ще се погрижа Флинк и Блум да станат и да се размърдат, да държат парцела ти под око.

— Добре, добре, но не затова се обаждам. Посъветва ме да заложа на „публичността“, помниш ли?

— Да… е… не беше най-типичният съвет, който би ти дала тайната полиция, нали, но като цяло все още съм на мнение, че би било добра идея. Първо обаче бих искала да ни разкажеш каквото знаеш. От тази история започват да ме спохождат лоши предчувствия.

— В такъв случай ще говорим утре рано, след като се наспим. Но слушай, какво мислиш за Микаел Блумквист от „Милениум“? Дали би било удачно да поговоря с него?

Габриела прихна.

— Ако искаш на колегите ми да им се изправят косите, определено трябва да разговаряш с него.

— Толкова ли е зле?

— Тук, в тайната полиция, се боим от него горе-долу колкото от чумата. Ако Микаел Блумквист застане на стълбището ти, знаеш, че годината ти е съсипана, както обичаме да казваме. Всички тук, включително Хелена Крафт, биха те разубедили по най-категоричен начин.

— Сега обаче питам теб.

— И аз отговарям, че хубаво си го намислил. Той е дяволски добър журналист.

— Но не са ли го и критикували?

— Абсолютно, напоследък се говори, че бил демоде и не пишел достатъчно весело и позитивно, или каквото е там. Той е старомоден ровещ се репортер от най-висока класа. Имаш ли данните му?

— Старият ми асистент ми ги предостави.

— Хубаво, върхът. Ала преди да се свържеш с него, трябва най-напред да разкажеш на нас. Обещаваш ли?

— Обещавам, Габриела. Сега ще поспя няколко часа.

— Така да бъде, аз пък ще поддържам връзка с Флинк и Блум, а утре ще ти уредя сигурен адрес.

Когато затвори телефона, отново опита да се успокои. Но и сега не успя, а бурята му внушаваше тревожни мисли. Имаше обсебващото усещане, че нещо зло се носи по снега навън и вече е поело към него. Пряко волята си се заслушваше напрегнато във всяко отклонение от звуковия фон наоколо му, като с всяка изминала минута ставаше все по-неспокоен.

Вярно, бе обещал на Габриела най-напред да разговаря с нея, ала след известно време взе да му се струва, че не можеше повече да чака. Всичко, което бе таял толкова дълго време, напираше да излезе, макар да разбираше, че в нетърпението му има нещо ирационално. Нищо не можеше да бъде толкова спешно. Беше посред нощ и независимо какво бе казала Габриела, сега навярно бе в по-голяма безопасност от когато и да било. Имаше си полицейска охрана и първокласна алармена инсталация. Ала това не помагаше. Бе все така разтревожен. Накрая набра номера, който Линус му бе дал, но Блумквист, разбира се, не вдигна.

Че защо би го сторил в този късен час? Франс записа съобщение на гласовата поща с леко променен, шептящ глас, за да не буди Аугуст, после стана и запали нощната лампа от своята страна. Поогледа библиотечката вдясно от леглото — там бе подредил книги, които нямаха нищо общо с работата му. Разсеяно запрелиства стар роман от Стивън Кинг, „Гробище за домашни любимци“, който обаче породи в съзнанието му още зли образи, пътуващи в нощта и тъмата. Дълго стоя така, с книгата в ръка, и в този момент нещо се случи с него. Хрумна му една мисъл, едно натрапчиво опасение, което на дневна светлина навярно щеше да заклейми като глупост, ала в този момент му се виждаше във висша степен реално. Обзе го внезапно желание да говори с Фара Шариф или може би по-скоро със Стивън Уорбъртън в Лос Анджелис, който сто процента беше буден. Обмисляше въпроса и си представяше всевъзможни противни сценарии, загледан навън към морето и нощта, към неспокойните облаци, които фучаха по небето. В този момент телефонът звънна, точно като да бе чул молитвата му. Но не беше нито Фара, нито Стивън.

— Казвам се Микаел Блумквист — обясни някакъв глас. — Търсил си ме.

— Точно. Моля за извинение, задето се обадих толкова късно.

— Няма проблем. Бях буден.

— И аз така. Можеш ли да говориш сега?

— Абсолютно. Всъщност току-що отговорих на съобщение от една личност, която и двамата познаваме, мисля. Казва се Саландер.

— Коя?

— Извинявай, може би съм разбрал всичко съвсем погрешно. И все пак бях останал с впечатлението, че си я наел, за да прегледа компютрите ви и да проследи проникване, за което сте подозирали.

Франс прихна.

— Да, божичко, онова специално момиче — рече той. — Само че така и не разкри фамилното си име, макар да контактувахме особено оживено по едно време. Допуснах, че си има причини за това, затова не я притисках. Запознах се с нея на една от лекциите ми в Кралския технически институт. С радост ще ти разкажа — беше просто стъписващо. Ала това, което мислех да попитам, бе… ами сигурно ще решиш, че идеята е налудничава.

— Понякога харесвам налудничави идеи.

— Искаш ли да дойдеш тук? Сега веднага? Това би означавало много за мен. Разполагам с история, която според мен е взривоопасна. Мога да ти платя таксито дотук и обратно.

— Много мило, но ние винаги си поемаме собствените разноски. Защо трябва да говорим сега посред нощ?

— Защото… — Франс се поколеба. — Защото имам усещането, че времето ми е на привършване, всъщност е повече от усещане. Току-що ми съобщиха, че ми е изготвен профил на човек със застрашена сигурност, а само преди някой и друг час някакъв тип душеше из двора ми. Да си кажа съвсем честно, страх ме е и искам да извадя тази информация от главата си. Повече не желая да я имам само аз.

— Окей.

— Какво окей?

— Идвам. Ако успея да хвана някое такси.

Франс му даде адреса и затвори, след което се обади на професор Стивън Уорбъртън в Лос Анджелис и разговаря с него близо половин час по криптирана линия. После стана и нахлузи чифт дънки и черно кашмирено поло, извади бутилка „Амароне“, в случай че Микаел Блумквист има желание да пийне. Но не стигна по-далеч от вратата. Подскочи от страх.

Стори му се, че долавя движение, че нещо прелита покрай него, и погледна нервно навън към кея и морето. Не видя нищо. Същият пуст, брулен от бурята пейзаж като преди. Реши, че си е внушил, че всичко е продукт на нервното състояние на духа му, поне се опита да се убеди, че е така. После излезе от спалнята и продължи покрай големия прозорец на път към горния етаж. Ала ето че го обзе ново обезпокоително чувство, бързо се извърна и този път действително мерна нещо край къщата на съседите.

Някаква фигура търчеше под прикритието на дърветата и макар Франс да го видя за кратко, все пак си отбеляза, че беше мощен мъжага с раница и тъмни дрехи. Тичаше приведен и нещо в движенията му оставяше впечатление за професионализъм, сякаш беше бягал така много пъти, може би в далечна война. Изглеждаше трениран, което будеше у Франс асоциации с нещо от филмите, нещо плашещо, и сигурно затова се забави няколко секунди, преди да измъкне телефона от джоба си и да опита да разбере кой от номерата принадлежи на полицаите отвън.

Не ги беше вписал сред контактите си, само им бе прозвънил, за да има номерата им на дисплея си, и ето че сега загуби увереност. Кои бяха техните? Не знаеше и с разтреперана ръка изпробва един, предполагайки, че е верният. Никой не вдигна, не и отначало. Три, четири, пет сигнала прозвучаха, преди някакъв глас да изпъхти:

— Тук Блум, какво става?

— Видях мъж да тича покрай дърветата край съседната къща. Не знам къде е сега. Но е твърде вероятно да е горе на пътя при вас.

— Окей, ще погледнем.

— Изглеждаше… — продължи Франс.

— Какъв?

— Не знам, бърз.

* * *

Дан Флинк и Петер Блум седяха в полицейската кола и си бъбреха за младата си колежка Ана Берселиус, по-специално за размера на задника ѝ. И Петер, и Дан бяха прясно разведени.

Разводите им бяха особено драматични. И двамата имаха малки деца и жени, които се чувстваха предадени, а и тъщи и тъстове, които използваха разнообразни формулировки, за да ги определят като безотговорни кретени. Ала след като всичко се уталожи и се сдобиха със споделено попечителство над децата и нови, макар и скромни домове, и двамата бяха осенени от едно и също прозрение: беше им липсвал ергенският живот. Така че напоследък, през свободните от деца седмици, го бяха ударили на живот както никога преди. А после, след партитата, точно като в юношеските години, преговаряха всички детайли, а когато бяха инспектирали срещнатите жени от горе до долу, прилежно рецензираха телата и уменията им в леглото. Този път обаче не смогнаха да задълбаят в прелестите на Ана Берселиус колкото им се искаше.

Телефонът на Петер иззвъня и тогава и двамата подскочиха, отчасти защото той бе сменил мелодията си с един доста екстремен вариант на Satisfaction, ала най-вече, разбира се, защото нощта и бурята, и самотата тук навън ги караха да се чувстват като на тръни. При това Петер държеше телефона си в джоба на панталона, а тъй като панталоните му бяха отеснели — от купонджийския живот шкембето му бе наедряло, — той се забави, докато го извади. Когато затвори, имаше угрижен вид.

— Какво има? — попита Дан.

— Балдер е видял мъж, някакъв бързак.

— Къде?

— Долу при дърветата край съседската къща. Но навярно е поел нагоре към нас.

Петер и Дан слязоха от колата и за пореден път останаха шокирани от студа. Многократно бяха излизали през тази дълга вечер и нощ, ала никога не се бяха тресли чак до мозъка на костите си, та за момент просто останаха на място и се заоглеждаха неуверено наляво и надясно. После Петер пое командването и каза на Дан да остане горе на пътя, докато той самият щял да се спусне до водата.

Там имаше полегато възвишение, покрай което се точеше дървена ограда и алейка с новозасадени дървета. Беше навалял немалко сняг, та се хлъзгаше, а долу се ширеше морето, Багенсфйерден, мислеше Петер, и всъщност, мина му през ума, беше странно, че водата не е замръзнала. Може би вълните шибаха прекалено силно. Петер изруга, раздразнен и от безумната буря, и от нощната смяна. При все това се опита да си свърши работата, може би не чак толкова сърцато, но все пак.

Ослуша се за шумове и се огледа наоколо, но отначало не видя нищо. Наоколо цареше мрак. Само една самотна лампа на стълб осветяваше парцела точно пред кея и той пое надолу, мина покрай сив или зелен градински стол, който бурята бе разнасяла наоколо, а в следващия миг съзря Франс Балдер през големите стъкла на прозореца.

Балдер стоеше навътре в къщата, наведен над голямо легло, в напрегната поза. Може би оправяше завивката, не беше лесно да се каже. Изглежда бе зает с някакъв дребен детайл в леглото и Петер не би трябвало да обръща внимание на това. Би следвало да наглежда парцела. Ала имаше нещо в езика на тялото на Балдер, което го запленяваше, та вниманието му се разсея за секунда-две. После отново бе привлечено от действителността.

Изпита вледеняващото усещане, че някой го наблюдава, извърна се мигновено и диво се заоглежда. Но не видя нищо, не и веднага, и тъкмо бе започнал да се успокоява, когато възприе две неща наведнъж — внезапно движение при лъскавите стоманени кофи за боклук до оградата и шум на автомобил горе на пътя. Колата спря и се отвори врата.

Нищо от тия неща не бе забележително само по себе си. Шаването край кофите за боклук спокойно можеше да бъде и на животно, а и разбира се, тук можеха да идват коли, дори късно през нощта. При все това тялото на Петер се напрегна до краен предел и за миг той просто остана така, несигурен как точно да постъпи. Тогава се чу гласът на Дан.

— Някой идва!

Петер не помръдна. Все още му се струваше, че го наблюдават, и несъзнателно попипа служебното си оръжие на бедрото, като изведнъж се сети за майка си, за бившата си жена и за децата си, сякаш очакваше да се случи нещо сериозно. Но не стигна много надалеч в мислите си. Дан отново извика, този път настоятелно:

— Полиция, спри, по дяволите!

И тогава Петер се втурна нагоре към пътя, макар дори на този етап това да не му се струваше правилното решение. Не можеше да се освободи от чувството, че долу край кофите за боклук е оставил нещо заплашително и неприятно. Но щом колегата му викаше по този начин, той нямаше никакъв избор. Тайничко изпита облекчение. Беше по-уплашен, отколкото му се искаше да признае, и бързо се запрепъва нагоре към пътя.

В далечината видя Дан да гони висок широкоплещест мъж, прекалено леко облечен, и макар Петер да си помисли, че въпросната фигура едва ли можеше да се определи като „бързак“, той се затича подире им, а когато ги настигна, двамата с Дан успяха да повалят мъжа край пътната канавка, досами две пощенски кутии и малък фенер, обливащ сцената с матово сияние.

— Кой, по дяволите, си ти — изрева с все сила Дан, който може би също се беше страхувал, и в този момент мъжът вдигна към тях объркан и ужасѐн поглед.

Нямаше шапка, а наболата му брада и косата бяха заскрежени, личеше си, че замръзва и се чувства отвратително. Преди всичко обаче в лицето му имаше нещо невероятно познато.

За миг Петер реши, че са заловили известен и издирван мошеник, та изпита няколкосекундна гордост.

* * *

Франс Балдер се беше върнал в спалнята и бе завил Аугуст, навярно за да го скрие под одеялото, ако предстоеше да се случи нещо. После му хрумна безразсъдна идея, която се коренеше в току-що изпитаното опасение и бе подсилена от разговора със Стивън Уорбъртън и която в първия момент прогони като грандиозна глупост, като нещо, способно да изникне само посред нощ, когато мозъкът е замъглен от вълнение и страх.

След това си даде сметка, че идеята всъщност не беше нова, а напротив — беше съзрявала в подсъзнанието му в хода на безконечните безсънни нощи в САЩ. Затова отвори лаптопа си, своя собствен малък суперкомпютър, свързан с цяла поредица други машини, за да се сдобие с достатъчно капацитет, отвори и своята AI програма, на която бе посветил целия си живот, и… не е ли странно?

Дори не го премисли. Просто изтри файла и всичките бекъпи и се почувства като зъл бог, който бе затрил един живот, а може би и тъкмо това бе направил. Никой не знаеше, дори самият той. За кратък миг поседя така, зачуден дали не следва да се тръшне на пода, разкаян и омерзен от себе си. Делото на живота му изчезна само с няколко натискания на клавишите.

Колкото и да е чудно обаче, това го поуспокои, сякаш се бе защитил поне по един параграф. Стана и отново хвърли поглед на нощта и виелицата навън. Тогава звънна телефонът. Беше Дан Флинк, другият полицай.

— Само исках да ти кажа, че заловихме лицето, което си видял — оповести ченгето. — С други думи, можеш да бъдеш спокоен. Положението е под контрол.

— Кого сте заловили? — попита Франс Балдер.

— Не мога да кажа. Страшно е поркан и се налага да го усмирим. Само исках да те уведомя. Пак ще се чуем.

Франс остави телефона на нощното шкафче точно до лаптопа си и направи опит да си честити. Ето че мъжът бе задържан и изследванията му не можеха да попаднат в неподходящи ръце. Но не стана по-спокоен. Отначало не разбираше защо. После осъзна: онова с пиянството не пасваше. Онзи, който бе тичал покрай дърветата, беше всичко друго, но не и пиян.

* * *

Измина някоя и друга минута, преди Петер Блум да осъзнае, че изобщо не бяха заловили известен и издирван престъпник, ами актьора Ласе Вестман, който определено често влизаше в ролите на бандит и горила по телевизията, но далеч не бе обявяван за издирване, и не може да се каже, че това прозрение успокои полицая. Не само защото отново заподозря, че беше грешка да се отдалечава от дърветата и кофите за боклук там долу, а и защото тозчас се досети, че интермецото можеше да доведе до скандали и заглавия в пресата.

За Ласе Вестман знаеше най-малкото това, че каквото и да стореше, твърде често попадаше във вечерната преса, а не можеше да се каже, че в момента актьорът изглежда особено щастлив. Пъхтеше и псуваше, мъчеше се да се изправи на крака, Петер пък се опитваше да схване каква работа, за бога, имаше той тук посред нощ.

— Тук ли живееш? — попита го.

— Нямам никаква причина да ти казвам и една шибана дума — изсъска Ласе Вестман и тогава Петер се обърна към Дан, за да разбере как бе започнала цялата драма.

Дан обаче вече се бе поотдалечил и говореше по телефона, очевидно с Балдер. Сигурно искаше да покаже колко е съвестен и да съобщи, че са заловили заподозрения, в случай че изобщо бе такъв.

— Защо се промъкваш в собствеността на професор Балдер? — продължи Петер.

— Не чу ли какво казах? Няма да ви кажа и една шибана думичка. Какво, по дяволите, разхождам си се тук най-миролюбиво, а онзи глупак идва и почва да размахва пистолета. И това ако не е шибан скандал. Знаете ли кой съм аз?

— Знам кой си и в случай че сме се държали зле, моля за извинение. Със сигурност ще имаме повод да поговорим за това отново. Точно сега обаче се намираме в страшно напрегната ситуация и настоявам начаса да ми разкажеш каква работа си имал при професор Балдер, не, не, не се мъчи да се изплъзнеш!

Ласе Вестман най-сетне се изправи и навярно изобщо не се опитваше да се изплъзне. Просто му беше трудно да запази равновесие. После се прокашля леко мелодраматично и плю право във въздуха. Плюнката не стигна доникъде, а полетя назад като бумеранг и замръзна на бузата му.

— Знаеш ли какво? — рече той и си избърса лицето.

— Не.

— Не аз съм лошият в тази история.

Петер погледна обезпокоено към водата и алеята от дръвчета и за пореден път се зачуди какво бе видял там долу. Но не мръдна от мястото си, парализиран от нелепата ситуация.

— Кой е тогава? — попита.

— Балдер.

— Защо?

— Взе сина на гаджето ми.

— Че защо му е да го прави?

— Няма да питате мен, по дяволите. Питайте компютърния гений там вътре! Тоя дивак няма абсолютно никакво право да го държи при себе си — оповести Ласе Вестман и бръкна във вътрешния си джоб, сякаш търсеше нещо.

— Там няма никакво дете, ако така си решил — каза Петер.

— О, има и още как, по дяволите.

— Наистина?

— Наистина!

— Значи, ти си решил да дойдеш тук посред нощ, пиян като талпа, и да вземеш детето — продължи Петер и тъкмо бе на път да направи още някакъв ироничен коментар, когато бе прекъснат от слаб, звънтящ звук, който стигна до него откъм водата.

— Какво беше това? — попита той.

— Кое? — отвърна Дан, който отново стоеше до него и явно не беше чул нищо, а и звукът действително не беше особено висок.

Петер си припомни какво бе изпитал край дърветата и боклукчийските кофи и почувства, че отново го побиват тръпки. Тъкмо се канеше да слезе и да провери какво се е случило, когато пак се поколеба. Може да беше изплашен или просто нерешителен, или направо некадърен, не беше лесно да се определи. Ала той се огледа тревожно и тогава чу да се приближава още една кола.

Беше такси, което ги подмина и спря пред портата на Франс Балдер, а това послужи на Петер за оправдание да си остане горе на пътя, та докато шофьорът и пътникът се разплащаха, да хвърли поредния обезпокоен поглед надолу към водата. Отново му се стори, че чува нещо, и това не беше успокоителен звук.

Но не можеше да е сигурен, а и сега вратата на колата се отвори и оттам слезе мъж, когото Петер след секунда на объркване разпозна като журналиста Микаел Блумквист, и се запита по каква причина, по дяволите, всички знаменитости трябваше да се нагъчкат точно тук посред нощ.

Глава 10.

Ранното утро на 21 ноември

Франс Балдер стоеше до компютъра и телефона си в спалнята и гледаше Аугуст, който скимтеше неспокойно в леглото. Чудеше се какво сънува момчето. Дали изобщо живее в свят, който той би разбрал? Усети, че иска да знае. Усети, че иска да започне да живее истински и повече да не се погребва в квантови алгоритми и изходни кодове, а още по-малко пък да се чувства уплашен и параноичен.

Искаше да бъде щастлив, да не го измъчва онази вечна тежест в душата, да се впусне в нещо диво и грандиозно, може би романс, любовна връзка, и за няколко наситени секунди през ума му минаха цяла редица от жени, които го бяха очаровали: Габриела, Фара и всевъзможни други.

Помисли и за жената, която явно се казваше Саландер. Като че ли го бе омагьосала, а сега, когато си я спомни за пореден път, сякаш видя в нея нещо ново, нещо едновременно познато и чуждо, и внезапно остана поразен: тя напомняше на Аугуст. Разбира се, това бе налудничаво. Вярно, Аугуст беше момченце с аутизъм, Лисбет също не бе чак толкова стара и може би излъчваше нещо момчешко. Но иначе нямаха нищо общо. Лисбет носеше само пънкарско черно и беше съвършено безкомпромисна. И все пак сега си спомни, че в погледа ѝ бе видял същия особен блясък като този в очите на Аугуст, докато се взираше в светофара на „Хурншгатан“.

Франс беше срещнал Лисбет на една лекция в Кралския технически институт в Стокхолм, когато бе говорил за хипотетичното състояние на технологична сингулярност, при която компютрите ще бъдат по-интелигентни от човека. Тъкмо бе подел въведението си, в което обясняваше понятието сингулярност в математически и физически аспект, когато вратата се отвори и в аудиторията влезе мършаво момиче, облечено в черно. Първата му мисъл бе, че е наистина печално наркоманите да нямат къде другаде да се дянат. После се зачуди дали момичето наистина се дрогираше. Не изглеждаше изтерзана в този смисъл. Просто имаше уморен и кисел вид, а той остана с явното впечатление, че тя изобщо не слуша изложението му. Седеше си там, отпусната на банката, и накрая, след поредица от разсъждения относно сингулярната точка в комплексния математически анализ, където граничните стойности стават безкрайни, той я попита открито какво мисли за всичко това. Беше злобно от негова страна. Беше снобарско. Защо му бе да я изпитва? Но какво се случи?

Момичето вдигна поглед и заяви, че вместо да ръси наоколо си неясни понятия, би трябвало да прояви повече скептицизъм, понеже изчислителната му база се разпадала. Не било някакъв физически срив в реалния свят, а по-скоро знак, че собствената му математика куца, та затова като цяло било просто популистко от негова страна да мистифицира аудиторията с приказки за сингулярностите в черните дупки, когато големият проблем съвсем очевидно се състоял в липсата на квантовомеханичен начин за изчисляване на гравитацията.

След това, с вледеняваща яснота — която породи шушукане в залата — тя подложи на унищожителна критика теоретиците на сингулярността, които той бе цитирал, а той не съумя да отговори с друго, освен с едно поразено:

— Коя, по дяволите, си ти?

По този начин бяха установили контакт, а по-късно Лисбет го изненада още на няколко пъти. Тя светкавично разбираше с какво се занимава той и му го показваше само с един блеснал поглед, а когато той най-накрая схвана, че са му заграбили технологията, молбата му за помощ ги сближи. Оттогава ги свързваше споделената тайна и ето че сега той стоеше в спалнята и мислеше за нея. После обаче нещо рязко прекъсна разсъжденията му. Отново бе сполетян от вледеняващо неприятно усещане и отново погледна през отворената врата към големия прозорец.

Пред него стоеше снажна фигура с тъмни дрехи и стегната, черна шапка с малко фенерче на челото. Фигурата правеше нещо с прозореца. Замахна по него с бързо и мощно движение, горе-долу като художник, който начева картина, и преди Франс да успее дори да изкрещи, целият прозорец се срути, а фигурата премина в настъпление.

* * *

Фигурата се наричаше Ян Холстер и най-често твърдеше, че работел по въпросите на сигурността в промишлеността. На практика беше стар руски елитен войник, който не търсеше решения за сигурност, а по-скоро ги разбиваше. Провеждаше операции като тази тук и по правило подготвителната работа бе толкова щателна, че рисковете не бяха чак толкова големи, колкото човек би допуснал.

Разполагаше с маломерен щаб от изкусни хора и определено вече не беше младеж. Беше на петдесет и една, но се поддържаше във форма със здрави тренировки и беше известен със своята ефективност и способност да импровизира. Изникнеха ли нови обстоятелства, той ги вземаше предвид и изменяше заплануваното.

Изобщо компенсираше с опитност онова, което бе загубил откъм младежка сила, а понякога — в ограничената група, където можеше да говори открито — споменаваше за един вид шесто чувство, за придобит инстинкт. Годините го бяха научили кога да изчака и кога да удари, и макар преди около две години да беше изпаднал в дълбока бездна и проявил признаци на слабост — човечност, би казала дъщеря му, — понастоящем се чувстваше по-умел от всякога.

Беше си възвърнал радостта от работата, старото усещане за динамизъм и напрежение, и определено продължаваше да се подкрепя с по десет милиграма стезолид преди операция, ала това беше само защото медикаментът изостряше прецизността му, когато боравеше с оръжия, а съзнанието му оставаше кристално бистро и нащрек в критични моменти, така че винаги изпълняваше възложеното. Ян Холстер не беше човек, който изменя или дезертира. Така поне гледаше той на себе си.

И все пак тази нощ, макар възложителят му да бе подчертал, че бързат, бе обмислял да прекрати операцията. Разбира се, виелицата беше един от факторите. Условията за работа не подлежаха на контрол. Ала сама по себе си бурята никога нямаше да бъде достатъчна, за да го накара дори да си помисли за прекратяване. Той беше руснак и войник и се бе борил при по-лоши обстоятелства от сегашните, при това ненавиждаше хората, които хленчат за дреболии.

Онова, което го безпокоеше, беше полицейската охрана, появила се изневиделица и без предупреждение. Не че му пукаше за ченгетата на мястото. Беше ги изучавал от прикритието си и бе видял как душат наоколо из парцела с разсеяна неохота подобно на войничета на наряд в лошо време. Най-много им се щеше да си седят в колата и да плямпат простотии, пък и лесно се плашеха, особено по-дългия от двамата определено го беше шубе. Изглежда, не му допадаха мракът и бурята, и черната вода. До преди малко момчето беше стояло там, явно сковано от страх, втренчено в дърветата, навярно защото бе доловило чуждото присъствие, ала това не беше нещо, което само по себе си би притеснило Ян. Знаеше, че би могъл да му пререже гръкляна безшумно и светкавично.

И все пак присъствието на ченгетата не беше на добро. Макар да бяха зелени, самият факт на полицейската охрана силно увеличаваше рисковете, а и преди всичко сочеше, че нещо от планировката бе изтекло, както и че се бе появила ситуация с повишена степен на тревога. Може би професорът се бе разприказвал, тогава операцията би била безсмислена или би влошила положението им, а Ян не желаеше и за секунда да излага своя възложител на ненужни рискове. На това гледаше като на част от силата си. Винаги взимаше предвид по-мащабния контекст и въпреки професията си най-често той самият призоваваше към предпазливост.

Знаеше колко много престъпни организации в родината му бяха смачкани и изличени от лицето на земята, понеже проявяваха твърде явна склонност към насилие. Насилието може да буди респект. Насилието може да запуши устата и да отстрани рискове и заплахи. Насилието обаче може да причини хаос и цяла верига нежелани ефекти, и за всичко това той бе размишлявал, както си седеше скрит зад дърветата и боклукчийските кофи. За няколко секунди дори бе съвършено убеден, че ще прекъсне операцията и ще се върне в хотелската си стая. И все пак не стана така.

Някой пристигна с кола там горе и ангажира вниманието на полицаите, а в това той съзря възможност, пролука, и без да е съвсем наясно с подбудите си, пристегна челника на главата си. Извади диамантената резачка и оръжието, 1911 R1 Кери със специално изготвен заглушител, и ги претегли в ръка. После си каза както винаги:

— Да бъде Твоята воля, амин.

И все пак остана неподвижен. Неувереността не го напускаше. Наистина ли трябваше да го направи? Щеше да се наложи да действа светкавично. От друга страна, познаваше къщата из основи, а Юрий беше идвал на два пъти и бе хакнал алармената система. Отгоре на всичко полицаите бяха безнадеждни аматьори. Дори и нещо да го забавеше там вътре — например, ако професорът не държеше компютъра до леглото, както твърдяха всички, а полицията съумееше да му се притече на помощ, — Ян без проблем щеше да ликвидира и ченгетата. Дори очакваше това с нетърпение, ето защо промърмори за втори път:

— Да бъде Твоята воля, амин.

След това освободи предпазителя, бързо се премести до големия прозорец към водата и се загледа в къщата, и може би заради цялата несигурност на ситуацията силно се напрегна, когато съзря Франс Балдер застанал вътре в спалнята, дълбоко вглъбен в нещо. Така беше много добре, каза си. Мишената се виждаше ясно. И въпреки това отново бе споходен от лошо предчувствие и направи ново грубо пресмятане: дали да не прекрати?

Не го стори. Затова пък протегна дясната си ръка, прокара диамантената резачка по стъклото, оказа необходимия натиск. Прозорецът се срина с обезпокоителен трясък, а той се втурна напред и насочи оръжието към Франс Балдер, който се втренчи в него като омагьосан и махна с ръка сякаш за отчаян поздрав. После професорът започна да каканиже нещо като в транс, объркано и тържествено, приличаше на молитва, на литания. Ала вместо „Бог“ или „Исус“, Ян долови думата „идиот“. Повече не разбра, и във всеки случай това нямаше никакво значение. Бяха му казвали какво ли не, за да го умилостивят.

Никога не успяваха.

* * *

Бързо и почти безшумно фигурата прекоси коридора и влезе в спалнята. Франс успя да се удиви, че алармата не се е активирала, и да забележи изрисувания сив паяк върху блузата на мъжа, точно под рамото, а също и тесния, продълговат белег по бледото чело под шапката и челника.

После съзря оръжието — мъжът бе насочил срещу него пистолет. Франс се сети за Аугуст и вдигна ръка в напразна защита. Да, въпреки че животът му бе заплашен толкова очевидно и страхът впиваше ноктите си в него, той мислеше за сина си и за нищо друго. Да става каквото ще! Той да умира, но не и Аугуст. Затова възкликна:

— Не убивай детето ми! Той е идиот, нищо не разбира.

Франс Балдер така и не разбра успял ли е да защити детето си. Светът замръзна, а нощта и стихията навън сякаш поеха към него. После всичко почерня.

* * *

Ян Холстер стреля и точно както бе очаквал, прецизността му беше безупречна. Улучи Франс Балдер два пъти в главата и професорът се свлече на земята. Нямаше никакво съмнение, че е мъртъв. При все това нещо не беше наред. Лек повей откъм морето докосна тила на Ян като студено, живо създание, та за секунда или две той сякаш изгуби ориентация.

Всичко бе протекло по план, ей там беше компютърът на Балдер, точно както му беше казано. Трябваше само да го сграбчи и да побегне навън. Трябваше да действа незабавно. И все пак не можеше да помръдне от мястото си и със странно забавяне осъзна защо.

В голямото двойно легло, почти напълно скрито под пухена завивка, лежеше момченце с буйна, рошава коса и се взираше в него със стъклен поглед. В този поглед, който сякаш минаваше през Ян, се четеше ужасно напрежение, но и нещо друго, нещо различно. Сега обаче то нямаше значение.

Налагаше се да изпълни мисията си. Нищо не биваше да застраши операцията и да изложи всички им на рискове. Тук имаше кристално ясен свидетел, а свидетели не биваше да има, особено сега, когато бе разкрил лицето си, затова насочи своето оръжие към момчето и се вгледа в чудно блесналите му очи, промърморвайки за трети път:

— Да бъде Твоята воля, амин.

* * *

Микаел Блумквист слезе от таксито. Носеше чифт черни боти и бяло кожено палто с широка яка от овча кожа, което бе изнамерил в гардероба, както и стара кожена шапка, наследство от баща му.

Когато тръгна, часът беше три без двайсет посред нощ. По новините „Екот“ бяха съобщили за сериозен инцидент с ТИР, който по данните им блокирал шосето „Вермдьоледен“. Само че Микаел и таксиджията не минаха оттам, а се понесоха през тъмните и брулени от бурята предградия. На Микаел му призляваше от умора и най-горещото му желание бе да се върне у дома, да се мушне отново при Ерика и да заспи.

Не можеше обаче да откаже на Балдер. Не разбираше съвсем защо. Може и да е било нещо като дълг, усещане, че не бива да мисли за удобства сега, когато вестникът е в криза, или пък защото гласът на Балдер звучеше уплашено и Микаел изпита както симпатия, така и любопитство. Не вярваше да чуе нещо сензационно. По-скоро очакваше, че ще се разочарова. Сигурно най-вече ще поседи там като някой терапевт, като нощен страж в бурята. От друга страна, човек никога не знае, и ето че отново се сети за Лисбет. Лисбет рядко вършеше нещо, без да има основателни причини. Освен това Франс Балдер несъмнено беше любопитен тип, който никога не се бе оставял да го интервюират. Като нищо може да стане интересно, помисли си Микаел и се огледа в мрака.

Улична лампа със синкава светлина осветяваше къщата, пък и, добре де, къщата никак не беше лоша, проектирана от способен архитект, с големи стъклени прозорци. До пощенската кутия стоеше висок полицай на около четирийсет години със слаб слънчев загар и нещо напрегнато, нервно в изражението на лицето. По-нататък на пътя се виждаше негов по-нисък колега, разправяше се с някакъв пияница, който махаше с ръце. Нямаше спор, тук цареше по-голямо оживление, отколкото Микаел бе очаквал.

— Какво става? — попита той по-високия полицай.

Така и не получи отговор. Телефонът на ченгето звънна и Микаел веднага разбра, че нещо се беше случило. Алармената система явно не се държеше както подобава. Той обаче не остана да изслуша продължението. Дочу шум откъм двора, скърцащ, обезпокоителен звук, и инстинктивно го свърза с телефонния разговор. Направи две крачки надясно и погледна надолу по баира, който се спускаше към кея и към морето, и към още една лампа, която излъчваше матово, синкаво зарево. В този миг се зададе някаква фигура, изскочила сякаш отникъде, и Микаел осъзна, че нещо здравата се бе объркало.

* * *

Ян Холстер сложи пръст на спусъка на оръжието си и тъкмо се канеше да застреля момчето, когато горе на пътя се чу шум от автомобил. Тогава той се поколеба, но всъщност не заради колата. Думата „идиот“ отново бе изплувала в мислите му и макар да съзнаваше, че професорът би имал всички причини на света да излъже в сетния миг на живота си, сега, докато се взираше в детето, се зачуди дали все пак не беше вярно.

Момченцето лежеше прекалено неподвижно, погледът му бе твърде празен и стъкловиден, а по лицето му се четеше по-скоро учудване, отколкото страх, сякаш действително не схващаше нищо от случващото се.

То цялото излъчваше неразбиране и това не беше просто моментно хрумване на Ян. Той си спомни нещо, което беше чел по време на подготовката на операцията. Балдер действително имаше син със силно забавено развитие и макар и във вестниците, и в съдебните документи да пишеше, че професорът няма право да се грижи за момчето, то явно беше тук, а Ян нито можеше, нито се налагаше да го застрелва. Би било безсмислено, би било престъпление срещу професионалната му етика и това прозрение го връхлетя като голямо и ненадейно облекчение, което би събудило подозренията му, ако се беше замислил.

В момента той просто свали оръжието, вдигна компютъра и телефона от нощното шкафче и ги пъхна в раницата си. После изтърча навън в бурята и нощта, към пътя за бягство, който си бе набелязал. Само че не стигна далеч. Чу глас зад гърба си и се извърна. Там горе на пътя стоеше мъж, който не беше нито дългият, нито ниският полицай, а някакъв нов, облечен в кожено палто, с кожена шапка на главата и със съвсем различно излъчване, и може би тъкмо затова Ян Холстер пак вдигна оръжието. Миришеше му на опасност.

* * *

Мъжът, който профуча покрай тях, бе облечен в черно и добре трениран, на шапката си имаше челник, и по някаква причина, която Микаел не можеше да определи точно, му се стори, че фигурата е част от по-мащабно упражнение, от съгласувана операция. Микаел почти очакваше още подобни образи да изникнат от мрака и това засили тревогата му. Извика:

— Ей, стой на място!

Беше грешка. Разбра го в мига, в който тялото на мъжа застина, точно като на войник в бой, и със сигурност това бе причината Микаел да реагира толкова бързо. Когато мъжът извади оръжие и стреля, все едно правеше най-естественото нещо на света, Микаел вече се бе хвърлил зад ъгъла на къщата. Изстрелът въобще не се чу. Но тъй като пощенската кутия на Балдер издрънча, нямаше никакво съмнение какво се бе случило и по-високият от полицаите рязко прекъсна разговора си. Въпреки това не се помръдна. Просто стоеше там като парализиран и единственият, който изрече нещо в онзи миг, беше пияният мъж:

— Що за цирк е това, по дяволите? Какво става? — кресна той с мощен глас, който звучеше чудно познато, и едва тогава полицаите се заприказваха помежду си с изнервени, съскащи гласове.

— Стреля ли някой?

— Така мисля.

— Какво ще правим?

— Трябва да извикаме подкрепление.

— Ама онзи там долу ще се изплъзне.

— Да идем да видим — отвърна дългият и със забавени, колебливи движения, сякаш им се искаше стрелецът да се измъкне, двамата извадиха оръжията си и се спуснаха към водата.

В зимния мрак лаеше куче, дребно, разярено кученце, а откъм морето духаше силен вятър. Снежната буря се вихреше, земята бе станала на пързалка. По-ниският полицай се подхлъзна и замаха с ръце като палячо. С малко късмет нямаше да им се налага да се изправят срещу мъжа там долу. Нещо подсказваше на Микаел, че той щеше да отстрани момчетата от пътя си с неимоверна лекота. Бързината, с която се бе обърнал и извадил оръжието си, подсказваше, че бе трениран за ситуации като тази, та Микаел се зачуди дали и той самият не следва да направи нещо.

Нямаше нищо за самозащита. И все пак се изправи, отръска снега от дрехите си и предпазливо погледна надолу към морето. Доколкото разбираше, не се случваше нищо драматично. Полицаите вървяха покрай водата към съседската къща. Облеченият в черно стрелец никъде не се виждаше. Тогава Микаел също тръгна да слиза, но не измина много път, преди да забележи, че един прозорец е счупен.

В къщата зееше голяма дупка, а право пред него във вътрешността имаше отворена врата. Зачуди се дали не би трябвало да повика полицаите. Не го направи. Долови нещо, някакво тихичко, причудливо стенание, прекрачи през разбития прозорец и се озова в коридор с фин дъбов под, който леко проблясваше в мрака. Бавно пое към отворената врата. Звукът съвсем очевидно идваше оттам.

— Балдер — викна той. — Аз съм, Микаел Блумквист. Случило ли се е нещо?

Не получи отговор. Скимтящият звук обаче се усили. Микаел си пое дълбоко дъх и влезе вътре. Впоследствие не знаеше какво бе забелязал най-напред, нито дори какво го бе изплашило най-много. Със сигурност не фактът, че на пода имаше труп, въпреки кръвта, въпреки изражението на лицето и безжизнения, втренчен поглед.

По-скоро това, което видя върху голямото двойно легло точно до него. Там имаше малко дете, може би на седем-осем годинки, облечено в синя карирана пижама момченце с изписани черти на лицето и буйна, тъмноруса коса, което методично и силно блъскаше тялото си в таблата на леглото и стената. Момчето явно всячески се опитваше да се нарани, а когато стенеше, не звучеше като дете, което страда или плаче, а по-скоро като някой, който се мъчи да удря колкото се може по-силно, и преди през ума му да бе минала и една ясна мисъл, Микаел се втурна към него. Това обаче не подобри нещата. Момчето бясно зарита.

— Спокойно — каза Микаел и го обгърна с ръце. — Спокойно.

Момчето обаче се изви, задърпа се със смайваща сила и успя светкавично — може би защото и Микаел гледаше да не го стиска много — да се изтръгне от хватката му и да изтича през вратата на коридора към счупения прозорец, тъпчейки с босите си крака натрошените стъкла, и тогава Микаел хукна подире му и завика „не, не“, и в този миг налетя на полицаите.

Стояха навън на снега с изражение на съвършено объркване.

Глава 11.

21 ноември

Впоследствие за пореден път бе установено, че полицията не е в състояние да извърши свястно и най-рутинното действие и че абсолютно никакво отцепване на района не бе осъществено, преди да стане твърде късно. Мъжът, застрелял професор Франс Балдер, най-спокойно бе успял да напусне местопрестъплението, а полицаите, пристигнали първи, Петер Блум и Дан Флинк, които колегите им с известна насмешка наричаха Казановите, се бяха забавили да бият тревога или поне не го бяха сторили с необходимата убедителност.

Чак в четири без двайсет сутринта пристигнаха криминалист и следовател от Криминална полиция, както и млада дама, която се представи за Габриела Гране и която повечето взеха за близка на загиналия предвид състоянието ѝ на силна възбуда. По-късно се разбра, че била аналитичка от тайната полиция, изпратена от самата шефка. Не че Габриела имаше какво да прави тук. Но по силата на общите предразсъдъци в екипа или евентуално за да покажат, че я възприемат като външно лице, възложиха ѝ за задача да отговаря за детето.

— Изглеждаш като човек с правилния подход — заяви временно водещият разследването Ерик Сетерлунд, когато видя вниманието, с което Габриела се наведе, за да прегледа наранените крака на момчето.

Тя изсумтя и заобяснява, че си имала друга работа, но отстъпи, щом се вгледа в очите на малкия.

Аугуст — така се казвал — беше просто вцепенен от ужас и дълго седя на пода на горния етаж, движейки механично ръка напред-назад по червения персийски килим. Петер Блум, който иначе не беше особено инициативен, изнамери чифт чорапи и сложи лепенки по краката му. Същевременно бе установено, че детето има синини по цялото тяло и сцепена устна. Според журналиста Микаел Блумквист — чието присъствие създаваше осезаема нервност в къщата — момчето си блъскало главата в леглото и стената там долу, после хукнало босо по натрошените стъкла в коридора на приземния етаж.

Разбира се, Габриела Гране, която по някаква причина се въздържа да се представи на Блумквист, осъзна на мига, че Аугуст е свидетел. Не успя обаче да установи никакъв контакт с него, нито да му даде някаква утеха. Очевидно прегръдките и нежността в традиционния им смисъл не бяха правилният подход. Аугуст се поуспокои чак когато Габриела седна отстрани, на известно разстояние, да си гледа собствената работа, и само един-единствен път сякаш се заслуша. Случи се, когато Габриела по време на разговор с Хелена Крафт спомена номера на улицата, 79, но тогава тя не обърна кой знае какво внимание на това, а малко по-късно се свърза с една развълнувана Хана Балдер.

Хана настояваше да си прибере сина на секундата и обясни, с което леко озадачи Габриела, че трябвало веднага да извадят пъзел, за предпочитане онзи с грандиозния кралски кораб „Васа“, който Франс, логично, трябва да бил оставил на видно място. Затова пък не обвини бившия си съпруг, задето неправомерно си е присвоил момчето, а и нямаше отговор на въпроса защо годеникът ѝ бе идвал тук с изискването да си го вземе обратно. Във всеки случай не изглеждаше Ласе Вестман да е бил воден от загриженост към детето.

Като цяло момчето хвърли известна светлина върху старите въпросителни на Габриела. Разбра се защо Франс Балдер не искаше да се мести, както и защо отказваше да си вземе куче пазач. В сутрешните часове Габриела се погрижи да пристигнат психолог и лекар, за да отведат Аугуст при майка му във Васастан, стига само да не се окажеше, че се нуждае от по-спешни грижи. После я налегнаха коренно различни мисли.

Мина ѝ през ума, че не беше задължително мотивът за убийството да е запушването на устата на Балдер. Извършителите може да са искали да го оберат — да откраднат не нещо толкова банално като пари, разбира се, а нещо, свързано с научноизследователската му дейност. С какво се бе занимавал Франс Балдер през последната година от живота си, Габриела не знаеше. Навярно никой освен той самият не бе запознат. Не беше трудно обаче да се досети какво бе то — по всяка вероятност доразвиваше своята AI програма, която още при първата ѝ кражба бе смятана за революционна.

Колегите от „Солифон“ бяха сторили всичко възможно, за да надникнат в нея, и според това, което веднъж се изплъзна от устата на Франс, той бдеше над програмата като майка над бебето си, което би следвало да означава, мислеше си Габриела, че е имал навика и да спи с нея или най-малкото да я държи до леглото си. Затова се изправи, заръча на Петер Блум да държи Аугуст под око и слезе в спалнята на приземния етаж, където работеха криминалистите.

— Тук вътре имаше ли компютър? — попита тя.

Те поклатиха глава, а Габриела извади телефона си и отново се обади на Хелена Крафт.

* * *

Скоро установиха, че Ласе Вестман е изчезнал. В общата неразбория трябва незабелязано да бе напуснал мястото, което накара временно водещият разследването Ерик Сетерлунд да заругае, особено след като се оказа, че Вестман не си бе и у дома, на ул. „Туршгатан“.

Ерик Сетерлунд дори се замисли дали да не го обяви за издирване, което накара младия му колега Аксел Андершон да попита дали Ласе Вестман би трябвало да се смята за опасен. Навярно Аксел Андершон не правеше разлика между Вестман и ролите му. В негова защита обаче може да се каже, че ситуацията ставаше все по-заплетена.

Очевидно убийството не беше някакво старо разчистване на сметки в семейството, някакъв излязъл от релси запой, или деяние, извършено в състояние на афект, а хладнокръвна, добре планирана атака срещу виден шведски учен. Положението не се подобри и когато областният полицейски началник Ян-Хенрик Ролф се обади с думите, че трябвало да схващат убийството като сериозен удар по шведските промишлени интереси. Ненадейно Ерик Сетерлунд бе нагазил във вътрешнополитическо събитие от голяма величина и макар да не притежаваше най-острия ум в полицейския корпус, все пак осъзна, че свършеното от него сега ще има решаващо значение за по-нататъшното разследване.

Ерик Сетерлунд, който бе чукнал 41 само два дни по-рано и още си носеше последиците от партито за рождения ден, не се бе дори доближавал до шанса да отговаря за разследване на това ниво. Че изобщо се бе заел с него, па макар и за няколко часа, се дължеше, разбира се, на факта, че през нощта нямаше на разположение кой знае колко компетентни хора, а началникът му бе решил да не буди господата от Кралската криминална комисия по убийствата или пък някой друг от по-опитните разследващи убийства в полицията на Стокхолм.

Макар да крещеше заповед след заповед, в настъпилия хаос Ерик Сетерлунд изпитваше усилващо се усещане на неувереност. Опитваше се все пак като начало да задвижи операция по чукане на хорските врати. Искаше набързо да събере колкото се може повече свидетелски показания, макар на практика да не хранеше големи надежди. Беше нощ, цареше мрак и вилнееше буря. Съседите навярно не бяха видели много. От друга страна, никога не се знаеше, а беше и разпитал Микаел Блумквист, независимо каква работа, по дяволите, имаше Блумквист тук.

Присъствието на един от най-прочутите шведски журналисти изобщо не го улесняваше и за миг на Ерик Сетерлунд му хрумна, че Блумквист го гледа с критично око и че като нищо ще напише някоя разобличителна статия. Със сигурност обаче това бяха само собствените му демони. Очевидно самият Блумквист бе разтърсен и по време на разпита се държа учтиво и загрижено питаше дали може да помогне. Но не можеше. Всичко се беше развило твърде бързо и това само по себе си беше забележително, смяташе журналистът.

В поведението на заподозрения имаше нещо професионално и според Блумквист не би било дръзко да се предположи, че мъжът беше или е бил военен, дори може би от елитните части. Начинът, по който се бе обърнал и стрелял, сякаш бе усвоен с продължителна практика, и макар да имаше челник, закрепен за плътно прилепваща черна шапка, Блумквист бе доловил нещо от чертите на лицето му.

Разстоянието беше твърде голямо, а Микаел бе залегнал в мига, в който фигурата се бе обърнала — навярно трябваше да се радва, че е жив. Така че можеше да опише само тялото и дрехите и с това се справи много добре. Според журналиста мъжът не беше съвсем млад, може би дори бе прехвърлил четирийсетте. Трениран, с по-висок от средния ръст, между 185 и 195 см, с мощно телосложение, тесен в талията и широкоплещест, носеше ботуши и черно облекло подобно на военното. Имаше раница, а навярно и нож, затъкнат здраво на десния крак.

Микаел Блумквист смяташе, че мъжът бе побягнал надолу по брега, край къщите на съседите, а това съвпадаше и с показанията на Петер Блум и Дан Флинк. На практика полицаите изобщо не бяха зърнали мъжа, само чули стъпките му да се изгубват по морския бряг и се втурнали подире му, но напразно, поне така твърдяха. Ерик Сетерлунд не беше съвсем убеден, че е станало по този начин.

Навярно Блум и Флинк ги бе хванало шубето, допускаше той, и просто бяха стърчали разтреперани в нощта, без да си мръднат пръста. Във всеки случай точно на този етап бе допусната най-голямата грешка. Трябвало е да се организира полицейска акция и да се установят изходите от района, както и да се отцепят определени места, но нищо от това не бе направено. Е, да, на онзи етап Флинк и Блум още не знаели, че е станало убийство, а веднага след това цялото им внимание било ангажирано от едно малко момченце, което истерично излетяло от къщата, та положително не им било лесно да запазят присъствие на духа. А времето продължавало да лети и макар Микаел Блумквист да прояви сдържаност в показанията си, не беше трудно да предположат, че и той се отнасяше критично към двамата полицаи. На два пъти ги попитал дали са били тревога и в отговор получил кимване.

По-късно, когато дочул разговор, воден от Флинк с централата за свръзка, Микаел осъзнал, че въпросното кимване най-вероятно е означавало „не“ или в най-добрия случай е изразявало недоумение. При всички обстоятелства тревога била вдигната със закъснение и дори тогава нещата не се развили според правилника, навярно защото изложението на Флинк било твърде мъгляво.

Бездействието продължило и Ерик Сетерлунд беше безкрайно щастлив, задето не него можеха да укорят за това. По онова време той още не бе включен в разследването. От друга страна, сега, когато беше на мястото, не биваше да влошава нещата. Списъкът със заслугите му напоследък не можеше да се определи като блестящ, налагаше се да се възползва от случая и да се прояви или най-малкото да не се изложи.

Стоеше на прага на дневната и тъкмо бе приключил разговора си с „Милтън Секюрити“ относно фигурата, която по-рано същата нощ била отразена на кадрите от наблюдението. Беше мъж, който изобщо не съвпадаше с описанието на предполагаемия убиец, дадено от Микаел Блумквист, изглеждаше по-скоро като някой стар мършав наркоман, ала все пак се предполагаше, че притежава висока технологична компетентност. В „Милтън Секюрити“ допускаха, че въпросният тип бе хакнал алармената инсталация и извадил от строя всички камери и сензори, от което цялата история не ставаше по-малко неприятна.

Проблемът не беше само в професионалното планиране, а в самата идея да се извърши убийство въпреки полицейската охрана и модерната аларма против крадци. За каква само самоувереност говореше това! Всъщност Ерик беше тръгнал да слиза при криминалистите, които правеха оглед на долния етаж. Но се застоя тук горе, дълбоко угрижен, зареял празен поглед в пространството, преди да го прикове върху сина на Балдер, който определено беше техният ключов свидетел, ала изобщо не разбираше какво става, както можеше и да се очаква в цялата тази каша.

Ерик видя, че момчето държи малко парченце от твърде голям пъзел, сетне се запъти към извитата стълба за долния етаж. В следващия миг застина. Замисли се за първото си впечатление от детето. Тъкмо беше пристъпил в къщата с тежка крачка, без да е още съвсем наясно със случилото се, и момчето го бе оставило с усещането, че си е като всяко друго дете. В него нямаше нищо особено, мислеше си той, нищо освен развълнувания поглед и напрегнатите рамене. Ерик дори би го описал като необичайно сладко хлапе с големи очи и къдрава, буйна коса. Едва впоследствие научи, че имало аутизъм и било силно изостанало в развитието си. Значи, това беше нещо, което не бе видял лично, а му беше разказано, и то означаваше, мислеше си той, че убиецът или е познавал момчето отпреди, или е знаел точно какво е състоянието му. Иначе едва ли би го оставил живо, рискувайки да бъде разпознат при някоя очна ставка, нали така? Ерик не доразви мисълта си, но това прозрение го разпали и той направи няколко бързи крачки към момчето.

— Трябва да го разпитаме сега, на мига — заяви с глас, който неволно прозвуча твърде високо и разгневено.

— Боже мой, бъди по-внимателен с него — каза Микаел Блумквист, който бе застанал до момчето.

— Ти не се меси — изсъска Ерик. — Може да е познавал извършителя. Трябва да извадим албум със снимки и да му ги покажем. Трябва по някакъв начин…

Момчето го прекъсна, като помете пъзела си с ненадейно рязко движение на ръката, и Ерик Сетерлунд не видя какво друго да направи, освен да измърмори едно извинение и да слезе при своите криминалисти.

* * *

Когато Ерик Сетерлунд изчезна надолу към приземния етаж, Микаел Блумквист остана загледан в момчето. Сякаш още нещо бе на път да се случи с него, може би друг пристъп, а последното, което Микаел желаеше, бе детето да се нарани отново. Вместо това обаче то застина и започна с бясна скорост да търка дясната си ръка в килима.

После спря неочаквано и погледна нагоре умолително, и Микаел за част от секундата се зачуди какво може да означава това. В това време по-високият полицай, за когото бе научил, че се казва Петер Блум, седна при детето и се опита да го накара пак да реди пъзела. Микаел пък отиде в кухнята, за да потърси малко спокойствие. Беше уморен до смърт и искаше да се прибере у дома. Очевидно обаче най-напред трябваше да прегледа няколко снимки от охранителната камера. Не знаеше кога ще стане това. Всичко някак се проточваше във времето и изглеждаше безразборно и неорганизирано, а Микаел най-отчаяно копнееше за леглото си.

По това време вече бе говорил на два пъти с Ерика, беше я осведомил за случилото се и макар засега да знаеха съвсем малко за убийството, и двамата бяха на мнението, че Микаел трябва да напише по-дълга статия по темата за следващия брой. Не само защото деянието само по себе си явно бе голяма драма, а и защото животът на Франс Балдер изглеждаше достоен за отразяване. При това Микаел имаше лично участие в историята, което щеше да обогати репортажа и да му осигури предимство пред конкурентите. Само драматичният разговор от тази нощ, заради който бе пристигнал тук, щеше да придаде на статията му сензационност.

Никой от двамата не се нуждаеше от много приказки за положението със „Сернер“ и кризата във вестника. В разговора им това се подразбираше, а Ерика вече беше планирала неизменният заместник Андрей Зандер да извърши подготвителната работа по проучването, докато Микаел си отспива. Доста решително — като нещо средно между любяща майка и авторитарен главен редактор — бе заявила, че отказва звездният ѝ репортер да се съсипе, преди дори да е започнал работа.

Микаел прие без проблеми. Андрей беше амбициозен и симпатичен, би било хубаво да се събуди и цялото базисно проучване да е извършено, най-добре с изготвени списъци кои приближени на Балдер си струва да интервюира. За кратък миг, сякаш за да наведе ума си на други мисли, той си припомни непрестанните проблеми на Андрей с жените, в които Микаел бе посветен по време на няколко вечерни заседавания в ресторант „Мелницата“. Андрей беше млад и интелигентен, и чаровен. Би следвало да е страхотно завоевание за кое да е момиче, ала поради нещо твърде слабо и нежно в характера му вечно го зарязваха и той го изживяваше тежко. Андрей бе непоправим романтик. През цялото време мечтаеше за голямата любов и голямата сензация.

Микаел седна край кухненската маса на Балдер и се взря в мрака навън. На масата пред него, до кибритена кутийка, брой на списание „Ню Сайънтист“ и тефтер с някакви непонятни уравнения, бе оставена красива, малко заплашителна скица на пешеходна пътека. До светофара се виждаше мъж с воднисти, присвити очички и тънки устни. Беше уловен как бяга, при все това бе възможно да се види всяка бръчица по лицето му, дори гънките на ватенката и панталона. Не изглеждаше особено приятен. На брадичката си имаше родилно петно с формата на сърце.

Тъкмо светофарът обаче придаваше облика на рисунката. Грееше с наситена, обезпокоителна светлина и беше умело възпроизведен в съответствие с някаква математическа техника. Почти бе възможно да се доловят геометричните линии отвъд. Навярно Франс Балдер и рисуваше покрай всичко останало и Микаел се позамисли над сюжета на рисунката. Не беше особено традиционен.

От друга страна, защо пък човек като Балдер да рисува залези и кораби? Светофарът със сигурност беше интересен точно колкото и всичко останало. Микаел остана смаян от усещането, че вижда моментна снимка. Та нали дори и Франс Балдер да бе седял и изучавал светофара, едва ли би могъл да помоли мъжа да минава по улицата отново и отново. Навярно човекът беше просто измислена добавка, или пък Франс Балдер имаше фотографски поглед, точно като… Микаел потъна в мисли. После грабна телефона си и се обади на Ерика за трети път.

— Пътуваш ли вече към дома? — попита тя.

— Още не, за жалост. Първо трябва да прегледам две-три неща. Но бих искал да ми направиш една услуга.

— Че за какво друго съм тук?

— Би ли отишла на компютъра ми. Логни се, нали знаеш паролата ми?

— Знам всичко за теб.

— Добре, добре. Влез в моите документи и намери файл на име „Кутията на Лисбет“.

— Май че се досещам накъде отива работата.

— Наистина ли? Искам да напишеш ето това в документа…

— Чакай малко, трябва и да го отворя. Окей, сега… чакай, тук вече пише доста неща.

— Не им обръщай внимание. Ето какво искам, над всичко останало, схващаш ли?

— Да, схващам.

— Пиши: Лисбет, може би вече си узнала, но Франс Балдер е мъртъв, застрелян с два куршума в главата. Можеш ли да се опиташ да установиш защо някой ще иска да го убие?

— Това ли е всичко?

— Не е чак толкова малко, не и предвид факта, че не сме се чували дълго време. Сигурно ще намери за нагло, дето я питам. Но не мисля, че би ни навредило, ако тя ни помогне.

— Малко незаконно хакване не би навредило, искаш да кажеш.

— Това не го чух. Надявам се скоро да се видим.

— Дано.

* * *

Лисбет бе успяла да заспи за втори път и се събуди отново в седем и половина сутринта. Не беше в най-добрата си форма. Главата я болеше, гадеше ѝ се. И все пак се чувстваше по-добре, облече се пъргаво и закуси набързо с два пирога с месо, затоплени в микровълновата, и голяма чаша кока-кола. После натъпка малко спортни дрехи в черен сак и излезе. Бурята бе утихнала, но навсякъде се въргаляха боклуци и вестници, които вятърът бе разнасял из града. Тя се спусна по площад „Мусебаке“ и продължи по „Йотгатан“, като си мърмореше нещо.

Изглеждаше разгневена и най-малко двама души поуплашено отстъпиха встрани. Лисбет всъщност съвсем не бе ядосана, само окопитена и целеустремена. Ни най-малко не ѝ се тренираше. Искаше просто да се придържа към рутинните си занимания и да прогони отровите от тялото си. Ето защо продължи надолу към „Хурншгатан“ и точно преди гърбицата на улицата свърна надясно, към клуба по бокс „Зиро“, който се помещаваше един етаж надолу в мазето и тъкмо тази сутрин изглеждаше по-западнал от всякога.

На мястото щяха да му се отразят добре една ръка блажна боя и малко всеобщо освежаване. Там вътре, изглежда, нищо не беше пипвано от 70-те, нито обзавеждането, нито афишите. По стените все още стояха Али и Форман. Все още всичко изглеждаше като в деня след легендарния мач в Киншаса, което може би се дължеше на факта, че Обинзе, отговарящият за помещението, като малко момченце бе изживял битката на място, а сетне бе търчал в мусонния дъжд и бе крещял: „Али, убий го!“. Това тичане не само беше най-щастливият му спомен, ами представляваше и това, което той наричаше „последни дни на невинност“.

Не след дълго се принудил да избяга заедно със семейството си от терора на Мобуту, а след това нищо не било същото, та може би далеч не бе чак толкова странно желанието му да съхрани въпросния миг в историята, или по някакъв начин да го пренесе в тази забравена от бога зала за боксиране в Сьодермалм, Стокхолм. Обинзе и досега не спираше да говори за мача. На практика не спираше да говори за какво ли не.

Беше висок и едър, и плешив, и бъбривец от класа, и един от многото там вътре, които бяха хвърлили око на Лисбет, макар по примера на мнозина други да я смяташе за повече или по-малко луда. На периоди тя тренираше по-здраво от когото и да било и налиташе буйно на боксови круши, чували и спаринг-партньори. В нея имаше някаква примитивна, необуздана енергия, на каквато Обинзе не се бе натъквал по-рано, и веднъж, преди да я опознае, ѝ беше предложил да започне да се състезава.

Изсумтяването, което получи в отговор, го възпря да повтори предложението си, а защо тренираше с такъв хъс, така и не бе разбрал, не че всъщност се нуждаеше от отговор на този въпрос. Човек можеше да се бъхти на тренировките без каквато и да било причина. По-добре, отколкото да порка на поразия. По-добре от какво ли не, а може би и направо си беше вярно споделеното от нея в една късна вечер преди някоя и друга година, че искала да бъде физически подготвена, в случай че пак си навлече неприятности.

Той знаеше, че животът ѝ не е бил лек. Беше го научил от Гугъл. Бе изчел всяка думичка за нея в интернет, та много добре разбираше желанието ѝ да бъде във форма, в случай че изникнеше още някоя зла сянка от миналото ѝ. Никой не можеше да я разбере по-добре от него. Той самият бе загубил и двамата си родители, убити от горилите на Мобуту.

Онова, което го озадачаваше, беше защо Лисбет на равни интервали от време съвършено занемаряваше тренировките и, изглежда, изобщо не мръдваше от къщи, при това упорито продължаваше да яде само джънк фуд. Подобни резки мятания от крайност в крайност му бяха непонятни, а когато онази сутрин тя прекрачи прага на залата, демонстративно облечена в черно и надупчена с пиърсинги както винаги, той не беше я виждал от две седмици.

— Здравей, красавице моя. Къде беше? — поде той.

— Върших нещо адски незаконно.

— Мога да си представя. Набъхтила си някоя банда мотористи или нещо от сорта.

На тази закачка обаче тя дори не отвърна. Просто продължи кисело към съблекалнята и тогава той направи нещо, за което си знаеше, че няма да ѝ допадне. Застана пред нея и се вгледа право в лицето ѝ.

— Очите ти са кървясали.

— Налегнал ме е нечовешки махмурлук. Дръпни се!

— В такъв случай не ща да те виждам тук, знаеш го.

— Спести си глупостите. Искам да ми смъкнеш кожата от бой — изсъска тя, влезе и се преоблече, после излезе, надянала прекомерно големите си шорти за боксиране и белия си потник с черния череп на гърдите, и той нямаше друг избор, освен наистина да я смаже от бой.

Бъхти я, докато не се изповръща три пъти в кошчето му за боклук, сетне я нахока, както си знаеше. Тя му отвръщаше подобаващо. После се преоблече и напусна помещението, без да отрони и едно „чао“, а Обинзе, както често се случваше в такива мигове, бе обзет от усещане за празнота. Може би дори беше малко влюбен. Поне беше трогнат — ако изобщо можеше да се почувстваш другояче при вида на момиче, което се боксира така.

Последното, което зърна от нея, бяха прасците ѝ, изчезващи нагоре по стъпалата, ето защо си нямаше и представа, че когато излезе на „Хурншгатан“, светът се въртеше пред очите ѝ. Лисбет се подпря на стената на сградата и задиша тежко. След това продължи към жилището си на „Фискаргатан“ и вече у дома, изпи още една голяма чаша кока-кола и половин литър сок. После се срина в леглото и зяпа тавана някъде десет, петнайсет минути, мислейки си за едно-друго, за сингулярности и хоризонти на събитията, както и за определени специфични аспекти на уравнението на Шрьодингер, и за Ед Неда, и за какво ли не.

Едва когато светът си възвърна стандартните цветове, тя се изправи и отиде на компютъра си. Колкото и да се противеше, той вечно я теглеше към себе си със сила, която не бе намаляла от детството ѝ. Този преди обед обаче нямаше ищах за никакви по-трудни лудории. Просто хакна компютъра на Микаел Блумквист и миг по-късно изтръпна. Отказваше да проумее. Преди не много отдавна се бяха шегували по адрес на Балдер. Сега Микаел пишеше, че Балдер е убит, застрелян с два куршума в главата.

— По дяволите — промърмори тя и прегледа вечерните вестници в интернет.

Още не разполагаха с нищо определено. Не се изискваше обаче много, за да се досети, че тъкмо Балдер се криеше зад сведенията относно „шведски учен, застрелян в дома си в Салтшобаден“. Очевидно полицията щеше да пази мълчание до второ нареждане, а журналистите досега не се бяха оказали кой знае колко умели хрътки, навярно защото още не бяха проумели значимостта на историята или не бяха вложили достатъчно усилия. Явно имаше по-важни събития от тази нощ: бурята и токовите удари из цялата страна и безумните закъснения на влаковете, както и новини за знаменитости, които Лисбет нямаше сили дори да се опита да прочете.

За убийството пишеше само, че се случило към 3 ч. сутринта и че полицията разпитвала обитателите на съседните къщи. Засега не разполагаха със заподозрян, но, както изглежда, очевидци били забелязали непознати и съмнителни лица из имота. Полицията се опитвала да получи повече информация за тях. В края на статиите оповестяваха, че по-късно през деня щяла да се състои пресконференция под ръководството на криминален комисар Ян Бублански. На това Лисбет се усмихна с известно униние. Беше си имала немалко работа с Бублански — или Бубла[15], както му викаха понякога — и бе на мнение, че ако в работната му група не бяха разпределени някакви кретени, разследването би трябвало бързо да доведе до резултат.

После изчете съобщението на Микаел Блумквист още веднъж. Микаел търсеше помощ и без дори да се замисли, тя написа „окей“. Не само защото той я молеше. А и защото самата тя приемаше нещата лично. Скръбта не ѝ бе присъща, не и по традиционния начин. За сметка на яростта, на хладния, пулсиращ гняв — и макар да питаеше известно уважение към Ян Бублански, не се предоверяваше на силите на реда.

Беше свикнала да поема нещата в свои ръце и разполагаше с какви ли не причини да проучи защо Франс Балдер бе убит. Та нали не бе случайност, че го беше издирила и бе влязла в положението му. Навярно неговите врагове бяха и нейни.

Всичко бе започнало със стария въпрос дали баща ѝ в някакъв смисъл не продължава да живее. Александър Залаченко, Зала, не само бе убил майка ѝ и съсипал детството ѝ. Той бе и ръководил престъпна мрежа, продавайки дрога и оръжие, бе живял от използването и унижаването на жени, а тя вярваше, че такава злост не изчезва. Просто преминава в други форми на живот и още от онзи ден преди малко повече от година, когато се бе събудила призори в хотел „Шлос Елмау“ в Баварските Алпи, Лисбет провеждаше собствено проучване с цел да разбере какво ставаше с тези, които го бяха наследили.

Впрочем оказа се, че повечето от старите му друзя бяха съвсем изпаднали или пък бяха станали жалки сутеньори или дребни бандити. Никой измежду тях не беше гангстер от ранга на баща ѝ и дълго време Лисбет си остана убедена, че организацията бе отслабнала и изтляла след смъртта на Залаченко. Но не се предаде и накрая се натъкна на нещо, което сочеше в коренно различна посока. Не друго, а следите на един от по-младите специалисти на Зала, някой си Зигфрид Грубер, я бяха повели напред.

Още докато Зала беше жив, Грубер бе един от по-интелигентните в мрежата и за разлика от останалите партньори, той се бе сдобил с университетско образование както по компютърни науки, така и по бизнес администрация, които очевидно го бяха въвели в по-знатни среди. Понастоящем името му се срещаше в две разследвания на тежки престъпления срещу високотехнологични предприятия: кражби на нови технологии, изнудвания, вътрешни афери, хакерски атаки.

В други случаи Лисбет не би продължила по следата повече от това. Не само защото, като изключим случая с Грубер, работата не изглеждаше да има нещо общо с отколешната дейност на баща ѝ. Нито пък я безпокоеше факта, че два богати концерна са изгубили част от своите нововъведения. После обаче всичко се бе променило.

В засекретен доклад на Британската агенция за електронно разузнаване в Челтнъм се бе натъкнала на няколко кодови думи, свързани с бандата, за чийто член понастоящем се смяташе Грубер, и въпросните думи я бяха изумили, а сетне просто не можеше да се откъсне от историята. Осведоми се за всичко относно групата, доколкото ѝ бе по силите, и накрая, в нещо толкова аматьорско като наполовина отворен хакерски сайт попадна на повтарящ се слух, че организацията отмъкнала AI технологията на Франс Балдер и я продала на руско-американското предприятие за компютърни игри „Тругеймс“.

Тъкмо заради тези сведения се бе появила на лекцията на професора в Кралския технически институт и му беше вадила душата относно сингулярностите в черните дупки, поне това бе част от причината.

Втора част

Лабиринтите на паметта

21-23 ноември

Ейдетика: изучаване на хората с ейдетична или т.нар. фотографска памет.

Научни изследвания показват, че хората с ейдетична памет се изнервят или стресират по-лесно от другите.

Повечето, но не всички лица с ейдетична памет са аутисти. Съществува и връзка между фотографската памет и синестезията — състоянието, в което две или повече сетива са свързани помежду си, например когато цифрите се възприемат в цветове, а всяка числова редица формира картина в мислите.

Глава 12.

21 ноември

Ян Бублански бе очаквал с нетърпение свободния ден и дългия разговор с равина Голдман относно някои въпроси, които го бяха терзали напоследък и засягаха съществуването на Бог.

Нещата не стояха чак така, че да е на път да стане атеист, ала самото понятие Бог бе започнало да му се вижда все по-проблематично и искаше да поговори за него и за чувството за безсмисленост, което го бе застигнало в последно време, а може би и за желанието си да напусне работа.

Ян Бублански определено гледаше на себе си като на добър следовател в сферата на убийствата. Процентът на разкритията му като цяло бе уникален, а от време на време и продължаваше да се чувства стимулиран от професията си. Само дето не беше сигурен, че му се ще да продължи с разследването на убийства. Навярно би трябвало да се преквалифицира, докато още беше време. Мечтаеше да преподава, да кара младите хора да израстват и да придобиват самочувствие, може би защото той самият често се съмняваше в себе си. Но не знаеше какъв предмет би избрал. Ян Бублански така и не се беше сдобил със специалност, като изключим онова, което се бе превърнало в негов жребий в живота: злокобната ненавременна смърт, нездравите човешки склонности, а това категорично бяха теми, по които не желаеше да преподава.

Часът беше 8,10 сутринта, а той бе застанал пред огледалото в банята и изпробваше своята кипа, която, за съжаление, бе трупнала доста годинки. Някога сияеше в хубав ясносин цвят, който се смяташе за леко екстравагантен. Сега изглеждаше най-вече вехта и избеляла, като малък символичен образ на собственото му развитие, смяташе той.

Чувстваше се подпухнал и преуморен, та вдигна разсеяно романа на Сингер „Магьосникът от Люблин“, който толкова харесваше, че вече години наред го държеше до тоалетната чиния, в случай че му се прище да почете в моментите, когато стомахът му създава проблеми. Сега обаче не успя да прочете повече от няколко реда. Телефонът звънна и положението не се подобри, когато узна, че го търси главният прокурор Рикард Екстрьом. Обаждане от Екстрьом означаваше не просто работа, а навярно работа с политическо и медийно значение.

— Здрасти, Рикард, приятно ми е да те чуя — излъга Бублански. — За съжаление, обаче съм зает.

— А… не, не, не и за това, Ян. Това не можеш го изпусна. Подочух, че днес ти бил свободен ден.

— Така е, но съм поел към… — Не искаше да казва синагогата; еврейската му вяра не се ползваше с особена популярност сред колегите. — …лекаря — допълни.

— Болен ли си?

— Всъщност, не.

— Какво ще рече това? Почти болен?

— Нещо такова.

— О, тогава едва ли има проблем. Та нали всички сме си почти болни? Това тук е важно, Ян. Дори министърът на предприемачеството, Лиса Грийн, се обади и е напълно съгласна ти да се заемеш с разследването.

— Изключително ми е трудно да повярвам, че Лиса Грийн знае кой съм.

— Е, може би не те знае точно по име, а всъщност и изобщо няма право да се меси. Всички ние обаче сме единодушни, че се нуждаем от върхова сила.

— Ласкателствата вече не ми действат, Рикард. За какво се касае? — попита той и тозчас съжали.

Самото питане беше половин „да“ и си личеше, че Рикард веднага го прие като малка победа.

— Професор Франс Балдер е бил убит тази нощ в дома си в Салтшобаден.

— И кой е това?

— Един от нашите най-прочути учени в международен план. Водещо име в областта на AI технологиите.

— На какво?

— Работел е с неутрални мрежи, дигитални квантови процеси и тем подобни неща.

— Все още не разбирам нищо.

— С други думи, опитвал се е да накара компютрите да мислят, е, чисто и просто да наподобяват човешкия мозък.

Да наподобяват човешкия мозък? Ян Бублански се зачуди какво ли би било мнението на ранина Голдман по въпроса.

— Мислят, че преди време е бил обект на промишлен шпионаж — продължи Рикард Екстрьом. — Тъкмо затова убийството е ангажирало вниманието на Министерството на предприемачеството и иновациите. Сигурно ти е известно с каква тържественост Лиса Грийн бе говорила за защитата на шведската научноизследователска дейност и иновационните технологии.

— Да, спомням си.

— Очевидно сигурността на Балдер е била заплашена. Бил е под полицейска охрана.

— Искаш да кажеш, че са го убили въпреки това.

— Може би не е била най-добрата охрана на земята. Пазели са го Флинк и Блум от силите на реда.

— Казановите?

— Да, изстреляли ги тази нощ насред бурята и общия хаос. Е, в тяхна защита може да се каже, че не им е било леко. Работата не потръгнала. Франс Балдер бил застрелян в главата, докато момчетата се занимавали с някакъв пияница, който изникнал от нищото. Да, можеш да си представиш, убиецът се възползвал от това дребно отклоняване на вниманието им.

— Не звучи добре.

— Никак даже. Бандитите са действали адски професионално, а на всичкото отгоре и явно са хакнали охранителната система.

— Значи са били няколко?

— Така си мислим. Освен това…

— Да?

— Има редица неудобни детайли.

— Които ще допаднат на медиите?

— В които медиите ще се влюбят — продължи Екстрьом. — Например онова пиянде, дето се появило, не е кой да е, а Ласе Вестман.

— Актьорът?

— Точно той. А това е крайно неприятно.

— Защото ще го изтипосат на първа страница?

— Отчасти затова, разбира се, но също и защото рискуваме да ни въвлекат в тегава бракоразводна проблематика. Ласе Вестман твърди, че отишъл там да прибере своя осемгодишен доведен син, когото Франс Балдер държал при себе си, момче, което… Чакай сега да не сбъркам… на което Балдер със сигурност е биологичен баща, но за което според съдебното решение за попечителство не бил способен да се грижи.

— Че защо професор, който може да накара компютрите да приличат на хората, би бил неспособен да се грижи за собственото си дете?

— Изглежда, че проявявал груба безотговорност и работел, вместо да наглежда сина си, и като цяло бил съвършено безнадежден баща, ако съм схванал правилно. При всички положения историята е деликатна. Момченцето, което не е трябвало да бъде у Балдер, навярно е станало свидетел на убийството.

— Божке! И какво казва то?

— Нищо.

— Твърде е шокирано?

— Със сигурност, но така или иначе, то никога не казва нищо. Нямо е и е със силно забавено развитие. Така че няма да ни е от полза.

— Значи, се очертава убийство без заподозрян и без видима причина.

— Стига само да не е имало причина Ласе Вестман да изникне точно когато убиецът е проникнал в приземния етаж и е застрелял Балдер. Май че е доста важно бързо да приберете Вестман за разпит.

— Стига да се нагърбя с разследването.

— Ще се нагърбиш.

— Сигурно ли е?

— Нямаш избор, бих казал. Освен това запазих най-хубавото за накрая.

— И какво е то?

— Микаел Блумквист.

— Какво му има?

— По някаква причина се е намирал на мястото. Мисля, че Франс Балдер го потърсил, за да му разкрие нещо.

— Посред нощ?

— Явно.

— И после го застреляли?

— Точно преди Блумквист да почука на вратата. Изглежда, журналистът дори е успял да зърне убиеца.

Ян Бублански се разсмя. Което бе погрешно по всички мислими начини и всъщност не можеше да обясни смеха си дори на самия себе си. Навярно беше нервна реакция или може би усещане, че животът се повтаря.

— Моля? — обади се Рикард Екстрьом.

— Просто малко ме мъчи кашлица. Значи сега се опасявате, че ще ви се натресе и частен следовател, който до един ще ви представи в лоша светлина.

— Хм, да, може би. При всички положения предполагаме, че „Милениум“ вече се е заел с историята, и тъкмо се мъча да намеря някой член в закона, за да ги спра, или поне да огранича достъпа им до информация. Не е изключено убийството да се сметне за въпрос, засягащ сигурността на кралството.

— Значи и тайната полиция ни виси на врата?

— Без коментар — отвърна Екстрьом.

Върви по дяволите, помисли си Бублански.

— Да не би със случая да са се заели Рагнар Улуфсон и останалите от Икономическа сигурност? — попита той.

— Без коментар, както казах. Кога можеш да започнеш?

Върви по дяволите още веднъж, помисли си Бублански.

— Ще започна при две условия — рече после. — Искам си обичайната банда, Соня Мудиг, Курт Свенсон, Йеркер Холмберг и Аманда Флуд.

— Разбира се, добре, но получаваш и Ханс Фасте.

— За нищо на света! Само през трупа ми!

— Сори, Ян, не подлежи на преговори. Радвай се, че можеш да избираш всички останали.

— Безнадежден случай си, знаеш ли?

— Чувал съм да го казват.

— Значи Фасте ще бъде малкият представител на тайната полиция?

— Е не, струва ми се, че на всички работни групи ще им се отрази добре да си имат някой, който мисли на инат.

— Значи, когато всички сме се отърсили от предразсъдъците и стереотипите си, трябва да разполагаме с някой, който пак да ни дърпа назад?

— Не се прави на глупак.

— Хасе Фасте е идиот.

— Не, Ян, наистина не е такъв. По-скоро е…

— Какъв?

— Консервативен. Това е човек, който не се оставя да бъде запленен от последните феминистки искания.

— Нито дори от най-първото. Навярно тъкмо е приел женското право на глас.

— Всъщност време е да се стегнеш, Ян. Хасе Фасте е крайно надежден и лоялен следовател, не желая повече никакви дискусии по въпроса. Имаш ли още някакви желания?

Да ми се махнеш от очите, помисли си Бублански.

— Да приключа с посещението си при лекаря, а през това време Соня Мудиг да води разследването — рече той.

— Наистина ли е разумно?

— Дяволски разумно е — изсъска Ян.

— Окей, окей, ще се погрижа Ерик Сетерлунд да ѝ предаде случая — отвърна Рикард Екстрьом и направи гримаса.

Рикард Екстрьом съвсем не беше толкова сигурен, че самият той трябва да приеме това разследване.

* * *

Алона Касалес рядко работеше нощем. Беше изклинчвала години наред и с известно право се бе оправдавала със своя ревматизъм, който на периоди я принуждаваше да приема силни таблетки кортизон, а те придаваха на лицето ѝ формата на месечинка. Освен това кръвното ѝ налягане скачаше до тавана и тя до болка се нуждаеше от своя сън и своите навици. И все пак сега беше тук. Часът беше 3,10 през нощта. Беше карала от дома си в Лоръл, Мериленд, по „175 Ийст“ в лек дъждец и бе подминала табелата „АНС, следващата вдясно, само за служители“.

Мина покрай бариерите и електрическата ограда в посока към черната, подобна на куб главна сграда във Форт Мийд и паркира на големия разпилян паркинг, точно вдясно от светлосиния, подобен на топка за голф радарен купол, загъмжал от сателитни чинии. След това мина и през контролните пунктове и стигна до работното си място на дванайсетия етаж. Тук горе не се развиваше кой знае каква дейност.

При все това се удиви на нажежената атмосфера и не се мина много, преди да схване, че тъкмо Ед Неда и младите му хакерчета са отговорни за крайното напрежение, възцарило се в открития офис.

Алона познаваше Ед много добре, но не си направи труда да го поздрави. В момента той изглеждаше съвсем като обсебен и тъкмо бе станал, за да нахока някакъв млад мъж, чието лице грееше с вледеняваща, бледна лъскавина. Странно момче, мислеше Алона, точно като всички онези млади гениални хакерчета, които Ед бе привлякъл. Хлапето беше мършаво и анемично, с прическа, сякаш заимствана от ада. Освен това беше причудливо прегърбено и имаше някакъв спазъм в раменете. От време на време цялото потреперваше и явно изпитваше страх, като положението не се подобри, когато Ед срита крака на един стол. Момчето, изглежда, очакваше звучна плесница. Тогава обаче се случи нещо неочаквано.

Ед се успокои и разроши косата на хлапето подобно на любящ баща, а това не му бе присъщо. Ед не си падаше особено по нежността и лигавщините. Той беше каубой, който никога не би направил нещо толкова подозрително, като да прегърне мъж. Ала навярно беше до такава степен отчаян, че се опитваше да прояви малко общоприета човечност. Беше разкопчал панталона си и бе разлял кафе или кока-кола върху ризата си, а лицето му имаше нездрав, червендалест цвят. Гласът му беше груб и дрезгав, сякаш бе прекалил с крещенето, и Алона си помисли, че никой на неговата възраст и с това наднормено тегло не би трябвало да се хаби така.

Макар да бе изминало само половин денонощие, Ед и момчетата му сякаш бяха прекарали тук цяла седмица. Навсякъде се въргаляха чашки от кафе и остатъци от закуски, захвърлени шапки с козирки и колежански суичъри, а от телата им се носеше воня на вкиснало от пот и напрежение. Бандата съвсем явно се бе заела да преобърне целия свят, за да проследи хакера, та накрая Алона им подвикна с престорена сърдечност:

— Давайте момчета, газ!

— Само да знаеше!

— Добре, добре. Сгащете го тоя мухльо!

Не го мислеше точно за мухльо. Тайничко намираше пробива за донякъде полезен. Мнозина сред тях, изглежда, си въобразяваха, че могат да си правят каквото им скимне, сякаш разполагаха с картбланш, и може би бе здравословно да осъзнаят, че другата страна е в състояние да отвърне на удара. „Онзи, който следи народа, накрая сам бива проследен от него“ — бил написал хакерът и това беше доста готино, мислеше тя, макар, разбира се, да не беше вярно.

Тук, в Puzzle Palace[16], недостатъците им проличаваха само когато се сблъскаха с нещо наистина сериозно. Катрин Хопкинс я бе събудила с думите, че шведският професор е бил убит в дома си в близост до Стокхолм, и макар само по себе си това да не бе от голямо значение за АНС — поне засега, — за Алона то означаваше нещо.

Убийството показваше, че бе тълкувала сигналите правилно, а сега трябваше да провери дали няма да може да напредне и с още една стъпка, ето защо влезе в компютъра си и отвори своя обзор на организацията, най-отгоре на която стоеше изплъзващият се и мистериозен Танос, ала в която се открояваха и безспорни имена като Иван Грибанов, депутатът в руската Дума, и немецът Грубер, високообразован бивш мошеник, забъркан в трафик на хора.

Всъщност тя недоумяваше защо случаят имаше толкова нисък приоритет при тях и защо шефовете ѝ непрекъснато я препращаха към други, по-традиционни институции, борещи се с престъпността. На нея изобщо не ѝ се струваше невероятно мрежата да се ползва с държавна протекция, да има връзки с руското разузнаване и цялата афера да може да се разглежда като част от търговската война между Изтока и Запада. Макар базата да беше недостатъчна, а доказателствата — крайно нееднозначни, все пак съществуваха ясни индикации, че западна технология е била открадната и е попаднала в руски ръце.

Вярно бе обаче, че плетеницата беше трудно обозрима и невинаги беше лесно да се разбере дори дали дадено престъпление действително е било извършено, или подобна техника по чиста случайност е била разработена другаде. При това кражба в сферата на бизнеса понастоящем също беше изключително неустановено понятие. През цялото време се крадеше и вземаше на заем, понякога като част от творческия обмен, друг път защото на посегателствата се придаваше юридическа легитимност.

Големите компании редовно наплашваха до смърт малки фирмички с помощта на опасни адвокати и никой не намираше нищо странно в това, че отделните новатори са повече или по-малко лишени от права. В допълнение промишленият шпионаж и хакерските атаки често се разглеждаха като обикновен анализ на обкръжаващата среда.

От друга страна… Убийствата не се поддаваха на толкова лесно релативизиране и Алона си обеща едва ли не тържествено да преобърне всяко отделно парченце от пъзела, но да направи пробив в организацията. Не стигна далеч. Всъщност едва успя да протегне ръце и да си разтрие врата, когато долови запъхтени стъпки зад гърба си.

Беше Ед и изглеждаше съвсем изкривен. Явно и той имаше проблем с гърба си. Алона започваше да се чувства по-добре само като го погледнеше.

— Ед, по какъв повод ми се оказва тази чест?

— Чудя се дали не сме се сдобили с общ проблем.

— Заповядай, старче. Май имаш нужда да поседнеш.

— Или да ме разпънат на диба. Знаеш ли, от моята ограничена перспектива…

— Хайде, Ед, не се подценявай.

— Въобще не се подценявам, мамка му. Както знаеш, на мене не ми пука кой е възвишен, кой не е, нито кой мислел така или онака. Фокусиран съм върху собствената си работа. Охранявам нашите системи и единственото, което наистина ме впечатлява, е ловкостта в професията.

— Би наел самия дявол, ако е надарен ИТ специалист.

— Във всеки случай изпитвам уважение към който и да е враг, стига да е достатъчно способен. Можеш ли да го проумееш?

— Мога.

— Започвам да си мисля, че сме еднакви, аз и той, и само по чиста случайност сме на различни страни. Както сто на сто си чула, един RAT, шпионска програма, е преминала през нашия сървър и се е промъкнала в интранета, а тази програма, Алона…

— Да?

— Е като чиста музика. Написана е толкова компактно и елегантно.

— Изправил си се срещу достоен противник.

— Без съмнение, а същото се отнася и за моите момчета ей там. Толкова са възмутени и патриотични или на каквито там се правят, по дяволите. Ала всъщност няма нищо, което да желаят повече от това, да срещнат въпросния хакер, за да си премерят силите с него. За известно време и аз опитах да си мисля: окей, хубаво, преодолей го! Може би все пак щетата не е чак толкова голяма. Това е само един отделен гениален хакер, който иска да блесне, а може и да е за добро. Докато го преследвахме, научихме маса неща за нашата уязвимост. После обаче…

— Да?

— После се зачудих да не са ме преметнали и по тази точка — да не би цялата позьорщина в мейлсървъра ми да е била просто димна завеса, фасада за прикриването на нещо коренно различно.

— Като например?

— Като например да се осведомят за определени неща.

— Вече събуди любопитството ми.

— Би трябвало. Успяхме да открием точно какво е търсел хакерът и всичко се свежда до мрежата, с която ти се занимаваш, Алона. Те не се ли наричат Паяците?

— Дори Обществото на паяците. Но това ще да е по-скоро на шега.

— Хакерът е търсел информация за тази банда и сътрудничеството им със „Солифон“, та тогава си помислих, че може и сам да се е числял към въпросната мрежа и е искал да се осведоми какво знаем за тях.

— Май че не звучи неправдоподобно. Очевидно разполагат с компетентни хакери.

— После обаче пак започнах да се съмнявам.

— И защо?

— Защото изглежда, че хакерът е искал и да ни покаже нещо. Знаеш, успял е да си изработи статус на суперпотребител и е можел да чете документи, които нищо чудно да не са стигнали даже и до теб, документи с ниво на класифицирана информация. Строго секретно, макар файлът, който всъщност е копирал и си е прибрал, да е толкова сложно криптиран, че нито той, нито дори ние имаме шанс да го прочетем, докато онзи дявол, дето го е написал, не ни даде личните си ключове, но все пак…

— Какво?

— Посредством нашите собствени системи хакерът е разкрил, че и ние си сътрудничим със „Солифон“ по същия начин като Паяците. Знаеше ли това?

— Не, за бога, не.

— Така си и мислех. Изглежда, нещата са толкова зле, че и ние имаме хора в групата на Екервалд. Услугите, които „Солифон“ прави на Паяците, предоставя и на нас. Предприятието представлява част от нашия промишлен шпионаж и със сигурност това е причината твоята задача да е имала толкова нисък приоритет. Страхуват се да не би разследването ти да опръска с лайна и нас самите.

— Проклети идиоти.

— Май че трябва да се съглася с теб, и може би не е съвсем невероятно сега изцяло да те изключат от задачата.

— Това ще е абсолютно безобразие.

— Споко, споко, има и друг изход и тъкмо затова довлякох бедното си туловище чак до твоето бюро. Може да започнеш работа за мен вместо за тях.

— И какво имаш предвид?

— Този проклет хакер знае разни неща за Паяците и успеем ли да се доберем до неговата самоличност, и двамата с теб ще направим пробив, а тогава ще се сдобиеш с шанс да научиш какви ли не горчиви истини.

— Разбирам накъде биеш.

— Значи, отговорът е „да“?

— „Нда“ — отвърна тя. — Смятам преди всичко да разбера кой е застрелял Франс Балдер.

— Но ще ме информираш?

— Окей.

— Добре.

— Но слушай — продължи тя, — ако този хакер толкова го бива, мислиш ли, че не е изтрил следите си?

— По тази точка можеш да бъдеш спокойна. Няма значение колко го бива. Ние смятаме да го открием въпреки всичко и да го одерем жив.

— Къде отиде цялото ти уважение към противника?

— Тук си е, приятелко, но въпреки това ще го размажем и ще го тикнем зад решетките доживотно. Никой не прави пробиви в моята система.

Глава 13.

21 ноември

Микаел Блумквист и сега не успя да поспи по-дълго. Събитията от нощта не му даваха покой и в 11,15 преди обед той се предаде и седна в леглото.

После отиде в кухнята, направи си два сандвича със сирене чедър и прошуто и си сипа паница йогурт с мюсли. Но не яде много. Заложи на кафето, както и на вода с таблетки за главоболие. Изпи пет-шест чаши „Рамльоса“ и взе два алведона, после извади един бележник и се опита да обобщи случилото се. Не стигна много далеч. Адът се изсипа отгоре му. Телефоните започнаха да звънят и не му отне много време да схване какво бе станало.

Новината се бе взривила, а новината гласеше, че „топжурналистът Микаел Блумквист и актьорът Ласе Вестман“ се намирали насред „мистериозна“ драма с убийство — явно никой не бе способен да разгадае защо точно Вестман и Блумквист от всички хора на света, заедно или поотделно, са били на мястото, когато шведски професор е бил застрелян с два куршума в главата. Във въпросите се съдържаха някакви инсинуации и със сигурност затова Микаел най-открито сподели, че отишъл там въпреки късния час, защото решил, че Балдер имал да сподели нещо неотложно.

— Бях там, за да упражня професията си — каза той.

Думите му звучаха излишно отбранително, ала той се чувстваше атакуван и искаше да изясни нещата, макар това да би привлякло още повече репортери към същата история. Иначе заявяваше „без коментар“, като и това не беше идеалната реплика. Поне беше откровен и ясен. После отново изключи мобилния и пак навлече старото си кожено палто, за да поеме из града по посока на „Йотгатан“.

Оживлението в редакцията му напомни за доброто старо време. Навсякъде, във всяко кьошенце, колегите работеха съсредоточено. Ерика сто на сто им бе дръпнала някое мобилизиращо слово и със сигурност всички бяха наясно със сериозността на мига. Знаеха, че остават десет дни до крайния срок. Над главите им бе надвиснала заплахата от страна на Левин и „Сернер“ и цялата банда изглеждаше настроена за бой. При все това всички, разбира се, подскочиха, щом го видяха. Искаха да чуят за Балдер и за събитията през нощта, и за реакцията му след хода на норвежците. Той обаче нямаше намерение да се разпростира.

— По-късно, по-късно — каза само и отиде при Андрей Зандер.

Двайсет и шест годишният Андрей Зандер беше най-младият сътрудник в редакцията. Беше стажувал във вестника и понякога, както сега, заместваше, а друг път се изявяваше като журналист на свободна практика. Микаел го болеше, задето нямаха възможност да го вземат за постоянно, преди всичко заради назначаването на Емил Гранден и Софи Мелкер. Всъщност май предпочиташе да работи в екип с Андрей, ала той засега нямаше изградено име, а и все още като че ли не пишеше достатъчно добре. Беше фантастичен в отборната игра и това се отразяваше добре на вестника, но не непременно и на него самия. Момчето имаше всички данни, но не притежаваше достатъчно суета. Изглеждаше като млад Антонио Бандерас и схващаше по-бързо от мнозинството, само дето не вършеше каквото трябва, за да се утвърди на всяка цена. Искаше просто да участва и да прави добра журналистика, при това обичаше „Милениум“ и Микаел внезапно усети, че обича онези, които обичат „Милениум“. Някой хубав ден щеше да стори нещо голямо за Андрей Зандер.

— Здрасти, Андрей — поздрави той. — Как е положението?

— О, ами, бива.

— Не бях и очаквал друго. Какво изнамери?

— Доста неща. На бюрото ти са, а написах и обобщение. Може ли обаче да ти дам един съвет?

— Добрият съвет е тъкмо онова, от което се нуждая.

— Тогава изчезвай оттук на мига. Иди на „Синкенс вег“ и се срещни с Фара Шариф.

— Коя?

— Адски хубава професорка по компютърни науки, която живее там и ще почива през целия ден.

— Искаш да кажеш, че онова, от което наистина се нуждая в този момент, е една адски хубава интелигентна жена?

— Не точно, просто професор Шариф се обади току-що. Разбрала, че Франс Балдер пожелал да сподели с теб нещо. Мисли си, че може би знае за какво става въпрос и на драго сърце би говорила с теб. Навярно чисто и просто иска да изпълни волята му. Струва ми се, че това звучи като идеално начало.

— Иначе проучи ли я?

— Разбира се, и очевидно не можем да изключим да си има собствен дневен ред, но е била приближена на Балдер. Учили са заедно и са съавтори на две научни статии. Съществуват и две-три техни снимки на публични събития. Тя е утвърдено име в сферата си.

— Окей, отивам. Ще ѝ съобщиш ли, че пътувам към нея?

— Ще го направя — отвърна Андрей и даде на Микаел точния адрес.

Микаел напусна редакцията, едва-що пристигнал, и докато бързаше към „Хурншгатан“, четеше материалите от проучването. На два-три пъти се блъсна в минувачи, но беше толкова съсредоточен, че си спести извиненията. За свое собствено учудване не отиде веднага при Фара Шариф. Първо се спря в кафе-бара на Мелквист и изпи на крак две чаши двойно еспресо. Не само за да прогони умората от тялото си. Мислеше си и че кофеиновият шок може да помогне срещу главоболието, но впоследствие се зачуди дали това бе правилното лекарство. Когато излезе от кафенето, беше в по-лошо състояние, отколкото на влизане, но това се дължеше не на еспресото, а на всичките онези идиоти наоколо, които бяха чели за среднощната драма и подмятаха малоумни реплики. Твърди се, че младите хора умирали да станат известни. Би трябвало да им се обясни, че това не е нещо, до което си струва да се домогваш. Само можеш да превъртиш от тая работа, особено ако не си спал и си видял неща, каквито никой човек не би следвало да вижда.

Микаел Блумквист продължи нагоре по „Хурншгатан“ покрай „Макдоналдс“ и супермаркет „Кооп“, мина напряко към „Рингвеген“ и хвърли поглед надясно. Тогава застина, сякаш бе съзрял нещо важно. Но какво важно имаше тук? Нищо! Просто едно печално известно с катастрофите си кръстовище с твърде много отходни газове, нищо повече. После разбра.

Беше светофарът, онзи светофар, който Франс Балдер бе прерисувал с математическа прецизност. За втори път Микаел се зачуди на избрания обект. Дори възприемано като пешеходна пътека, мястото с нищо не беше забележително, изглеждаше изхабено и невзрачно. От друга страна, може пък това да бе целта. Не обектът, а онова, което човек вижда в него. Произведението на изкуството се съдържаше в очите на наблюдателя и впрочем това нямаше нищо общо с убийството. Означаваше само, че Франс Балдер е бил тук и навярно е седял някъде на някой стол, изучавайки светофара. Микаел продължи покрай стадиона на „Синкенсдам“ и свърна надясно по „Синкенс вег“.

* * *

Криминален инспектор Соня Мудиг бе работила интензивно в сутрешните часове. Сега седеше в кабинета си и за миг се бе загледала в снимка с рамка на писалището. Фотографията изобразяваше шестгодишния ѝ син, Аксел, който ликуваше на футболното игрище след вкаран гол. Соня беше самотна майка и не ѝ беше лесно да съчетава професионалните и родителските си задължения. Във всеки момент очакваше адът да се стовари отгоре ѝ. На вратата се почука. Най-сетне беше Бублански и тя щеше да му прехвърли отговорността по разследването. Не че Бубла имаше вид на желаещ да отговаря за каквото и да било.

Беше необичайно издокаран в сако, с вратовръзка и прясно изгладена синя риза, косата — зализана върху плешивото теме, погледът — замечтан и отнесен. Изглежда, мислеше за всичко друго освен за разследвания на убийства.

— Какво каза лекарят? — попита тя.

— Лекарят каза, че най-важното не е да вярваме в Бог. Бог не е дребнав. Важното е да разбираме, че животът е сериозен и богат. Трябва едновременно да го ценим и да се опитваме да направим света по-добър. Онзи, който открие баланса между тези неща, се доближава до Бог.

— Значи, всъщност си бил при своя равин?

— Точно.

— Окей, Ян, не знам какво да направя по въпроса за оценяването на живота, освен да те черпя с парче швейцарски шоколад с портокал, какъвто случайно ми се намира в чекмеджето на бюрото. Ако обаче заловим мъжа, застрелял Франс Балдер, определено ще направим света малко по-добър.

— Швейцарски шоколад с портокал и разрешено убийство ми звучат като добро начало.

Соня извади шоколада, отчупи парченце и го подаде на Бублански, който задъвка с благоговение.

— Превъзходен е — каза.

— Нали?

— Представяш ли си животът да беше ей такъв — рече той и посочи снимката на ликуващия Аксел.

— Какво имаш предвид?

— Щастието да се проявяваше със същата сила като болката — обясни той.

— Да, не би било зле.

— Какво става със сина на Балдер? — попита. — Май че се казваше Аугуст?

— Трудно е да се каже — отговори тя. — Сега е при майка си. Прегледал го е психолог.

— И с какво разполагаме за работа?

— С не много, за съжаление. Разпознахме вида на оръжието. Ремингтън 1911 R1 Кери, навярно чисто нов. Продължаваме с проверката, ала съм убедена, че няма да можем да го проследим. Разполагаме със снимките от охранителните камери и ги анализираме. Както и да го въртим и сучем обаче, не виждаме лицето на мъжа, нито сме открили някакви особени характерни черти, никакви родилни петна, нищо, само един ръчен часовник, който се мярка на някои кадри и изглежда скъп. Дрехите на мъжа са черни. Каскетът му е сив, няма надпис. Йеркер твърди, че се движел като стар наркоман. На една от снимките държи черна кутийка, навярно някакъв вид компютър или GSM станция. Предполага се, че с нея е хакнал алармената инсталация.

— Чух това. Как се хаква аларма?

— Йеркер рече, че не е лесно, особено аларма на това ниво, но е възможно. Системата е била свързана с интернет и мобилната мрежа и текущо е изпращала информация на „Милтън Секюрити“ на Слусен. Мъжът трябва да е прихванал някоя честота и да е успял да я хакне по този начин. Или пък се е натъкнал на Балдер на някоя разходка и електронно е откраднал информация от неговата NFC.

— От неговата какво?

— Near Field Communication — комуникация на близки разстояния, функция на мобилния телефон на Франс Балдер, с която е активирал алармата.

— По-лесно беше преди, когато крадците използваха лост — рече Бублански. — Никакви коли в района?

— Някакво тъмно превозно средство е било паркирано на сто метра от къщата на пътния банкет. От време на време двигателят е работел, но единствената, видяла колата, е възрастна жена на име Биргита Рус, няма си представа какъв модел е бил автомобилът. Може би волво, така казва. Или какъвто имал синът ѝ. Синът ѝ има беемве.

— Слаба работа.

— Да, доста е безрадостно на разузнавателния фронт продължи Соня Мудиг. — Извършителите са се възползвали от нощта и бурята. Можели са да се движат из района необезпокоявано и като изключим показанията на Микаел Блумквист, всъщност разполагаме само с едно-единствено наблюдение. На тринайсетгодишен. Казва се Иван Греде. Забавен кльощав хлапак, преболедувал от левкемия като дете и обзавел стаята си изцяло в японски стил. Говори като преждевременно развит. Иван отишъл до тоалетната посред нощ и тогава през прозореца в банята видял огромен мъж край водата. Гледал към морето и се прекръстил със свити юмруци. Изглеждало едновременно агресивно и религиозно, твърди Иван.

— Кофти комбинация.

— Да, комбинация от религия и насилие рядко предвещава нещо добро. Всъщност Иван не беше сигурен в прекръстването. Може да било военна клетва. За момент се уплашил, че мъжът се кани да влезе във водата и да се самоубие. В ситуацията имало някаква тържественост, твърди той.

— Но не е било самоубийство.

— Не. Мъжът се затичал към къщата на Балдер. Носел раница и тъмни дрехи, евентуално камуфлажен панталон. Бил силен и трениран и напомнял за старите играчки на Иван, сподели той, воините нинджи.

— И това не звучи добре.

— Изобщо, и навярно същият мъж е стрелял по Микаел Блумквист.

— И Блумквист не е видял лицето му?

— Не, бил се хвърлил на земята, когато мъжът се извърнал и стрелял. Освен това всичко се случило много бързо. Според Блумквист обаче човекът навярно е имал военна подготовка и това съвпада с наблюденията на Иван, та нямам друг избор, освен да се съглася. Бързината и ефективността на операцията също сочат натам.

— Изобщо успяхте ли да разберете защо Блумквист се е намирал там?

— О, да. Ако нещо е било свършено както трябва тази нощ, то това са разпитите на Блумквист. Можеш да погледнеш това. — Соня му подаде няколко разпечатани листа. — Блумквист се е свързал с един от старите асистенти на Балдер, който твърди, че професорът е станал жертва на хакерска атака и му откраднали технологията, а тази история заинтригувала журналиста. Искал да се добере до Балдер. Балдер обаче не се обадил. Нямал навика да го прави. В последно време живеел усамотено и не поддържал почти никакъв контакт с външния свят. Всички покупки се извършвали от домашната помощница на име… чакай, Лоти Раск, госпожа Раск, която впрочем имала строги нареждания да не споменава пред никого, че синът е в къщата. Ей сега ще стигна до това. Тази нощ обаче се случило нещо. Подозирам, че Балдер се е тревожел и е искал да излее нещо, което го е потискало. Не забравяй и че току-що е бил известен за съществуването на сериозна заплаха срещу него. Освен това алармената му система се била задействала и двама полицаи охранявали къщата. Може и да е подозирал, че дните му са преброени. Не знам. Във всеки случай се обадил на Микаел Блумквист посред нощ и искал да му разкаже нещо.

— В миналото хората са викали свещеник в подобни ситуации.

— Очевидно сега търсят журналист. Е, всичко това са чисти догадки. Знаем само какво е казал Балдер на телефонния секретар на Блумквист. Иначе нямаме представа какво е планирал да сподели. Блумквист също не знае, така твърди и аз му вярвам, но изглежда съм съвсем сама в това отношение. Рикард Екстрьом, който впрочем само ни вади душите, е убеден, че Блумквист си трае за неща, които смята да публикува в своя вестник. На мен обаче ми е много трудно да го повярвам. Блумквист е хитрец и това го знаем всички. Само че не е човекът, който би саботирал полицейско разследване умишлено.

— Наистина.

— Просто Екстрьом се е разфучал и настоява Блумквист да бъде задържан за лъжесвидетелстване. Знаел повече, а си мълчал. Имам усещането, че ще си изпълни заплахата.

— Това едва ли ще доведе до нещо добро.

— Няма, а предвид репутацията на Блумквист, по-скоро си мисля, че би било най-добре да си останем в добри отношения с него.

— Ще се наложи да го разпитаме отново, предполагам.

— Сигурно.

— Ами тая работа с Ласе Вестман?

— С него се чухме току-що и историята не е от поучителните. Вестман обикалял кръчмите, бил в „КБ“, „Театралната гилдия“ и „Оперния бар“, „Риш“ и бог знае още къде, крещял и нареждал за Балдер и момчето часове наред. Подлудил приятелите си. Колкото повече пиел и колкото повече пари профуквал, толкова повече се вманиачавал.

— Защо е било толкова важно за него?

— Било е в известна степен натрапчива мисъл, мания на алкохолик. Разпознавам модела от стария си чичо. Всеки път, щом се натряскаше, нещо си наумяваше. Разбира се, имало е и нещо повече. Вестман не спирал да говори за съдебното решение за попечителките права, та ако беше друг, малко по-емпатичен тип, това щеше да обясни доста неща. Човек би решил, че е желаел доброто на момчето. В този случай обаче… навярно знаеш, че Ласе Вестман е осъждан за упражняване на насилие.

— Не знаех.

— Преди години е имал връзка с онази блогърка и модел, Рената Капусински. Смазвал я от бой. Мисля, че дори ѝ разкъсал бузата с ухапване.

— Лошо.

— Освен това…

— Да?

— Балдер бил написал редица жалби, които не изпратил, може би заради окончателното решение на съда, но от тях става ясно, че е подозирал Ласе Вестман във физически тормоз и над сина.

— Какво говориш?

— Балдер забелязал подозрителни синини по тялото на детето — и тук всъщност го подкрепя един психолог от Центъра по аутизъм. Така че…

— Така че Ласе Вестман едва ли е бил тласнат към Салтшобаден от обич и загриженост.

— Не, по-скоро го е направил за пари. След като си взел сина, Балдер отрязал или най-малкото намалил издръжката, която бил задължен да плаща.

— И Вестман не се е опитал да подаде жалба?

— Най-вероятно не е смеел предвид обстоятелствата.

— Какво още пише в онова съдебно решение за попечителство? — попита Бублански.

— Че Балдер е безнадежден баща.

— Такъв ли е бил?

— Във всеки случай не е бил злодей, за разлика от Вестман. Случил се обаче един инцидент. След развода Балдер взимал сина си всеки втори уикенд и по онова време живеел в апартамент на Йостермалм, с книги от пода до тавана. В един от онези уикенди, когато Аугуст бил на шест години, той си седял в гостната, докато Балдер както обикновено се бил вглъбил пред компютъра в съседната стая. Какво точно се е случило, не знаем, но имало стълбичка, подпряна на една от етажерките. Аугуст се покачил на нея и навярно е грабнал няколко от книгите, подредени на най-горния рафт, при което паднал и си счупил лакътя, загубил и съзнание. Франс обаче не чул нищо. Просто продължил работата си и едва след няколко часа намерил Аугуст скимтящ на пода край ония книги, изпаднал в истерия и откарал момчето в спешното.

— После изцяло бил лишен от родителски права?

— Не само това. Обявили го за незрял в емоционално отношение и неспособен да се грижи за сина си. Вече не му било разрешено да остава сам с Аугуст. Честно казано обаче, това съдебно решение ми понамирисва.

— Защо?

— Защото се е провел процес без защита. Адвокатът на бившата жена подходил безкомпромисно, докато Франс Балдер просто безропотно понесъл ударите и заявил, че е негоден, безотговорен и кой знае още какво. Съдът постановил — злонамерено и тенденциозно според мен, че Балдер бил неспособен да се привързва към други хора и неизменно търсел убежище при машините. Доколкото вече съм запозната със случая, не мисля, че това е така. Съдът е приел за чиста монета чувството му за вина и самообвиненията му. Във всеки случай Балдер бил страшно сговорчив. Съгласил се да изплаща много голяма издръжка, 40 000 крони на месец, мисля, плюс еднократна сума в размер на 900 000 крони за непредвидени разходи. Не след дълго се преместил в САЩ.

— После обаче се е върнал.

— Да, и навярно е имало няколко причини за това. Отмъкнали му технологията, а може и да е узнал кой е виновникът. Изпаднал в сериозен конфликт със своя работодател. Аз обаче си мисля, че се е касаело и за сина. Жената от Центъра по аутизъм, за която споменах, впрочем името ѝ е Хилда Мелин, на един ранен етап била силно обнадеждена по отношение на развитието му. Но очакванията ѝ не се оправдали. Освен това получила сигнали, че Хана и Ласе Вестман проявяват безотговорност по отношение на обучението му. Според договорката трябвало да преподават на Аугуст у дома, ала между специалните педагози се разгорял конфликт, имало и измами с парите за училище и измислени имена на учители, е, всевъзможни мерзости. Това обаче е друга история, с която някой ще трябва да се занимае по-късно.

— Спомена жената от Центъра по аутизъм.

— Точно, Хилда Мелин. Замирисало ѝ на изгоряло и се обадила на Хана и Ласе, които ѝ съобщили, че всичко било върхът. Нещо обаче ѝ подсказвало, че не било вярно. Ето защо в разрез с общоприетата практика посетила дома без предварителна уговорка и когато най-сетне я пуснали да влезе, добила силното усещане, че момчето не се чувства добре, а развитието му е спряло. Видяла и онези синини и се обадила на Франс Балдер в Сан Франциско. Провела дълъг разговор с него. Скоро след това той се върнал у дома и прибрал сина си в своята нова къща в Салтшобаден въпреки съдебното решение за попечителство.

— Как е станало това, след като Ласе Вестман е бил толкова загрижен за издръжката?

— Добър въпрос. Според Вестман, Балдер повече или по-малко отвлякъл детето. Хана обаче има друга версия. Твърди, че Франс се появил и изглеждал променен, затова го оставила да вземе момчето. Дори си мислела, че Аугуст ще се чувства по-добре при него.

— А Вестман?

— По думите ѝ Вестман бил пиян, а и току-що бил получил роля в голяма телевизионна продукция, та по този повод се държал нахакано и надменно. Той също приел. Колкото и да е плещил за добруването на момчето, мисля, че се е зарадвал да се отърве от него.

— Ами после?

— После съжалил, а на всичкото отгоре го изритали от сериала, понеже не можел да се задържи трезвен, та тогава внезапно поискал да си прибере Аугуст, или всъщност не него, разбира се…

— А издръжката.

— Точно. Това се потвърждава и от другарчетата му в кръчмата, например онзи, дето урежда партита за звезди, Риндевал. Когато се оказало, че кредитната карта на Вестман няма покритие, той изкрънкал 500 кинта за такси от едно младо момиче на бара и отпрашил към Салтшобаден посред нощ.

Ян Бублански потъна в размисли. След малко погледна за пореден път снимката на ликуващия Аксел и каза:

— Ама че каша.

— Да.

— При нормални обстоятелства щяхме да сме близо до разрешаването на случая. Мотивът щеше да се крие някъде в спора за родителските права и стария развод. Ала тия момчета, дето хакват охранителни системи и изглеждат като воините нинджи, никак не се вписват в картинката.

— Така е.

— Освен това се чудя и за нещо друго.

— Какво?

— Ако Аугуст не е можел да чете, за какво са му били всичките ония книги?

* * *

Микаел Блумквист седеше срещу Фара Шариф пред чаша чай на кухненската маса и гледаше навън към Тантолунден, и макар да знаеше, че това е признак на слабост, искаше му се да няма история за писане. Щеше му се само да може да седи тук, без да я притиска.

Тя не изглеждаше да има полза от възможността да си излее душата. Лицето ѝ беше хлътнало, а тъмните, изразителни очи, които на входната врата сякаш го бяха пронизали, сега му се струваха дезориентирани. На моменти смотолевяше името на Франс като мантра или заклинание. Може и да го беше обичала. Той със сигурност я бе обичал. Фара беше на петдесет и две години, много привлекателна, не красива в класическия смисъл, но с осанка на кралица.

— Какъв беше той? — попита Микаел.

— Франс?

— Да.

— Парадоксален.

— В какъв смисъл?

— Във всякакъв. Може би защото работеше усилено над онова, което го безпокоеше повече от всичко останало. Малко като Опенхаймер в Лос Аламос. Занимаваше се с онова, което според него можеше да се окаже нашата гибел.

— Сега изгубих нишката.

— Франс искаше да пресъздаде биологичната еволюция на дигитално ниво. Работеше със самоучещи се алгоритми, които по метода проба/грешка могат да се подобряват. Освен това допринесе за разработването на т.нар. квантови компютри, с които работят „Гугъл“, „Солифон“ и АНС. Целта му беше да създаде Универсален изкуствен разум.

— И какво е това?

— Нещо интелигентно колкото човека, но същевременно притежаващо бързината и прецизността на компютъра. Подобно творение би ни дало огромни предимства във всички сфери на научноизследователска дейност.

— Със сигурност.

— Изследванията в областта са изключително мащабни и макар повечето да нямат изричната амбиция да достигнат УИР, конкуренцията ни тласка натам. Никой не може да си позволи да не създаде възможно най-интелигентните приложения или да задържи развитието. Представи си само какво сме постигнали досега. Представи си какво се съдържаше в телефона ти преди пет години и какво сега.

— Да.

— По-рано, преди да стане толкова потаен, Франс пресмяташе, че бихме могли да постигнем УИР в рамките на трийсет-четирийсет години, но аз лично се чудя дали не е бил прекалено предпазлив. Капацитетът на компютрите се удвоява на всеки 18 месеца, а нашият ум не е способен да обхване подобно необикновено развитие. Малко като оризовите зрънца на шахматната дъска, нали знаеш. Поставя се оризово зърно на първото квадратче, две на второто, четири на третото и осем на четвъртото.

— И скоро зрънцата ориз наводняват целия свят.

— Таванът на растежа се издига все по-нависоко и накрая излиза извън контрола ни. Всъщност любопитното не е кога ще постигнем УИР, а какво ще се случи след това. Тук има много сценарии, в зависимост и от начина, по който стигнем дотам. Със сигурност обаче ще използваме програми, които се ъпдейтват и подобряват сами, като тук не бива да забравяме, че ще се сдобием с ново времево понятие.

— Какво имаш предвид?

— Че ще преодолеем човешката си ограниченост. Ще навлезем в нова действителност, където машините се себеъпдейтват денонощно. Само няколко дни след като постигнем УИР, ще имаме ИСИ.

— А това какво е?

— Изкуствен суперинтелект, нещо по-интелигентно от нас. После развитието ще става все по-бързо. Компютрите ще започнат да се подобряват с възходяща скорост, може би с фактор 10, и ще станат ето, хиляда, десет хиляди пъти по-умни от нас, а какво ще се случи тогава?

— Кажи ми.

— Именно. Интелектът сам по себе си не е нещо предсказуемо. Не знаем накъде ще ни отведе човешкият интелект. Още по-малко сме наясно какво ще се случи със суперинтелекта.

— В най-лошия случай няма да сме по-интересни за компютъра от малки бели мишчици — вметна Микаел и се замисли над онова, което бе написал на Лисбет.

— В най-лошия случай? Деветдесет процента от нашето ДНК е същото като на мишките и се предполага, че сме горе-долу 100 пъти по-умни от тях, сто пъти, не повече. Тук сме изправени пред нещо съвършено ново, нещо, което според математическите модели не страда от подобни ограничения — компютрите навярно могат да станат милион пъти по-умни. Можеш ли да си представиш?

— Най-малкото се опитвам — отвърна Микаел с предпазлива усмивка.

— Искам да кажа — продължи тя, — как според теб би се почувствал един компютър, когато се събуди и установи, че е пленен и контролиран от примитивни буболечки като нас. Защо му е да се примирява с положението? Защо му е изобщо да се съобразява с нас, още по-малко пък да ни остави да ровим из вътрешностите му, за да спрем процеса? Рискуваме да се изправим пред интелектуален взрив, технологична сингулярност, както го е нарекъл Върнър Виндж. Всичко, което ще се случи впоследствие, се намира извън нашия хоризонт на събитията.

— Значи в мига, в който създадем суперинтелект, ще изгубим всякакъв контрол.

— Рискуваме всичко, което знаем за нашия свят, да загуби валидност и това ще е краят на човешкото съществуване.

— Шегуваш ли се?

— Знам, че звучи налудничаво за онзи, който не е посветен във въпросната проблематика. Ала това е съвършено реалистичен въпрос. Днес хиляди хора по целия свят работят за предотвратяването на подобен развой. Мнозина са оптимисти или са дори утопично настроени. Говори се за дружелюбен ИСИ, за приятелски настроени суперинтелекти, които още от самото начало са програмирани така, че само да ни помагат. Мислят си за нещо от рода на онова, което Азимов е написал в „Аз, роботът“, вградени закони, които пречат на машината да ни навреди. Футурологът Рей Курцвайл вижда пред себе си чудесен свят, в който с помощта на нанотехнологиите ще се интегрираме с компютрите и ще споделим бъдещето си с тях. Но, разбира се, няма никакви гаранции. Законите са отменими. Значението на дадено инициално програмиране може да се промени и е безкрайно лесно да допуснеш някоя антропоморфна грешка, да приписваш на машините човешки черти и да разбираш погрешно вградените в тях тенденции. Франс бе обсебен от тези въпроси и както казах, беше раздвоен. Едновременно копнееше за интелигентни компютри и се боеше от тях.

— Не е можел да се сдържи да не строи своите чудовища.

— Силно казано, но да.

— Колко беше напреднал?

— Повече, мисля си, отколкото някой би могъл да си представи, и ми се струва, че това е бил поредният повод да се държи толкова потайно по отношение на работата си в „Солифон“. Опасявал се е да не би програмата му да попадне в грешни ръце. Дори се е боял да не би тя да се свърже с интернет и да се съедини с него. Беше я нарекъл Аугуст, на сина си.

— И къде е тя сега?

— Не правеше и крачка, без да я държи близо до себе си. Логично е било да я е пазел до леглото си, когато са го застреляли. Ужасното обаче е, че там не е имало компютър, така твърдят от полицията.

— И аз не видях такъв. Но вниманието ми бе отвлечено от друго.

— Трябва да е било потресаващо.

— Може би знаеш, че аз видях и извършителя — продължи Микаел. — Носеше голяма раница.

— Не звучи добре. Размених няколко думи с полицая и мисля, че тогава още не бяха огледали всичко. С малко късмет може компютърът да се появи някъде в къщата.

— Да се надяваме. Имаш ли представа кой е откраднал технологията му първия път?

— Да, всъщност имам.

— Сега страшно ме заинтригува.

— Разбираемо е, ала тъжното в историята, що се отнася до мен самата, е, че нося и лична отговорност. Тогава Франс се изгърбваше от работа и се безпокоях да не се съсипе съвсем. По онова време тъкмо беше лишен от родителските права над Аугуст.

— Кога беше това?

— Преди две години. Той обикаляше съвсем скапан от безсъние и за всичко винеше себе си. Но не беше способен да остави изследванията си. Нахвърли се върху им като да бяха единственото останало му в живота, ето защо се погрижих да се сдобие с няколко асистенти, които да го поразтоварят. Впрегнах най-добрите си студенти и определено си знаех, че никой от тях не е хрисимо Божие чадо, ала бяха амбициозни и надарени, пък и се възхищаваха на Балдер безумно, та всичко изглеждаше обещаващо. После обаче…

— Са го ограбили.

— Потвърдено бе черно на бяло, когато в американската служба по патентите постъпи молба за патент от „Тругеймс“ през август миналата година. Всички уникални части в технологията му бяха копирани и записани там, и беше естествено най-напред всички да заподозрат, че компютрите им са били хакнати. Аз лично бях скептична от самото начало. Знаех колко високо бе нивото на криптирането на Франс. Ала тъй като друго обяснение не изглеждаше възможно, това стана изходната ни позиция и може би известно време Франс е вярвал в същото. Очевидно обаче това са били глупости.

— Какво говориш? — разпали се Микаел. — Та нали хакерската атака е била потвърдена от експерти.

— От някой идиот в ИРР, да, който искал да се направи на важен. Иначе това бе просто начинът на Франс да защити момчетата си, или боя се всъщност, че не беше само това. Подозирам, че е искал и да си поиграе на детектив. Как изобщо е можел да бъде толкова глупав. Разбираш ли…

Фара си пое дълбоко дъх.

— Да? — обади се Микаел.

— Научих всичко преди две седмици. Франс и малкият Аугуст бяха дошли на вечеря и веднага усетих, че Франс иска да сподели нещо важно. Долавяше се във въздуха и само след няколко чаши той ме помоли да разкарам телефона си и започна да шепне. Трябва да си призная, че отначало най-вече се подразних. Пак се разприказва за своята млада гениална хакерка.

— Гениална хакерка? — вметна Микаел в опит да звучи неутрално.

— Едно момиче, за което говореше толкова много, че ми проби дупка в главата. Няма да те отегчавам с това, но беше някаква мацка, която изникнала от нищото на лекциите му и плямпала за понятието сингулярност.

— Как точно?

Фара потъна в размисъл.

— Какво… о, та това няма нищо общо с въпроса всъщност — отвърна тя. — Но нали понятието технологична сингулярност е заето от гравитационната сингулярност.

— И какво е това?

— Сърцето на мрака, така имам навика да казвам. Онова, което се помещава дълбоко навътре в черните дупки и е крайната спирка на цялото ни познание за вселената, а може би дори има и портали към други светове и епохи. Мнозина възприемат сингулярността като нещо съвсем ирационално. Това момиче обаче търсело квантовомеханични начини за пресмятане и настоявало, че било съвсем възможно да съществуват голи сингулярности без хоризонт на събитията. Да, нека да не се задълбочаваме в това. Тя обаче впечатлила Франс и той започнал да се разкрива пред нея, а това може би е разбираемо. Един такъв закоравял нърд като Франс си нямаше много хора за раздумка на своето собствено ниво, а когато установил, че момичето е и хакер, той я помолил да проучи техните компютри. По онова време цялото оборудване било в дома на един от асистентите, момче на име Линус Брандел.

Микаел за пореден път реши да не споделя каквото знаеше.

— Линус Брандел — отбеляза просто.

— Точно — продължи тя. — Момичето отишло в дома му на Йостермалм и го изгонило от собственото му жилище. После се нахвърлила на компютрите. Не открила абсолютно никакви признаци за хакерска атака, ала не се задоволила с това. Разполагала със списък на асистентите на Франс и ги хакнала всичките от компютъра на Линус. Не се минало много, преди да осъзнае, че един от тях бил продал нашия човек тъкмо на „Солифон“.

— Кой?

— Франс отказваше да сподели, както и да го умолявах. Очевидно обаче момичето позвънило право от дома на Линус. Тогава Франс се намирал в Сан Франсиско и можеш да си представиш — предаден от един от своите! Бях очаквала директно да подаде жалба срещу момчето и да му отнеме цялата чест и слава, да му стъжни живота. На него обаче му хрумнала друга идея. Помолил момичето да се преструва, че наистина са били хакнати.

— Че защо?

— Не искаше да се затрият следи или доказателства. Искаше да проумее повече за случилото се и може би това е разбираемо. Една от водещите софтуерни компании в света да открадне и продаде технологията му очевидно бе нещо по-сериозно, отколкото това, че един нещастник, един аморален кретен сред студентите е действал зад гърба му. Та нали „Солифон“ е не просто една от най-реномираните научноизследователски компании в САЩ. Освен това години наред се бяха опитвали да наемат Франс и това особено го вбеси. „Тия дяволи хем ме ухажваха, хем ме ограбиха“, изсъска той.

— Чакай малко — каза Микаел. — Нека разбера това правилно. Значи, искаш да кажеш, че се е хванал на работа в „Солифон“, за да проучи защо са крали от него?

— Ако през годините съм научила нещо, то е, че не е толкова лесно да се схванат мотивите на хората. Заплатата, свободата и ресурсите със сигурност също са оказали известно влияние. Но иначе: да! Дойде му до гуша. Още преди тази мацка да провери компютрите им, беше схванал, че „Солифон“ е бил замесен в кражбата. Момичето обаче му предостави по-специфична информация и чак тогава той наистина задълба в мръсотията. Естествено, оказа се много по-трудно, отколкото си беше мислил, и настрои всички около себе си, бързо започнаха да го недолюбват, а той все повече странеше от останалите. Ала действително намери нещо.

— Какво?

— Тъкмо тук всичко става страшно деликатно и всъщност не би трябвало да го споделям с теб.

— Но ти ме извика.

— Така е, и не само защото винаги съм се отнасяла с голям респект към твоята журналистика. Тази сутрин ме порази мисълта, че може би Франс неслучайно нощес е позвънил на теб, а не на групата по Промишлена сигурност в тайната полиция, с които също поддържаше връзка. Мисля, че е започнал да подозира изтичане на информация оттам. Разбира се, може и да е било чиста параноя. Франс проявяваше всички възможни симптоми на мания за преследване. И все пак се е обадил тъкмо на теб, та сега се надявам с малко късмет да мога да изпълня волята му.

— Разбирам.

— В „Солифон“ има един отдел на име „Y“, кратко и ясно — продължи Фара. — Образецът е „Гугъл X“, онзи отдел в „Гугъл“, където се занимават с „изстрелвания към Луната“, както те ги наричат — диви и изсмукани от пръстите идеи като търсенето на вечен живот или свързването на търсачките с невроните в мозъка. Ако някъде предстои да постигнат УИР или ИСИ, ще да е тъкмо там, и тъкмо към „Y“ бе зачислен Франс. Само дето не беше чак толкова хубаво, колкото звучеше.

— Защо не?

— Защото бе научил от своята хакерка, че в „Y“ имало тайна група анализатори на обкръжаващата среда, предвождани от лице на име Зигмунд Екервалд.

— Зигмунд Екервалд?

— Именно, наричат го Зеке.

— И кой е той?

— Тъкмо онзи, който е общувал с неверния асистент на Франс.

— Значи, Екервалд е бил крадецът.

— И така може да се каже. Крадец на високо ниво. Погледнато отвън, работата в групата на Екервалд си била съвсем легитимна. Създавали синтез между изтъкнати изследователи и обещаващи научни проекти. Всички големи хай-тек предприятия извършват подобна дейност. Хората искат да знаят къде какво се разработва и кого да привлекат. Балдер обаче разбрал, че групата стигала още по-далеч. Не само проучвали, ами и крадели — чрез хакерски атаки, шпионаж, къртици и подкупи.

— Защо не ги е изобличил?

— Не е било лесно да докаже подозренията си. Естествено, били са предпазливи. Накрая обаче Франс все пак отишъл при собственика, Никълъс Грант. Грант бил дълбоко възмутен и според Балдер разпоредил вътрешно разследване. То обаче не открило нищо или защото Екервалд бил разчистил доказателствата, или защото разследването е било за замазване на очите. Ситуацията на Франс станала драматична. Целият гняв се обърнал срещу него. Мисля, че Екервалд е бил движеща сила в този процес и навярно не е било трудно да настрои и останалите. Още тогава схващаха Франс като параноичен и мнителен, та ставаше все по-изолиран и отчужден. Наистина мога да си го представя в това положение. Как си седи и става все по-враждебен и опак, и отказва да каже и дума на когото и да било.

— Значи, не е разполагал с никакви реални доказателства, така ли?

— О, поне е имал доказателството, което е получил от хакерката: че Екервалд е отмъкнал собствената му технология и я е препродал.

— И това го е знаел със сигурност?

— Без съмнение. Освен това беше прозрял, че групата на Екервалд не работи сама. Имала подкрепа и поддръжници отвън, навярно от американските разузнавателни служби и…

Фара замълча.

— Да?

— Тук говореше по-зашифровано, а може и всъщност да не е знаел чак толкова много. И все пак се натъкнал на кодова дума за лицето, което било действителният лидер извън „Солифон“. Кодовата дума била Танос.

— Танос?

— Точно. Според него съществувал очебиен страх от тази фигура. Повече обаче не искаше да ми каже. Нуждаел се от застраховка живот, така твърдеше, за времето, когато адвокатите хукнели да го преследват.

— Ти каза, че не знаеш кой от асистентите му го е продал. Но трябва да си размишлявала по темата — каза Микаел.

— Естествено, че съм, и на моменти, не знам…

— Какво?

— Чудех се дали не са били всичките.

— Защо смяташ така?

— Когато започнаха да работят за Франс, бяха млади, талантливи и амбициозни. Когато приключиха, бяха уморени от живота и тревожни. Може би Франс им е извадил душичките или пък има нещо, което ги мъчи.

— Разполагаш ли с всички имена?

— Много ясно. Та нали са моите момчета — май че трябва да кажа „за жалост“. Първо имаме Линус Брандел, когото споменах. Сега е на 24 години и само се шматка нагоре-надолу и играе компютърни игри. Пие доста повече от необходимото. Известно време имаше хубава работа като разработчик на игри в „Кросфайър“, ала я загуби, след като започна да взима болнични с време и без време и да обвинява колегите, че го шпионирали. После идва Арвид Вранге, може и да си чувал за него. Навремето бил обещаващ шахматист. Баща му го подлагал на доста нечовешки натиск и накрая на Арвид му писнало и се записа да следва при мен. Мислех си, че вече отдавна е станал доктор. Вместо това обаче той се шляе из кръчмите на Стюреплан с вид на човек, който не се чувства на мястото си. Определено се бе пооживил покрай Франс, но между момчетата съществуваше и някакво инфантилно съревнование, та Арвид и Басим, както се казва третият, се намразиха, във всеки случай Арвид ненавиждаше Басим. Басим Малик не е толкова предразположен към омраза. Той е чувствително, надарено момче, което бе назначено от „Солифон Нурден“ преди година. Но доста бързо сдаде багажа. Понастоящем е хоспитализиран с депресия в болницата в Ерща и тази сутрин се обади майка му, която познавам бегло, за да ми съобщи, че го държат на силни сънотворни. Когато разбрал какво се е случило с Франс, направил опит да си пререже вените и мен, разбира се, ме боли. Същевременно неизбежно се чудя: дали е било само от мъка? Или е имало и вина?

— Как се чувства сега?

— Чисто физически не го грози кой знае каква опасност. Следващият е Никлас Лагерщед, а той… ами, какво да кажа за него? Във всеки случай не е като другите, не и погледнато отвън. Не е от хората, дето се натряскват до козирката или би му хрумнало да посегне на живота си. Това е млад мъж с морални възражения към почти всичко, дори към агресивните компютърни игри и порното. Активист е в Мисионерския съюз. Жена му е педиатър и си имат малко синче на име Йеспер. Освен това е консултант в Кралската криминална полиция, отговаря за компютърната система, която ще влезе в употреба след Нова година, а това означава, разбира се, че са му направили проверка за сигурност. Не знам обаче колко задълбочена е била.

— Защо го казваш?

— Защото под тази прелестна повърхност се крие алчна и мръсна дребна рибка. По една случайност знам, че е пропилял части от състоянието на жена си и тъста си. Той е лицемер.

— Момчетата разпитани ли са?

— От тайната полиция говориха с тях, но нищо не излезе. Пък и по онова време се вярваше, че Франс е станал жертва на хакерска атака.

— Подозирам, че сега полицията ще ги разпита отново.

— Предполагам.

— Впрочем знаеш ли дали Балдер е имал навика да рисува в свободното си време?

— Да рисува?

— Дали е обичал да прерисува разни неща до последния детайл.

— Не, нищо не съм чувала по въпроса — каза тя. — Защо питаш?

— В дома му видях фантастична скица, изобразяваща светофара на тукашното кръстовище „Хурншгатан“ — „Рингвеген“. Беше съвършена, нещо като моментна снимка в тъмата.

— Чудно. Франс никога не идваше в този район.

— Странно.

— Да.

— В тази рисунка има нещо, което не ми дава покой рече Микаел и за свое изумление усети, че Фара стиска ръката му.

Погали я по косата. После се изправи с усещането, че бе тръгнал по следите на нещо. Сбогува се и излезе на алеята за пешеходци.

Когато пое отново нагоре по „Синкенс вег“, се обади на Ерика и я помоли да напише нов въпрос в „Кутията на Лисбет“.

Глава 14.

21 ноември

Уве Левин седеше в своя кабинет с изглед към Слусен и Ридарфйерден и като цяло не вършеше нищо, освен да търси себе си в Гугъл с надеждата да намери нещо, което да го зарадва. Вместо това обаче му се наложи да прочете, че бил слузест и с тлъста заплата, както и че бил продал своите идеали, и това в блог, списван от младо момиче от Висшето училище по журналистика. Тогава така се разяри, че дори не бе в състояние да добави името ѝ в своя тефтер с черния списък на ония, които никога нямаше да бъдат назначени в групировката „Сернер“.

Нямаше сили да обременява мозъка си с идиоти, дето не схващаха за какво става дума и никога нямаше да се занимават с нещо различно — и това беше максимумът — от писането на зле платени статии в безизвестни културни списания. Вместо да се отдава на деструктивни мисли, той влезе в своето онлайн банкиране и провери портфолиото си, а това помогна малко, поне като начало. Денят на борсата беше добър. И НАСДАК, и Дау Джоунс се бяха вдигнали снощи, а Стокхолмският индекс стоеше на +1,1%. Доларът, в който здравата беше нагазил, се бе покачил и след последното ъпдейтване от преди няколко секунди портфолиото му възлизаше на 12 161 389 крони.

Не беше зле за момче, някога писало за пожари и сбивания с ножове в сутрешното издание на „Експресен“. Дванайсет милиона, плюс апартамента във Виластаден и къщата в Кан! Спокойно можеха да си пишат каквото си щат в блоговете. Той беше обезпечен. Провери още веднъж: 12 149 101. По дяволите, надолу ли тръгна? 12 131 737. Направи гримаса. Нямаше причина борсата да се огъва. Онези данни за заетостта си бяха добри. Прие спада едва ли не лично и противно на волята си пак се сети за „Милениум“, колкото и да бе маловажен случаят. Отново се ядоса и макар да се мъчеше да не мисли за това, спомни си за пореден път как на красивото лице на Ерика Бергер се бе изписало изражение на чиста враждебност вчера следобед, а и днес положението далеч не се бе подобрило.

Чувстваше се така, сякаш му бяха потънали гемиите. Микаел Блумквист се появяваше на всеки сайт, а това го вбесяваше. Не само защото Уве с такава радост бе отбелязал, че по-младото поколение на практика не знае кой е Блумквист, а сега щеше да научи. А и защото ненавиждаше онази медийна логика, според която всички ставаха звезди, звездни журналисти и актьори, и бог знае какви, само понеже са затънали в неприятности. Вместо това би трябвало да пише „бившият Блумквист“, комуто няма да дадат да остане дори в собствения си вестник, не и ако решението вземеха Уве и „Сернер Медия“. Единственият проблем беше: защо точно Франс Балдер?

Защо тъкмо него трябваше да убиват пред очите на Микаел Блумквист? Типично. Безнадеждно. Дори и някои изтрещели журналисти из града още да не го бяха схванали, Уве си знаеше, че Франс Балдер бе важна клечка. Неотдавна собственият вестник на „Сернер“, „Дагенс Афершлив“, в специална притурка относно шведската научноизследователска дейност дори му бе обявил цената: четири милиарда, как пък го бяха изчислили? Без съмнение обаче Балдер беше звезда, а и същинска Грета Гарбо — не даваше интервюта, което, разбира се, увеличаваше яркостта на блясъка му.

Колко ли запитвания бе получил от журналистите на самия „Сернер“? Толкова, на колкото и бе отказал, или по-точно, дори не бе отказал, а просто не си беше направил труда да отговори. Множество колеги там на терена, това Уве го знаеше, смятаха, че пичът разполага с изключителна история, затова особено го дразнеше фактът, че Балдер, според информацията във вестниците, поискал да говори с Блумквист посред нощ. Нали не можеше нещата да са се влошили дотолкова, че Микаел на всичкото отгоре да се е сдобил със сензация? Би било твърде ужасно. Отново, едва ли не компулсивно, Уве отвори сайта на в. „Афтонбладет“ и на очите му се наби заглавието:

Какво е искал да сподели звездният

шведски учен с Микаел Блумквист?

Мистериозен разговор минути

преди убийството

Статията бе илюстрирана с голяма снимка на Микаел, където журналистът не изглеждаше ни най-малко като човек, който получава тлъста заплата. Проклетите му редактори, разбира се, бяха подбрали възможно най-изгодната фотография, та по този повод Уве попсува още малко. Трябва да направя нещо, мина му през ума. Но какво? Как би могъл да спре Микаел, без да заприлича на някакъв стар източногермански цензор и само да влоши нещата? Как би могъл… пак се загледа в Ридарфйерден и му хрумна една идея. Уилям Борг, помисли си. Врагът на моя враг може да се превърне в най-добрия ми приятел.

— Сана — викна той.

Сана Линд беше младата му секретарка.

— Да, Уве?

— Резервирай ми обяд с Уилям Борг в „Стюрехоф“ на мига. Ако си има друга работа, кажи му, че това тук е важно. Дори може да получи увеличение на заплатата — каза ѝ и си помисли, че защо не, ако е склонен да ми помогне да се оправя в тази каша, спокойно може да получи едно увеличенийце.

* * *

Хана Балдер клечеше на пода в дневната на „Туршгатан“ и гледаше с отчаяние Аугуст. Той отново бе изнамерил листа и моливи, а според указанията, които бе получила, не трябваше да му позволява да рисува. Това не ѝ допадаше. Не че поставяше под въпрос съветите и знанията на психолога. Но изпитваше колебание. Аугуст бе видял да убиват баща му и ако сега му се рисуваше, защо да го спира? Вярно беше, че от това той очевидно не се чувстваше по-добре.

Тялото му трепереше, когато започна, а очите му светеха с интензивен, изтерзан блясък, пък и си беше безспорно, че шахматни квадрати, умножени до безкрай в огледалата на стените, са чудноват модел за рисуване. Но какво всъщност знаеше тя? Може нещата да стояха като с числовите му редици. Макар тя да не схващаше какво, за него със сигурност означаваха нещо, а може би — кой би могъл да знае? — може би той преодоляваше травмата с тези шахматни квадрати. Дали просто да пренебрегне забраната? Та нали нямаше нужда някой да узнава за това, а някъде беше чела, че майката трябва да се уповава на своята интуиция. Майчиният инстинкт често е по-добро лекарство от каквито и да било психологически съвети, ето защо тя реши да остави Аугуст да рисува.

Внезапно обаче гърбът на момчето се напрегна и се изви като дъга, Хана си спомни думите на психолога и направи крачка напред. Погледна листа. Сепна се, разтревожи се, макар отначало да не разбра какво точно вижда.

Бяха същият вид шахматни плоскости, които се размножаваха в поставени от двете страни на леглото огледала и които бяха изрисувани с побъркващо майсторство. Ала там имаше и нещо друго, сянка, която изникваше от квадратите като демон, като привидение. Хана почувства, че я обзема луд страх. В съзнанието ѝ дори се заредиха филми за деца, обсебени от зли сили. Тя изтръгна рисунката от момчето и я намачка с бясно движение, неспособна да обясни точно защо. После затвори очи в очакване отново да долови онзи сърцераздирателен, противен писък.

Не се чу такъв, чу се единствено мърморене, което едва ли не звучеше като думи. Но нямаше начин. Момчето не говореше, затова Хана се приготви за пристъп, за мощен изблик, в който Аугуст ще мята тялото си напред и назад из дневната, но ето че не последва и криза, а само мълчалива и съсредоточена целеустременост, с която Аугуст посегна към нов лист и се зае повторно да рисува същите шахматни плоскости. Тогава Хана не видя друг изход, освен да го отнесе в неговата стая. Впоследствие щеше да опише това като пълен ужас.

Аугуст риташе, пищеше и удряше, а Хана с голяма мъка успяваше да го задържа на леглото. Дълго лежа така, обгърнала го с ръце, и ѝ идеше самата тя да се разкъса на парченца. Макар и за миг, запита се дали да не събуди Ласе и да го помоли да даде на Аугуст от онези успокоителни, които им бяха изписали, но бързо се отказа от идеята. Ласе сто на сто беше в страховито настроение, а самата тя, колкото и валиум да поглъщаше, ненавиждаше мисълта да дава на дете успокоителни. Все трябваше да съществува и друго решение.

Отчаяно търсеше изход. Сети се за майка си в Катринехолм, за своята агентка Мия, за милата жена, която се бе обадила снощи, Габриела, а после пак за психолога, Ейнар Форш-нещо си, онзи, дето беше дошъл с Аугуст. Не ѝ беше допаднал особено. От друга страна, бе предложил временно да се грижи за момчето, и тъй или инак, вината за цялата тази ситуация беше негова.

Тъкмо той беше казал, че Аугуст не бивало да рисува, затова той трябваше да разнищи всичко това, така че накрая тя пусна сина си и изрови визитката на психолога, обади му се, докато Аугуст, естествено, набираше скорост към дневната, за да зарисува за сетен път своите злощастни шахматни квадрати.

* * *

Всъщност Ейнар Форшберг нямаше кой знае колко опит. Беше на 48 години, а с хлътналите си сини очи, новозакупените очила „Диор“ и кафявото сако от рипсено кадифе с лекота можеше да бъде взет за интелектуалец. Само че всички, които го познаваха по-отблизо, знаеха, че в начина му на мислене има нещо сковано и догматично, както и че често прикрива незнанието си зад доктринерски аргументи.

Освен това бяха изминали едва две години, откакто се бе дипломирал като психолог. В дъното на душата си оставаше учител по физкултура от Тюресьо и ако човек попиташе старите му ученици за него, сигурно щяха да изреват в хор: „Силенциум, говедца! Тихо, добичетата ми!“. Ейнар обожаваше да изкрещява тия слова, само наполовина шеговито, когато искаше да въдвори тишина в класа, и макар да не беше точно любимият учител на когото и да било, дисциплината на момчетата му действително беше добра и тъкмо тази способност го бе убедила, че психологическите му умения следва да бъдат приложени и в друг контекст.

Вече година работеше в Кабинета за деца и младежи „Один“ на улица „Свеавеген“ в Стокхолм. В „Один“ приемаха по спешност деца и млади хора, когато родителите им вдигнеха ръце от тях. Дори Ейнар — който винаги защитаваше работните си места с известна страст — не намираше, че приемният кабинет функционира особено добре. Съсредоточаваха се твърде много върху справянето с кризисни ситуации и твърде малко върху дългосрочната работа. Децата постъпваха там след травмиращи преживелици у дома, а психолозите бяха твърде заети да овладяват сривове и агресивни изстъпления, за да се посветят на това, което се крие зад тях. И все пак Ейнар смяташе, че принася полза, особено когато с целия си стародавен учителски авторитет караше истеричните младежи да замлъкнат или когато се справяше с критични ситуации на терен.

Харесваше му да работи с полицаи и обожаваше напрежението и затишието след драматични събития. Когато по време на среднощното си дежурство отиде в къщата в Салтшобаден, беше развълнуван и изпълнен с очакване. Струваше му се, че в ситуацията има нещо холивудско. Шведски учен беше убит, осемгодишният му син бе свидетел, и не кой да е, а Ейнар щеше да накара момчето да проговори. Докато пътуваше, често-често наместваше косата и очилата си в огледалото за обратно виждане.

Искаше да се прояви, ала вече на мястото, не постигна кой знае какъв успех. Не можеше да проумее момчето. Вярно, чувстваше се забелязан и важен. Полицаите от криминалния отдел се съветваха с него как да разпитат детето и макар той да си нямаше и представа, отговорите му биваха възприемани с респект. Ейнар положи усилия и даде всичко от себе си, за да помогне, осведоми се, че детето страдало от инфантилен аутизъм и че никога не било говорило, нито пък било особено възприемчиво спрямо околния свят като цяло.

— Засега няма какво да се направи — каза той. — Способностите на разума му са твърде ограничени. В качеството си на психолог трябва да поставя на първо място нуждата му от грижи.

Полицаите го изслушаха със сериозни изражения и го оставиха да откара момчето у дома при майка му, а за него това си беше още един малък бонус.

Майката беше актрисата Хана Балдер. Харесваше я, откакто я бе гледал в „Метежниците“, спомняше си бедрата ѝ, дългите ѝ крака, и макар да бе поодъртяла, все още си беше привлекателна. Освен това сегашният ѝ мъж най-очевидно беше негодник, та Ейнар се постара да изглежда компетентен и ненатрапчиво чаровен. Удаде му се да наложи мнението си, с което особено се гордееше.

С тотално обезумяло изражение момчето се бе заловило да рисува черно-бели кубове или квадрати и Ейнар разбра на мига: това беше нездраво поведение. Беше точно онзи тип деструктивна компулсивност, в която децата с аутизъм лесно изпадаха, затова настоя момчето да спре на мига. Думите му определено не бяха приети с благодарността, на която се бе надявал, ала той се бе почувствал деен и мъжествен, и докато беше на тази вълна, за малко да похвали Хана за изпълнението ѝ в „Метежниците“. После обаче реши, че моментът не е подходящ. Най-вероятно щеше да се окаже грешка.

Сега часът беше един следобед и той тъкмо се беше прибрал у дома в къщата си във Велингбю и стоеше в банята с електрическата си четка за зъби в ръка. Тогава звънна мобилният му и отначало той се подразни. После обаче се подсмихна. Беше Хана Балдер.

— Форшберг — откликна той с тон на светски човек.

— Здрасти — каза тя.

Гласът ѝ звучеше отчаяно и ядосано.

— Аугуст — продължи тя. — Аугуст…

— Какво му е?

— Не иска да прави друго, освен да си рисува шахматните квадрати, ти обаче казваш, че не бива.

— Не, не, това е компулсивно. Запази спокойствие.

— Как, по дяволите, да запазя спокойствие?

— Момчето има нужда от теб.

— Но аз не издържам. Крещи и блъска наоколо си. Ти каза, че можеш да помогнеш.

— Да — отвърна той, отначало малко колебливо.

После грейна, сякаш бе извоювал някаква победа.

— Абсолютно, разбира се. Ще се погрижа да получи място при нас, в „Один“.

— Но така просто ще го предам.

— Напротив, просто ще обърнеш внимание на неговите потребности и аз лично ще се погрижа да можеш да ни посещаваш, когато искаш.

— Може би в крайна сметка така е най-добре.

— Напълно съм убеден в това.

— Веднага ли ще дойдеш?

— Колкото се може по-бързо — рече той и си помисли, че най-напред трябва да се поразкраси малко.

После все пак добави:

— Споменах ли, че страшно ми хареса в „Метежниците“?

* * *

Уве Левин не остана удивен от факта, че Уилям Борг вече е пристигнал в „Стюрехоф“, още по малко, че си е поръчал най-скъпото от менюто, морски език „Мениер“ и чаша „Пуйи Фюме“. Журналистите имаха навика да се възползват, когато той ги извеждаше на обяд. Уве обаче се озадачи от това, че Уилям пое инициативата, сякаш тъкмо той бе човекът с пари и власт. Това подразни Левин. Защо се бе разплямпал за увеличение на заплатата? Трябваше да държи Уилям в напрежение, да го остави да си седи там и да се поти.

— Едно птиченце ми подшушна, че си имате проблеми с „Милениум“ — отбеляза Уилям Борг, а Уве си каза: „Давам си дясната ръка, за да разкарам тая самодоволна усмивчица от физиономията му“.

— Значи, са те информирали погрешно — отвърна той строго.

— Наистина ли?

— Държим положението под контрол.

— И по какъв начин, ако смея да запитам?

— Ако редакцията е склонна на промени и прояви разбиране към собствените си проблеми, ние ще подкрепим вестника.

— А в противен случай…

— Ще се оттеглим и тогава „Милениум“ едва ли ще се задържи на повърхността за повече от няколко месеца, което, разбира се, е много тъжно. Какво да се прави, това е пазарът. И по-добри вестници от „Милениум“ са потъвали, а за нас тази инвестиция беше скромна. Можем да се справим и без нея.

— Спести си глупостите, Уве. Знам, че за теб е въпрос на престиж.

— Просто бизнес.

— Подочух, че сте искали да махнете Микаел Блумквист от редакцията.

— Обмисляхме да го пратим в Лондон.

— Малко нагличко, бих казал, имайки предвид какво е сторил за вестника.

— Направихме му първокласно предложение — обясни Уве и се почувства ненужно отбранителен.

Едва ли не бе забравил за собствената си задача.

— Аз и не ви коря — продължи Уилям Борг. — Ако питате мен, можете да го изпратите с магия и в Китай. Чудя се само дали няма да стане малко неприятно за вас, в случай че Микаел Блумквист направи някое грандиозно завръщане с тази история около Франс Балдер.

— И защо да го прави? Жилото му е напълно притъпено. Не друг, а ти го изтъкна, при това със значителен успех — саркастично каза Уве.

— Е, малко ми и помогнаха.

— Не съм бил аз, в това можеш да бъдеш сигурен. Противна ми беше онази хроника. Според мен беше зле написана и тенденциозна. Турвал Сернер задвижи гонката, много добре го знаеш.

— Ала предвид настоящото положение, ти не би могъл съвсем да се оплачеш от развитието на нещата, нали?

— Чуй ме сега, Уилям. Питая най-дълбоко уважение към Микаел Блумквист.

— Няма нужда да си играеш на политик пред мен, Уве.

На Уве определено му се искаше да натъпче цялата тази политика в кривото гърло на Уилям Борг.

— Просто съм честен и прям — каза той. — И е факт, че винаги съм мислел Микаел за фантастичен репортер, да, от съвсем различен калибър в сравнение с теб и всички останали от неговото поколение.

— Охо — отвърна Уилям Борг и внезапно доби хрисим вид.

Уве на мига се почувства малко по-добре.

— Точно така е. Трябва да сме благодарни за разкритията, до които е стигал Микаел Блумквист, и му желая всичко добро. Но за съжаление, честно казано, в работата ми не влиза да гледам назад и да изпитвам носталгия, и мога да се съглася с теб, че Блумквист малко е изостанал от времето и може да се окаже пречка пред обновяването на „Милениум“.

— Вярно, вярно.

— Ето защо си мисля, че би било добре за него да не излизат много материали точно сега.

— Искаш да кажеш положителни.

— Може би, да — продължи Уве. — И тъкмо затова те поканих на обяд.

— Благодарен съм ти, разбира се. И всъщност си мисля, че разполагам с нещо добро. Тази сутрин се чух с един мой стар другар по скуош — заяви Уилям Борг, очевидно в опит да си възвърне предишната самоувереност.

— И кой е той?

— Рикард Екстрьом, главен прокурор. Той ръководи предварителното разследване по убийството на Балдер. И определено не е във фенклуба на Блумквист.

— След историята „Залаченко“, нали?

— Именно. Блумквист му отмъкна целия замисъл, та сега се безпокои да не би да му саботира и това разследване, или по-точно, да не би вече да го е сторил.

— Че по какъв начин?

— Блумквист не споделя всичко, което знае. Говорил е с Балдер точно преди убийството, на всичкото отгоре се е оказал лице в лице с убиеца. При все това по време на разпита се е оказало, че разполага с удивително малко сведения. Рикард Екстрьом подозира, че къта най-якото за собствената си статия.

— Интересно.

— Нали? Става дума за човек, който е осмян в медиите и толкова отчаяно търси сензация, че дори е готов да остави убиец да се измъкне. Стар репортер звезда, който е склонен да хвърли на боклука цялата си отговорност пред обществото, когато вестникът му е изпаднал във финансова криза. И който всъщност току-що е научил, че „Сернер Медия“ иска да го изхвърли от редакцията. Толкова ли е странно, че рухва напълно?

— Разбирам хода на мисълта ти. Има ли нещо, което би искал да напишеш?

— Честно казано, не мисля, че би било добре. Твърде известно е, че двамата с Блумквист си имаме зъб. По-скоро трябва да се свържете с някой новинарски репортер и да му окажете подкрепа, като му дадете място на водещите си страници. Ще се сдобиете с добри цитати от Рикард Екстрьом.

— Хм — отвърна Уве и се загледа към Стюреплан, където съзря красива жена с яркочервено палто и дълга, червеникаворуса коса.

За първи път в този ден се усмихна широко и искрено.

— Май идеята не е толкова глупава — добави и също си поръча малко вино.

* * *

Микаел Блумквист се зададе по „Хурншгатан“ по посока надолу към площад „Марияторет“. По-нататък, край църквата „Мария Магдалена“ беше спрял бял товарен автомобил, а отстрани стояха двама мъже, размахваха ръце и си крещяха един на друг. Ситуацията приковаваше вниманието на повечето хора наоколо, но Микаел почти нищо не забеляза.

Мислеше си как синът на Франс Балдер бе седял на горния етаж в голямата къща в Салтшобаден и бе търкал ръка в персийския килим. Ръката беше бяла, спомни си той, с петна по пръстите и горната част на дланта, като от пастели или моливи, и самото движение по килима изглеждаше така, сякаш момчето защриховаше нещо. Внезапно Микаел видя цялата сцена в нова светлина и тогава му мина през ума същото като у Фара Шариф. Може би все пак не Франс Балдер бе нарисувал светофара.

Навярно момчето притежаваше неочаквано голям талант и по някаква причина това не го удиви чак толкова, колкото можеше да се очаква. Още първия път когато бе попаднал на Аугуст Балдер в спалнята на долния етаж, край мъртвия му баща на шахматния под, и го бе видял да блъска тялото си в таблата на леглото, Микаел бе предусетил, че в него има нещо специално. Сега, докато прекосяваше „Марияторет“, го обзе странна мисъл, която със сигурност не струваше много, ала отказваше да го пусне от лапите си и го принуди да спре горе на възвишението Йотгатсбакен.

Най-малкото трябваше да провери хрумването си, затова извади мобилния си телефон и поиска от „Справки“ номера на Хана Балдер. Нямаха го, а и едва ли влизаше в телефонния указател на „Милениум“. Какво да прави? Сети се за Фрея Гранлиден. Фрея беше репортер в развлекателната рубрика на „Експресен“ и това, което пишеше, не правеше голяма чест на професията. Касаеше се за разводи, любовни връзки, кралски истории… Момичето обаче беше находчиво и цапнато в устата, а в случаите, когато се бяха виждали, си бяха прекарвали готино, ето защо сега набра нейния номер. Естествено, даваше заето.

Понастоящем репортерите от вечерните вестници нонстоп говореха по телефона. Толкова ги притискаше времето, че не смогваха да станат от столовете си и да се погледнат отстрани. Просто си киснеха по местата и си изплюваха текстовете. Накрая все пак се добра до нея и ни най-малко не се учуди, когато тя възкликна, надавайки кратък радостен писък.

— Микаел — рече. — Каква чест. Ще ми дадеш ли някоя сензация най-сетне? Толкова дълго чакам.

— Сори. Този път ти ще трябва да ми помогнеш. Нуждая се от един адрес и един телефонен номер.

— И какво ще получа в замяна? Може би някоя страхотна подробност от откритото от теб тази нощ.

— Бих могъл да ти дам няколко професионални съвета.

— Като например?

— Да спреш да пишеш глупости.

— Ха, че кой тогава ще държи под отчет всичките телефонни номера, от които изисканите репортери се нуждаят? Кого търсиш?

— Хана Балдер.

— Мога да се досетя защо. Очевидно нейният любим е бил стабилно напоркан вчера. Срещнахте ли се там?

— Недей да хвърляш кукички сега. Знаеш ли къде живее?

— „Туршгатан“ 40.

— И знаеш това просто ей така.

— Имам брилянтна памет за глупости. Но чакай малко, ще ти дам и кода за входната врата и телефонния номер.

— Благодаря.

— Но слушай…

— Да?

— Не си единственият, който я търси. Нашите собствени хрътки също са плъзнали по петите ѝ и доколкото знам, тя не е вдигала телефона цял ден.

— Мъдра жена.

След това Микаел за няколко секунди постоя неподвижен на улицата, несигурен какво да предприеме, като не можеше да се каже, че положението му допадаше. Ловът на нещастни майки заедно с криминалните репортери на вечерните вестници не бе онова, което беше желал от деня. При все това махна на едно такси и отпраши към Васастан.

* * *

Хана Балдер бе придружила Аугуст и Ейнар Форшберг до Кабинета за деца и младежи „Один“ на улица „Свеавеген“ точно срещу горичката на Обсерваторията. Приемната се състоеше от два доста големи съединени апартамента, но макар и интериорът и прилежащият двор да създаваха усещане за нещо частно и уютно, там пак си изглеждаше като в институция за душевноболни и това със сигурност се дължеше по-малко на дългия коридор и затворените врати, отколкото на навъсените, бдителни изражения на персонала. Служителите имаха вид на хора, развили известна мнителност срещу децата, за които бяха отговорни.

Управителят Торкел Линден беше нисичък, суетен мъж, който твърдеше, че имал богат опит с деца с аутизъм, и това на пръв поглед вдъхваше доверие. Хана обаче не хареса начина, по който той гледаше Аугуст, и като цяло не ѝ допадна разпределението на децата по възраст. Видя тийнейджъри и съвсем малки деца в една група. Сега обаче изглеждаше твърде късно да съжалява и по пътя към дома се утешаваше с мисълта, че това ще продължи само за кратко време. Може би щеше да прибере Аугуст още тази вечер.

Потъна в мисли, сети се за Ласе и неговите пиянства, и отново си каза, че трябва да го остави и да вземе живота си в ръце. Сепна се, когато излезе от асансьора на „Туршгатан“. На стълбищната площадка седеше привлекателен мъж и си водеше бележки в тефтер. Когато се изправи и я поздрави, тя разпозна Микаел Блумквист и я обзе страх. Навярно бе толкова обременена от чувството си за вина, че за миг се уплаши да не я разобличи във вестника. Не беше така, разбира се. Той само се усмихна смутено и дори на два пъти помоли да го извини за безпокойството, така че тя изпита истинско облекчение. Всъщност отдавна му се възхищаваше.

— Нямам коментари — заяви Хана с тон, който всъщност намекваше за противното.

— Аз и не съм тръгнал да търся такива — каза той и тогава тя си припомни, че двамата с Ласе били пристигнали заедно или поне едновременно при Франс нощес, макар и да недоумяваше какво общо имаше помежду им — в този момент те ѝ изглеждаха като пълни противоположности.

— Ласе ли търсиш? — попита тя.

— Бих искал да чуя нещо за рисунките на Аугуст — рече той и тя усети, че я обзема паника.

Покани го все пак да влезе, което определено беше непредпазливо от нейна страна. Ласе се бе изнесъл да лекува махмурлука си в някоя близка квартална кръчма и можеше да се върне всеки момент. Щеше да полудее при вида на журналист от този ранг в техния дом. Хана обаче не само се бе притеснила — и любопитството ѝ се бе събудило. Откъде, по дяволите, Блумквист знаеше за рисунките? Покани го да седне на сивия диван в дневната, а самата тя отиде в кухнята, за да приготви малко чай със сухари. Когато се върна с поднос, той рече:

— Нямаше да те безпокоя, ако не беше крайно наложително.

— Не ме безпокоиш — отвърна тя.

— Нали разбираш, видях Аугуст тази нощ — продължи той — и размишлявам над това отново и отново.

— Така ли? — учуди се тя.

— Тогава не го схванах — продължи той. — Ала останах с усещането, че той иска да ни каже нещо. Предполагам, че искаше да рисува. Толкова целенасочено търкаше ръката си в пода.

— Беше обсебен от това желание.

— Значи е продължил тук, вкъщи?

— И питаш! Започна още с пристигането си. Съвсем се беше вманиачил и всъщност рисуваше нещо наистина красиво. Но същевременно лицето му пламна, запъхтя се, а психологът, който беше тук, каза, че Аугуст трябвало да спре с това начаса. Било компулсивно и деструктивно, смяташе той.

— Какво точно рисуваше?

— Нищо специално, абсолютно нищо всъщност, мисля, че беше вдъхновено от неговия пъзел. Но беше страшно умело нарисувано, със светлосенки и перспектива, и всичко останало.

— Но какво беше?

— Квадрати.

— Какъв вид квадрати?

— Шахматни, мисля — отвърна тя, а може би си и въобразяваше, но ѝ се стори да долавя напрежение в очите на Микаел Блумквист.

— Само шахматни квадрати? — каза той. — Нищо повече?

— И огледала — отвърна тя. — Шахматни квадрати, които се отразяваха в огледала.

— Ходила ли си в дома на Франс? — попита той остро.

— Защо питаш?

— Защото подът в спалнята му, където е бил убит, е покрит с шахматно подредени плоскости, които се отразяват в огледалата на гардеробите.

— О, не!

— Защо казваш така?

— Защото…

Заля я вълна на срам.

— Защото последното нещо, което видях, преди да изтръгна рисунката от ръцете му, беше заплашителна сянка, която изникваше от онези квадрати — продължи тя.

— Пазиш ли рисунката тук?

— Да, или по-скоро не.

— Не?

— Боя се, че я изхвърлих.

— Олеле.

— Но може би…

— Какво?

— Още се въргаля в боклука.

* * *

Микаел Блумквист имаше утайка от кафе и йогурт по ръцете, когато измъкна смачкан лист хартия от боклука и предпазливо го разгъна на мивката. Изчетка го с опакото на ръката си и се вгледа в него на светлината от луничките под кухненските шкафове. Далеч не беше готова рисунка и точно както бе казала Хана, състоеше се най-вече от шахматни квадрати, погледнати изотгоре или отстрани, и ако човек не беше влизал в спалнята на Франс Балдер, определено трудно щеше да се досети, че квадратите са всъщност подова настилка. Микаел обаче тозчас разпозна огледалата на гардероба от дясната страна, а навярно долови и мрака, особения мрак, който го бе посрещнал нощес.

Дори му се стори, че се е върнал към онзи миг, когато бе влязъл през разбития прозорец, с изключение на един малък, важен детайл. Стаята, в която се беше озовал, беше едва ли не съвършено тъмна. А на рисунката се виждаше тъничък лъч светлина, който проникваше косо изотгоре и се спускаше по квадратите, задавайки контурите на сянка, не особено ясна и може би точно заради това страховита. Сянката протягаше ръка и Микаел, който гледаше рисунката от съвсем различна перспектива в сравнение с тази на Хана, не изпитваше затруднения да разбере какво представляваше тази ръка. Това бе ръка, която искаше да убива, а над шахматните квадрати и сянката имаше лице, лице, което още не се бе оформило.

— Къде е Аугуст сега? — попита той. — Спи ли?

— Не. Той…

— Какво?

— Оставих го временно. Честно казано, не се справях с него.

— Къде е той?

— В Кабинета за деца и младежи „Один“ на „Свеавеген“.

— Кой знае, че се намира там?

— Никой.

— Значи само ти и персоналът.

— Да.

— Така и трябва да си остане. Може ли да ме извиниш за момент.

Микаел извади мобилния си телефон и позвъни на Ян Бублански. В главата си вече бе формулирал още един въпрос за „Кутията на Лисбет“.

* * *

Ян Бублански беше обезсърчен. Разследването тъпчеше на място, а и не бяха намерени нито блекфонът на Франс Балдер, нито лаптопът му, ето защо въпреки обстойните разговори с мобилния оператор, не бяха в състояние да обследват контактите му с външния свят, нито дори да си съставят ясна представа за делата, които водеше.

Засега не разполагаха с нещо повече от димни завеси и клишета, смяташе Бублански, направо нищо повече от един воин нинджа, който беше бързо изникнал и бързо изчезнал в мрака. Изобщо операцията му се виждаше твърде перфектна, сякаш беше извършена от лице, което не страда от обичайните човешки недостатъци и противоречия, каквито винаги се долавят в цялостната картина на едно убийство. Тук беше клинично чисто и Бублански не можеше да се отърве от мисълта, че за извършителя е било просто поредният работен ден. Умуваше над това и над разни други неща, когато се обади Микаел Блумквист.

— Здрасти — рече той. — Тъкмо си говорихме за теб. Искаме да те разпитаме отново час по-скоро.

— Няма проблем, разбира се. Сега обаче имам по-спешна новина. Свидетелят, Аугуст Балдер, е савант — каза Микаел Блумквист.

— Какво?

— Момче, което навярно е сериозно увредено, но въпреки това притежава една изключителна дарба. Рисува като истински майстор със забележителна математическа прецизност. Видяхте ли рисунките на светофара, които бяха на кухненската маса в Салтшобаден?

— Да, съвсем бегло. Искаш да кажеш, че не са дело на Франс Балдер?

— Не, не са. На момчето са.

— Изглеждаха като удивително зрели творби.

— Ала тъкмо той ги е нарисувал, а този предобед е седнал и е прерисувал шахматните квадрати на пода в спалнята на Балдер, е, не само тях. Нарисувал е и лъч светлина, и сянка. Аз лично смятам, че това са сянката на извършителя и светлината от неговия челник. Засега обаче не е възможно да се каже нищо със сигурност. Момчето е било прекъснато, докато работи.

— Майтапиш ли се с мен?

— Въобще не е време за шеги.

— Откъде би могъл да знаеш това?

— В дома на майката съм, Хана Балдер, на „Туршгатан“, гледам рисунката. Момчето обаче вече не е тук. Той е в… — журналистът май се колебаеше.

— Не искам да разказвам повече по телефона — прибави той.

— Спомена, че момчето е било прекъснато, докато рисувало?

— Някакъв психолог му забранил да рисува повече.

— Как е възможно някой да забрани нещо подобно?

— Навярно не е схванал какво изобразяват рисунките. В представите му това е било просто компулсивен акт. Бих ви препоръчал да изпратите тук хора на мига. Получихте си свидетеля.

— Идваме начаса. Така ще имаме възможност да поговорим още малко и с теб.

— За съжаление, аз си тръгвам. Трябва да се върна в редакцията.

— Бих предпочел да поостанеш малко, но разбирам. И слушай…

— Да?

— Благодаря!

Ян Бублански затвори и излезе, за да информира цялата група — нещо, което, както щеше да се окаже по-късно, беше грешка.

Глава 15.

21 ноември

Лисбет Саландер се намираше в клуба по шахмат „Раукер“ на „Хелсингегатан“. Нямаше особено желание да играе. Болеше я глава. Обаче беше ловувала през целия ден и ловът я бе довел тук. Когато разбра, че Франс Балдер е бил предаден от своите, тя му обеща да остави неговия предател на мира. Стратегията не ѝ харесваше, но удържа на думата си и едва след убийството се сметна за освободена от обещанието.

Сега щеше да продължи по своя си начин. Но не беше толкова лесно. Арвид Вранге не си беше у дома, а тя не желаеше да му се обажда — искаше по-скоро да удари като гръм в живота му, ето защо бе обикаляла улиците и се бе оглеждала, с качулката на анорака, нахлузена върху главата. Арвид водеше живот на търтей, ала точно както при другите търтей, в графика му съществуваше някаква регулярност, та чрез снимките, които бе качил в инстаграм и фейсбук, Лисбет все пак успя да се сдобие с немалко опорни точки: „Риш“ на улица „Бирьер Ярлсгатан“ и „Театралният грил“ на улица „Нюбругатан“, клубът по шахмат „Раукер“ и „Кафе Риторно“ на улица „Уденгатан“ и още доста места, плюс стрелбищния комплекс на „Фридхемсгатан“ и адресите на две приятелки. Откакто за последен път го бе прихващала на радара си, Арвид Вранге се бе променил.

Не само беше отмил нърдското във външния си вид. И моралът му бе спаднал. Лисбет определено не беше експерт по психология, но все пак успя да констатира, че първата голяма простъпка бе довела до цяла поредица нови. Арвид вече не беше амбициозен и жаден за знания студент. Сега сърфираше из порносайтове на границата със злоупотребата и купуваше секс онлайн, яростен секс. Две или три от жените впоследствие бяха заплашили да подадат жалба срещу него.

Вместо от компютърни игри и изследвания на изкуствения интелект, сега се интересуваше от проститутки и пияници в центъра на града. Очевидно момчето имаше доста пари. Очевидно имаше и доста проблеми. Тази сутрин бе потърсил в Гугъл „Защита на свидетели, Швеция“, а това, разбира се, беше непредпазливо. Макар вече да не поддържаше връзка със „Солифон“, поне не и от своя компютър, със сигурност го държаха под наблюдение. Всичко друго би било непрофесионално. Навярно вече нещо се пропукваше под новата светска повърхност, а това, разбира се, беше хубаво. Пасваше на целта ѝ, та когато отново се обади в клуба по шахмат — шахът изглежда бе единствената връзка с прежния му живот, получи неочакваното известие, че Арвид Вранге току-що е пристигнал.

Ето защо сега се спусна по стъпалцата на „Хелсингегатан“ и продължи по някакъв коридор към сиво, похабено помещение, където любители на този спорт, главно възрастни мъже, висяха над шахматните дъски. Атмосферата бе сънлива и никой не я забеляза, нито постави под въпрос присъствието ѝ. Всички бяха заети със заниманието си и се чуваше единствено щракането на шахматните часовници и някоя единична ругатня. По стените имаше снимки на Каспаров, Магнус Карлсен и Боби Фишер, и дори на един съвсем млад пъпчив Арвид Вранге, който играеше срещу звездата на шахмата Юдит Полгар.

В друга своя по-възрастна версия той седеше на маса по-навътре вдясно и, изглежда, изпробваше някакъв нов дебют. До него се мъдреха две торби с покупки. Носеше жълт пуловер от овча вълна, прясно изгладена бяла риза и чифт лъскави английски обувки. Предвид обстановката, като че ли малко бе попрекалил с опитите да изглежда елегантен. С предпазливи, сякаш опипващи почвата стъпки Лисбет се приближи и го попита дали иска да играе. В отговор той я измери с поглед от глава до пети. После рече:

— Окей.

— Много мило от твоя страна — отвърна тя като добре възпитано момиче и седна, без да обели и дума.

Когато дебютира с e4, той отговори с b5, полски гамбит, а сетне тя затвори очи и го остави да си продължава.

* * *

Арвид Вранге се мъчеше да се съсредоточи върху играта. Не напредваше особено. За щастие, тази пънкарка не беше от най-големите звезди. Не че никак не я биваше. Навярно бе отдадена на играта. Но каква полза. Разиграваше я и тя със сигурност бе впечатлена. Кой знае, може би след това щеше да му се удаде да я заведе у дома. Изглеждаше сдухана, а Арвид такива не харесваше, но така ѝ стърчаха зърната, че може би щеше да му пооправи настроението. Утрото беше твърде гадно. Новината за убийството на Франс Балдер едва не го нокаутира.

Онова, което изпитваше обаче, не беше точно печал. Беше страх. Пред самия себе си Арвид Вранге упорито твърдеше, че бе постъпил правилно. Какво можеше да очаква проклетият му професор, при положение че го третираше като изтривалка? Разбира се, нямаше да е много красиво да се разчуе, че Арвид го е продал, а най-лошото в случая бе, че онази история сто на сто имаше връзка с убийството. Не знаеше каква е връзката и се опитваше да се утеши с мисълта, че идиот като Балдер неизменно си бе създал хиляди врагове. И все пак някъде дълбоко в себе си знаеше: единият инцидент е свързан с другия, а това го караше да се страхува за живота си.

Още откакто Франс бе постъпил в „Солифон“, Арвид се тревожеше да не би драмата да добие нов, обезпокоителен обрат. И ето че сега седеше тук и искаше никога нищо да не се е случвало, и със сигурност това бе причината да хукне из центъра този предобед и да накупи компулсивно маса маркови дрехи, а накрая да се озове тук, в шахматния клуб. На моменти шахът все още успяваше да разсее мислите му и вече наистина се чувстваше малко по-добре. Усещаше, че държи нещата под контрол и че е достатъчно находчив, за да ги преметне всичките. Я как играеше само, пък и тази мацка си я биваше.

Дори в играта ѝ се долавяше нещо творческо, нещо в разрез с общоприетото, с което навярно би надвила повечето от присъстващите. Обаче той, Арвид Вранге, имаше пълно надмощие. Толкова умно и вещо играеше, че тя дори не забеляза как е започнал да затваря пътищата пред царицата ѝ. Просто напредваше тихомълком и ето че отнесе царицата ѝ, без да пожертва нищо повече от един кон, сетне заяви с флиртуващ, мъжкарски тон, който нямаше как да не я впечатли:

— Sorry baby. Your Queen is down![17]

Не получи нищо в отговор, нито усмивка, нито думичка, нищо. Момичето само увеличи темпото, сякаш искаше набързо да сложи край на своето унижение, и защо не? С удоволствие щеше да съкрати този процес и да я изведе някъде на по 2-3 чашки, преди да я изчука. Може би в леглото нямаше да е точно миличък към нея. И все пак най-вероятно щеше да му благодари после. Вкисната мърша като нея със сигурност не беше правила секс дълго време и навярно изобщо не беше свикнала на такива яки пичове като него — дето играеха на подобно ниво. Реши да ѝ обясни някои неща от висшата теория на шахмата. Но така и не успя. Нещо не вървеше съвсем както трябва. Започна да долавя съпротива, която не проумяваше, и дълго време се убеждава, че си внушава или че е направил някой невнимателен ход. Нямаше начин да не поправи нещата, стига само да се съсредоточи, ето защо мобилизира целия си инстинкт на убиец. Положението само се влоши.

Чувстваше се притиснат и каквито и усилия да полагаше, тя отвръщаше на ударите. Накрая бе принуден да приеме, че балансът на силите се е променил необратимо. Стори му се налудничаво. Беше повалил царицата ѝ, ала вместо да затвърди надмощието си, изпадна в катастрофално слаба позиция. Какво се беше случило? Дали не бе пожертвала царицата умишлено? Не и толкова рано в партията. Би било невъзможно. Тези неща се случваха в книгите, не в кварталните шахматни клубове във Васастан. И не в изпълнение на обсипани с пиърсинги пънкарки, особено срещу велики играчи като него. При все това вече нямаше спасение.

Щеше да го матира след четири-пет хода, ето защо не намери друг изход, освен да събори своя цар с показалеца и да смотолеви едно „честито“. И макар да му се щеше да измънка някое оправдание, нещо му подсказваше, че това само ще влоши нещата. Някак предугаждаше, че загубата му не е последица от няколко злощастни обстоятелства, и неволно изпита страх. Коя, по дяволите, беше тя?

Предпазливо я погледна в очите и си даде сметка, че вече не изглежда като вкисната и леко неуверена кранта. Сега му се стори ледена — хищник, който наблюдава плячката си, при което го прониза крайно неприятното усещане, че загубата на шахматната дъска е само началото на нещо далеч по-ужасно. Хвърли поглед към вратата.

— Никъде няма да ходиш — каза тя.

— Коя си ти? — отвърна той.

— Не е важно.

— И не сме се виждали преди?

— Не и директно.

— Но почти, а?

— Виждали сме се в кошмарите ти, Арвид.

— Майтапиш ли се?

— Не особено.

— И какво имаш предвид?

— Какво според теб?

— Че откъде бих могъл да знам?

Недоумяваше защо е толкова изплашен.

— Франс Балдер е бил убит нощес — продължи тя монотонно.

— О… да… прочетох.

Изпелтечи думите.

— Ужас, а?

— Наистина.

— Особено за теб, нали?

— Защо да е особено ужасно за мен?

— Защото ти го предаде, Арвид. Лепна му целувката на Юда.

Тялото му се вледени.

— Дрънкаш врели-некипели — измънка.

— Съвсем не. Хакнах твоя компютър и разбих криптирането, много добре го видях. И знаеш ли какво? — продължи тя.

Дъхът му секна.

— Убедена съм, че тази сутрин си се събудил, питайки се дали имаш вина за смъртта му. Тук мога да ти помогна. Имаш. Ако не беше толкова алчен и озлобен, и жалък, и не бе продал технологията му на „Солифон“, днес Франс Балдер щеше да бъде жив, и трябва да те предупредя, че това ме вбесява, Арвид. Ще ти причиня страшни мъки. За начало, като те подложа на същото, което са били принудени да изтърпят жените, дето ги намираш из интернет.

— Да не си откачила?

— Навярно да, малко — отвърна тя. — Смущение в емпатията. Прекомерна агресивност. Нещо такова.

Сграбчи ръката му със сила, която го накара да обезумее от страх.

— Та, честно казано, Арвид, работата не отива на хубаво. И знаеш ли какво правя в момента? Знаеш ли защо изглеждам толкова разсеяна? — продължи тя.

— Не.

— Седя си тук и опитвам да измисля какво да сторя с теб. Мисля си за чисто библейско страдание. Затова съм малко отнесена.

— Какво искаш?

— Да си отмъстя — не стана ли ясно досега?

— Плещиш глупости.

— Ни най-малко, и ми се струва, че ти също го знаеш. Факт е обаче, че има изход.

— Какво да направя?

Той не разбираше защо го каза. Какво да направя? Беше съгласие, капитулация, та се замисли да си върне думите обратно, да я притисне и да провери дали изобщо разполага с доказателства, или просто блъфира. Но не му се удаде и едва впоследствие проумя, че не беше само заради заплахите ѝ, нито дори заради страшната сила на ръцете ѝ.

Причината бе партията шах и жертвата на царицата. Бе изпаднал в шок от това и нещо в подсъзнанието му подсказваше, че момиче, което играе по подобен начин, трябва да има доказателства за неговите тайни.

— Какво да направя? — повтори той.

— Ще ме последваш навън, а после ще ми разкажеш, Арвид. Ще ми разкажеш какво точно стана, когато продаде Франс Балдер.

* * *

— Това е чудо — заяви Ян Бублански.

Комисарят стоеше в кухнята на Хана Балдер и изучаваше смачканата рисунка, която Микаел Блумквист бе изровил от боклука.

— Не преувеличавай — обади се Соня Мудиг, която стоеше плътно до него и, разбира се, имаше право.

Все пак не беше нищо повече от няколко шахматни квадрата на лист хартия и точно както Микаел бе отбелязал по телефона, в творбата имаше нещо математическо, сякаш момчето се вълнуваше повече от геометрията на квадратите и умножението им в огледалата, отколкото от заплашителната сянка отгоре. При все това Бублански държеше на своето. Нееднократно му се бе налагало да слуша колко слабоумен бил Аугуст Балдер и колко пренебрежима би била помощта му. А ето че момчето бе нарисувало скица, която вдъхваше на Бублански повече надежда от каквото и да било в разследването, трогваше го и подсилваше отколешното му убеждение, че човек не бива да подценява никого, нито да затъва в предразсъдъци.

Определено не знаеха с положителност дали Аугуст Балдер се е канел да улови мига на убийството. Сянката можеше — поне на теория — да е на нещо друго, а и нямаше гаранции, че момчето бе видяло лицето на убиеца, нито че би могло да го нарисува, и все пак… Дълбоко в себе си Ян Бублански вярваше, че момчето е видяло убиеца и може да го нарисува, и то не само защото рисунката бе виртуозна в сегашния си вид.

Бе разучил и останалите скици, дори ги беше копирал и ги бе донесъл тук, а на тях се виждаше не само едно кръстовище с пешеходни пътеки и светофар, но и изтормозен мъж с тънки устни, който от стриктно полицейска гледна точка бе заловен на местопрестъплението. Очевидно пресичаше на червено, а лицето му не бе просто майсторски уловено. Аманда Флуд от неговата група разпозна в него на секундата стария безработен актьор Рогер Винтер, осъждан както за шофиране в нетрезво състояние, така и за упражняване на насилие.

Фотографската точност в погледа на Аугуст Балдер би следвало да е мечтата на всеки разследващ убийства. Но разбира се, дума да няма, Бублански осъзнаваше, че би било проява на непрофесионализъм да храни кой знае какви надежди. Може по време на убийството извършителят да е бил маскиран или пък ликът му вече да е избледнял в паметта на детето. Съществуваха ред възможни сценарии и Бублански изгледа Соня Мудиг с известна меланхолия.

— Искаш да кажеш, че просто си мечтая — рече той.

— Във всеки случай за мъж, започнал да се съмнява в Бог, много лесно съзираш чудеса.

— Да, да, може би.

— Определено обаче си струва да разчепкаме това. Съгласна съм — заяви Соня Мудиг.

— Хубаво, хайде тогава да се срещнем с момчето.

Бублански излезе от кухнята и кимна на Хана Балдер, която се бе отпуснала на дивана в дневната и държеше блистер с някакви таблетки.

* * *

Лисбет и Арвид Вранге излязоха във Васапаркен, ръка за ръка, като двойка стари познати. Разбира се, външният вид лъжеше. Арвид бе скован от страх, а Лисбет Саландер насочваше и двама им към една пейка. Не беше най-удачното време да седят навън и да хранят гълъбите. Вятърът пак зафуча, а температурите плъзнаха надолу. Арвид Вранге зъзнеше. Лисбет обаче пренебрегна лошото време, здраво стисна ръката му и го намести на пейката.

— Е — поде тя. — Нека не протакаме.

— Ще се въздържиш ли да намесваш името ми в това?

— Нищо не обещавам, Арвид. Ала шансовете ти да се завърнеш към мизерния си животец се увеличават значително, ако разкажеш.

— Окей — съгласи се той. — Чувала ли си за даркнет?

— Чувала съм — рече тя.

Меко казано. Никой не познаваше даркнет като Лисбет Саландер. Даркнет е беззаконният шубрак на интернета. Никой жив човек няма достъп до него, освен ако не разполага с определен криптиран софтуер. В даркнет анонимността на потребителя е гарантирана. Никой не може да те издири чрез Гугъл, нито да проследи намеренията ти. Ето защо даркнет пращи от дилъри на дрога, терористи, измамници, гангстери, нелегални търговци на оръжия, бомбаджии, сутеньори и злонамерени хакери. Никъде в цифровия свят не се случват толкова мръсотии като там. Ако съществува онлайн пъкъл, това е той.

И все пак даркнет не е зло сам по себе си. Кой, ако не Лисбет, ще знае това. В наши дни, когато шпионските организации и големите софтуерни компании следят всяка наша стъпка в мрежата, много почтени люде също се нуждаят от място, където никой да не ги вижда, ето защо даркнет се е превърнал и в поле за дисиденти. В даркнет опозиционно настроените могат да разговарят и протестират, без тяхното правителство да се добере до тях, и тъкмо в даркнет Лисбет Саландер бе предприемала своите най-съмнителни проучвания и атаки.

И така, да, Лисбет Саландер беше чувала за даркнет. Познаваше неговите сайтове и търсачки, както и леко старомодния му, муден организъм, разположен далеч от известния, видим интернет.

— Нима си обявил технологията на Балдер за продан в даркнет? — попита тя.

— Не, не, просто сърфирах безцелно. Толкова бях бесен. Знаеш ли, Франс дори не ме поздравяваше. Третираше ме като изтривалка, а честно казано, не го беше грижа и за технологията му. Искаше единствено да прави изследвания с нея, приложенията не го интересуваха. Ние, разбира се, всички осъзнавахме, че технологията можеше да донесе чутовни приходи, както и че до един можехме да забогатеем. На него обаче не му пукаше, искаше просто да си играе и да експериментира с нея като малко дете, та една вечер, след като бях пийнал, написах в един сайт за нърдове: „Кой може да плати добри пари за революционна AI технология?“.

— И получи отговор?

— Забавиха се. Дори успях да забравя, че съм питал. Накрая обаче някой си на име Боги ми отговори и взе да задава въпроси, компетентни въпроси, а аз отначало отговарях глупашки непредпазливо, сякаш просто си играех на някаква тъпа игра. Но един ден осъзнах, че здравата съм се оплел в кълчищата и адски се изплаших да не би Боги да открадне технологията.

— Без да получиш нещо в замяна.

— Мисля, че не схващах в каква авантюра съм се впуснал. Класическа история, предполагам. За да продам технологията на Франс, трябваше да разкажа повече за нея. Ако обаче издадях твърде много, щях да я загубя, а Боги ме ласкаеше като същински дявол. Накрая знаеше точно над какъв софтуер работим.

— Смятал е да ви хакне.

— Беше се домогнал до името ми, а това тотално ме срази. Откачих от параноя и обясних, че искам да се оттегля. Тогава обаче беше твърде късно. Не че Боги ме заплашваше, поне не открито. Плещеше, че двамата с него сме щели да правим големи неща и да спечелим маса пари, та накрая склоних да се срещнем в Стокхолм, в китайски ресторант на корабче в Южен Меларстранд. Въпросният ден беше студен и ветровит, помня го, стоях там дълго време, зъзнех. Той обаче не дойде, поне в рамките на половин час, а после се зачудих да не би да ме е наблюдавал.

— Накрая обаче се появи?

— Да, и в началото бях съвсем объркан. Не можех да повярвам, че това е той. Изглеждаше като наркоман или просяк и ако не бях зърнал онзи часовник „Патек Филип“ на китката му, щях примерно да му тикна една двайсетачка в ръката. Имаше татуировки и съмнителни белези по ръцете, а тренчкотът му изглеждаше отчайващо. Повече или по-малко приличаше на бездомник, а най-странното бе, че се гордееше с това. На практика само часовникът и шитите на ръка обувки показваха, че се е измъкнал от лайната. Иначе правеше впечатление на човек, който иска да се придържа към корените си, а после, когато му бях предал всичко и отпразнувахме договорката с две бутилки вино, го попитах за произхода му.

— В такъв случай се надявам заради теб самия да е изплюл малко подробности.

— Ако смяташ да го проследиш, трябва да те предупредя…

— Не желая съвети, Арвид. Искам факти.

— Окей, той беше предпазлив, разбира се — продължи Арвид. — При все това получих нещичко. Навярно не можеше да се сдържи. Израснал в голям град в Русия. Така и не каза къде. Всичко било против него, така рече. Всичко! Майка му била курва и зависима от хероина, а баща му можел да е кой ли не, та още като малък попаднал в някакъв адски дом за деца. Там имало един умопобъркан, който имал навика да го просва на една маса и да го налага с бастун. Като станал на единайсет, избягал и заживял на улицата. Крадял и влизал с взлом в мазета и входове, за да се постопли, напивал се с евтина водка и смъркал разредител и лепило, използвали го и го бъхтели. Все пак обаче открил нещо.

— Какво?

— Притежавал талант. Онова, което отнемало на другите часове, той го свършвал за секунди. Бил факир на взломовете и това се превърнало в първата му гордост, в първата му идентичност. Дотогава бил просто бездомно мърляво копеле, което всички презирали и плюели. Ето че станал пичът, който се вмъквал къде ли не. Скоро това го обсебило. По цял ден си мечтаел да бъде като Худини, само че наопаки. Не искал да се измъква. Искал да прониква и тренирал, за да стане още по-добър, понякога по десет, дванайсет, четиринайсет часа дневно, и накрая станал легенда по улиците, поне той така каза, започнал да извършва по-мащабни операции и да използва компютри, които крадял и преобразявал. Хаквал какво ли не и печелел на поразия. Само дето всичко отивало за дрога и глупости, а често ставал и жертва на грабежи. Бил с кристално ясно съзнание, когато извършвал ударите си, ала след това лежал в наркотични делириуми и тогава все се намирал някой, който да го настъпи. Каза, че бил гений и чистокръвен идиот едновременно. Един ден обаче всичко се променило. Бил спасен, измъкнат от своя пъкъл.

— Какво се случило?

— Лежал в някаква порутена наркоманска бърлога, бил в по-ужасно състояние от всякога. Когато обаче отворил очи и се огледал наоколо на жълтеникавата светлина, пред него стоял ангел.

— Ангел?

— Така каза, ангел, и може да е било заради контраста с всичко друго там вътре — спринцовките, остатъците от храна, хлебарките, дявол знае какво. Каза, че била най-красивата жена, която бил виждал някога. Почти не можел да я гледа и си въобразил, че ще умре. Долавял в случващото се някаква голяма, съдбовна тържественост. Жената обаче обяснила, сякаш било най-естественото нещо на света, че ще го направи богат и щастлив, и ако съм разбрал правилно, спазила обещанието си. Вкарала го в дом за рехабилитация, после се погрижила да получи образование на компютърен инженер.

— И оттогава хаква компютри и краде за жената и нейната мрежа.

— Горе-долу, да. Станал нов човек, или може би не изцяло, в много аспекти си е същият стар крадец и дрипльо. Само че вече не се дрогирал, така твърдеше, и използвал цялото си свободно време, за да се информира относно новите технологии. Намирал много неща в даркнет и бил червив от пари.

— Ами онази жена, нищо повече ли не каза за нея?

— Не, по този въпрос беше невъобразимо внимателен. Изразяваше се толкова уклончиво и почтително, че за известно време се зачудих дали жената не е била чиста фантазия или халюцинация. Все пак си мисля, че тя съществува. Докато говореше за нея, във въздуха се носеше почти физически страх. Заяви, че по-скоро щял да умре, отколкото да ѝ измени, освен това ми показа руски патриаршески кръст от злато, който получил от нея. Един такъв, знаеш ги, с още една чертичка в основата, наклонена, поради което сочи едновременно нагоре и надолу. Разказа ми, че препращал към Евангелието на Лука и двамата разбойници, дето висели до Исус на кръста. Единият повярвал в Него и отишъл на небето. Другият го осмял и се сгромолясал в ада.

— И тъкмо това ви е чакало, ако я предадете?

— Да, кажи-речи.

— Значи се е възприемала като Исус?

— Кръстът едва ли имаше нещо общо с християнството. Основното бе в посланието му.

— Вярност или адски мъчения.

— Нещо от този род.

— И въпреки това си седиш тук, Арвид, и плещиш на поразия.

— Не виждам друга алтернатива.

— Надявам се да са ти платили добре.

— О, да… доста.

— А после технологията на Балдер била препродадена на „Солифон“ и „Тругеймс“.

— Да, но не схващам…

— Какво точно не схващаш?

— Как би могла да знаеш?

— Бил си достатъчно глупав, Арвид, да пратиш имейл на Екервалд в „Солифон“, не си ли спомняш?

— Но нали не съм написал нищо, което да загатва, че съм продал технологията. Доста прецизен бях във формулировките.

— Казаното от теб ми стигаше — заяви тя и се изправи, а той целият сякаш рухна.

— И сега какво? Ще се въздържиш ли да набъркваш името ми в това?

— Надявай се — отвърна тя и с бързи, целеустремени крачки се запъти към Уденплан.

* * *

Докато Бублански слизаше по стълбите на „Туршгатан“, телефонът му звънна. Беше професор Чарлс Еделман. Бублански го издирваше, откакто разбра, че момчето е савант. Бе открил в интернет, че съществуват двама шведски авторитети, които постоянно цитираха по темата, професор Лена Ек от университета в Лунд и Чарлс Еделман от Каролинския институт. Той обаче не можа да се свърже с никого от двамата, ето защо остави това за по-късно и отпраши към Хана Балдер. Сега Чарлс Еделман му връщаше обаждането и звучеше искрено потресен. Каза, че се намирал в Будапеща на конференция, обсъждала се темата за увеличения капацитет на паметта. Тъкмо бил пристигнал и само преди миг видял новината за убийството по Си Ен Ен.

— Иначе щях да се обадя по-рано, разбира се — обясни той.

— Какво искате да кажете?

— Франс Балдер ми позвъни снощи.

Бублански се сепна.

— Какво искаше?

— Искаше да говорим за неговия син и дарбата му.

— Познавахте ли се?

— Не. Той се обади, понеже се безпокоеше за момчето си, а това малко ме изуми.

— И защо?

— Защото не беше друг, а Франс Балдер. За нас, невролозите, той е учен от голяма величина. Балдер искаше да проумее мозъка точно като нас. Разликата е само в това, че той се стремеше и да построи мозък, както и да го подобрява.

— Чувал съм нещо по темата.

— Преди всичко обаче до ушите ми беше стигало, че бил изключително затворен и труден човек. Малко като машина, шегувахме се понякога. Сякаш се състоеше единствено от логически вериги. С мен обаче беше невероятно емоционален и това ме шокира, право да си кажа. Беше… знам ли, като да чуете най-коравият си полицай да плаче, и помня как си помислих, че трябва да се е случило и нещо друго, нещо повече от това, за което разговаряхме.

— Правилно сте си помислили. Осъзнал е, че съществува сериозна заплаха за живота му — рече Бублански.

— Но също така е имал и причина да бъде развълнуван. Очевидно рисунките на сина му са били първокласни, а това наистина не е обичайно за възрастта му, дори при саванти, особено когато е в комбинация с умение в областта на математиката.

— И на математиката?

— Да, според Балдер синът му бил и математически надарен, а за това бих могъл да говоря дълго.

— Какво искате да кажете?

— Че бях крайно удивен и в същото време може би не чак толкова. Знаем, че и при савантите има наследствен фактор, а тук разполагаме с баща, който е легенда благодарение на своите супералгоритми. Но от друга страна…

— Да?

— У тези деца художествените и математическите дарби по принцип никога не се комбинират.

— Хубавото на живота не се ли състои в това, че от време на време ни дава поводи за смайване — рече Бублански.

— Вярно е, комисарю. С какво мога да ви помогна?

Бублански си припомни всичко случило се в Салтшобаден и му хрумна, че няма да навреди, ако подходи предпазливо.

— Нуждаем се от вашата помощ и експертно познание доста спешно.

— Момчето е станало свидетел на убийството, нали?

— Да.

— И сега искате да се опитам да го накарам да нарисува видяното?

— Това няма да го коментирам.

* * *

Чарлс Еделман стоеше на рецепцията в хотела „Босколо“ в Будапеща, недалеч от блещукащия Дунав. Конферентната зала изглеждаше малко като операта. Беше великолепна, с високи тавани, старовремски куполи и колони. Бе очаквал с нетърпение конференцията. Сега обаче съжали, че бе препоръчал на Бублански своя млад доцент Мартин Волгерш. Направи гримаса и прокара ръка през косата си. „Не мога да помогна лично. Утре имам важна лекция“, бе казал на комисаря и това несъмнено беше вярно.

Готвил бе доклада си седмици наред и знаеше, че ще се развихри полемика с редица водещи изследователи на паметта. Когато обаче затвори и срещна погледа на Лена Ек — Лена профуча покрай него със сандвич в ръка, — почти изпита завист към младия Мартин, който дори не бе навършил 35 и който винаги излизаше безсрамно добре на снимки, при това започваше да се утвърждава и като име.

Вярно, Чарлс Еделман не разбираше изцяло случилото се. Комисарят говореше с недомлъвки. Навярно се боеше да не го подслушват, но, тъй или инак, не беше трудно да схване цялостната картина. Момчето беше умел художник и бе станало свидетел на убийство. Това можеше да означава само едно, нали, и колкото повече Еделман мислеше по въпроса, толкова повече се косеше. Важни лекции щеше да чете много пъти в живота си, ала да участва в разследване на убийство на това ниво — подобен шанс нямаше да получи никога повече. Както и да гледаше на задачата, която тъй лекомислено бе прехвърлил на Мартин, тя със сигурност беше много по-интересна от всичко, което би могъл да изживее тук в Будапеща, пък и кой знае, навярно би могла да доведе и до известни почести.

Видя заглавието пред очите си: „Известен невролог помага на полицията да залови убиец“, или още по-добре: „Научната работа на Еделман доведе до пробив в разследването на убийството“. Как можеше да е толкова обезумял, че да откаже? Пълен идиот! Грабна телефона си и позвъни на Ян Бублански.

* * *

Ян Бублански затвори телефона. Двамата със Соня Мудиг бяха намерили място за паркиране недалеч от Градската библиотека на Стокхолм и тъкмо пресичаха улицата. Времето отново беше отчайващо студено и ръцете на Бублански замръзваха.

— Съжалил ли е? — попита Соня.

— Да. Майната му на доклада, така каза.

— Кога може да бъде тук?

— Щял да провери. Най-късно утре предобед.

Бяха поели към Кабинета за деца и младежи „Один“ на „Свеавеген“, за да се срещнат с управителя Торкел Линден. Всъщност би трябвало срещата да послужи само за договарянето на практическите обстоятелства около свидетелските показания на Аугуст Балдер — поне по мнението на Бублански, но при все че Торкел Линден още не знаеше нищо за действителната им задача, той се бе държал странно отблъскващо по телефона, заявявайки, че сега момчето не бивало да бъде обезпокоявано „по никакъв начин“. Бублански бе доловил инстинктивна враждебност и прояви неблагоразумието да не отвърне с особена приветливост. Стартът не беше обещаващ.

Сега се оказа, че Торкел Линден не е някакъв едър юначага, както бе очаквал Бублански. Напротив — не надвишаваше 150 см и имаше късо подстригана, навярно боядисана черна коса и стиснати устни, които някак съответстваха на злия му нрав. Носеше черни джинси и черно поло, а на врата си имаше малко кръстче на връвчица. Наподобяваше свещеник и нямаше съмнение, че враждебността му е истинска.

Очите лъщяха надменно и Бублански доби ясно съзнание за своя еврейски произход — често му се случваше, когато се сблъскаше с подобен вид злонамереност. Навярно погледът на мъжа трябваше да представлява и морална демонстрация на надмощие. Торкел Линден явно искаше да покаже колко е благороден, като поставя на първо място психическото здраве на момчето, вместо да го използва за полицейски цели. Така че Бублански се видя принуден да започне по най-миролюбивия начин.

— Приятно ми е — рече той.

— Аха — отвърна Торкел Линден.

— Много мило от ваша страна да ни приемете толкова бързо и нямаше да се натрисаме така, ако не вярвахме, че въпросът е от изключително значение.

— Допускам, че искате да разпитате момчето по някакъв начин.

— Не точно — продължи Бублански с понамаляло миролюбив. — По-скоро искаме… хм, искам най-напред да подчертая, че казаното от мен сега следва да си остане между нас. Това е важен проблем на сигурността.

— За нас секретността се разбира от само себе си. Тук нямаме никакво изтичане на информация — заяви Торкел Линден, сякаш намекваше, че при Бублански това се случва редовно.

— Само искам да се уверя, че момчето може да се чувства в безопасност — заяви строго Бублански.

— Значи, това е вашият приоритет?

— Да — заяви полицаят още по-строго, — нищо от това, което ще споделя с вас, не бива да се разпространява по никакъв начин — особено по електронната поща или телефона. Може ли да се усамотим?

* * *

Соня Мудиг не беше особено очарована от мястото. Със сигурност ѝ влияеха и риданията, които чуваше. Някъде наблизо малко момиченце плачеше упорито и отчаяно. Седяха в стая, смърдяща на препарати за почистване, а се долавяше и още нещо, може би позадържало се ухание на тамян. На стената висеше кръст, а на пода се въргаляше раздърпано кафяво мече. Нямаше кой знае колко мебели и липсваше всякакъв уют, а иначе добродушният Бублански бе на път да избухне, ето защо тя пое командването и разказа делово и спокойно какво се беше случило.

— Сега обаче разбрахме — продължи Соня, — че вашият служител, психологът Ейнар Форшберг, е казал, че Аугуст не бивало да рисува.

— Такава е била професионалната му преценка и аз я споделям. Това не действа добре на момчето — отговори Торкел Линден.

— Би могло да се каже, че момчето поначало не се чувства добре. Видяло е да убиват баща му.

— И ние няма да влошаваме положението, нали?

— Няма. Само че рисунката, която Аугуст не е успял да довърши, може да ни доведе до пробив в разследването, ето защо ще се наложи да настоим. Ще се погрижим да присъства компетентен персонал.

— При все това съм принуден да откажа.

Соня направо не вярваше на ушите си.

— Моля? — отвърна тя.

— При цялото ми уважение към работата ви — продължи Торкел Линден непоклатимо. — Тук, в „Один“, помагаме на деца в неравностойно положение. Това е задачата и призванието ни. Не сме удължената ръка на полицията. И се гордеем с това. Докато децата са тук, трябва да се чувстват сигурни, че поставяме интересите им на първо място.

Соня Мудиг положи ръка върху бедрото на Бублански, за да му попречи да избухне.

— Съвсем лесно можем да се сдобием със съдебно решение по въпроса — заяви тя. — Но не бихме желали да тръгваме по този път.

— Умно от ваша страна.

— Затова нека попитам нещо — продължи тя. — Вие с Ейнар Форшберг наистина ли сте толкова сигурни кое е най-добре за Аугуст, а и за момиченцето, което плаче ей там? Не смятате ли, че всички ние имаме нужда да се изразяваме? Аз и ти можем да говорим или пишем, дори да се свържем с адвокати. Аугуст Балдер не разполага с тези изразни средства. Той обаче умее да рисува и, изглежда, иска да ни каже нещо. Защо да му пречим? Не би ли било също толкова нехуманно да му забраняваме това, колкото да пречим на други деца да говорят? Защо да не оставим Аугуст да придаде образ на онова, което явно го мъчи повече от каквото и да било?

— Нашата преценка е…

— Не — отсече тя. — Не ми говори за вашите преценки. Свързахме се с човека, който е най-добър в цялата страна в този вид проблематика. Казва се Чарлс Еделман и е професор по неврология, пътува от Унгария, за да се срещне с момчето. Не е ли логично да оставим него да прецени?

— Разбира се, можем да го изслушаме — отвърна неохотно Торкел Линден.

— Не само да го изслушаме. Ще оставим на него да реши.

— Обещавам да организирам конструктивен диалог между експерти.

— Добре, какво прави Аугуст сега?

— Спи. Беше съвсем изтощен, когато дойде при нас.

Соня разбра, че едва ли ще постигне нещо добро, ако се заинати да го събудят.

— В такъв случай ще се върнем утре предобед заедно с професор Еделман и тогава се надявам да е възможно да си сътрудничим по този въпрос.

Глава 16.

Вечерта на 21 и утрото на 22 ноември

Габриела Гране закри лице с ръце. Не беше спала 40 часа и я глождеше чувство за дълбока вина, усилвано от пулсиращо главоболие. Беше се бъхтила неуморно през целия ден. От тази сутрин се числеше към група в тайната полиция, която работеше по убийството на Франс Балдер.

Формалният ръководител на групата беше интендант Мортен Нилсен, който наскоро се бе завърнал от година на обучение в Университета в Мериленд, САЩ, и който безспорно бе интелигентен и начетен, но може би твърде десен за вкуса на Габриела. Мортен беше уникално явление — високообразован швед, който сърцато подкрепяше републиканците в САЩ и дори проявяваше известно разбиране към движението „Чаено парти“. Освен това беше страстен почитател на военната история, изнасяше лекции във Висшето военно училище и макар все още да бе много млад — на трийсет, — смяташе се, че е разгърнал широка международна мрежа от контакти.

Но в пряката си работа често не успяваше да се наложи, та действителното водачество бе в ръцете на Рагнар Улуфсон, който беше по-възрастен и нахакан, а и способен да запуши устата на Мортен с някоя ядовита въздишчица или една-единствена бръчка на недоволство над рошавите вежди. Положението на Мортен не се подобри и от факта, че комисар Ларш Оке Гранквист влезе в групата.

Преди да постъпи в тайната полиция, Ларш Оке беше работил като следовател в комисията по убийствата на Кралската криминална полиция, където бе почти легендарен със способността си да пие и след като всеки друг падне под масата, поне така се твърдеше, както и с някакъв свой чар, който му осигурявал по една любовница във всеки град. В компанията на подобни екземпляри не беше лесно да утвърдиш позициите си и дори Габриела гледаше да бъде по-ниска от тревата. Това обаче се дължеше по-малко на шефовете и перченето им, отколкото на засилващото се чувство на неувереност, което я обземаше. На моменти дори ѝ се струваше, че сега знае по-малко и от преди.

Така например стана ѝ ясно, че доказателствата по стария случай с подозираната хакерска атака бяха крайно малочислени или дори несъществуващи. Всъщност не разполагаха с нищо повече от изказване на Стефан Молде от ИРР, а той даже не беше сигурен в думите си. Анализът му съдържаше маса глупости, смяташе тя, а Франс Балдер, изглежда, бе изпитвал непоклатимо доверие в хакерката, която бе привикал — онази, дето в разследването не фигурираше дори с име, ала която асистентът Линус Брандел бе описал с доста ярки краски. Очевидно Франс Балдер бе скрил много от нея още преди да замине за САЩ.

Дали например беше случайност, че се бе хванал на работа тъкмо в „Солифон“?

Неувереността глождеше Габриела, която беше и бясна, задето не можа да получи повече помощ от Форт Мийд. Алона Касалес вече беше недосегаема, а АНС за пореден път представляваше затворена врата. Ето защо и самата тя вече не предоставяше никакви новини. Точно както Мортен и Ларш Оке, и тя попадна в сянката на Рагнар Улуфсон, който непрекъснато получаваше нови сведения от своя източник в криминалния отдел и тозчас ги препращаше на шефката Хелена Крафт.

На Габриела това не ѝ допадаше и тя безуспешно бе посочила, че този начин на работа не просто увеличава риска от изтичане на информация, но и изглежда, се отразява отрицателно на тяхната самостоятелност. Вместо да разследват със собствени сили, те се ръководеха твърде покорно от сведенията, които получаваха от бандата на Бублански.

— Ние сме като преписвани на писмен изпит, които вместо да мислят сами, просто чакат да им прошепнат отговорите — бе заявила пред цялата група, с което не успя да си спечели популярност.

Сега седеше сама в кабинета си, твърдо решена да работи самостоятелно, и се мъчеше да обхване цялостната картина, преди да продължи напред. Може би нямаше да стигне доникъде. От друга страна, нямаше да навреди, ако върви по свой собствен път, вместо да се взира в същия тунел като всички останали. Чу стъпки в коридора навън, високи, решителни токчета, които Габриела познаваше повече от добре. Беше Хелена Крафт, която в този момент влезе в кабинета ѝ, облечена в сивото си сако „Армани“, прибрала косата си в стегнат кок. Хелена я погледна нежно. Имаше мигове, в които Габриела се дразнеше от това фаворизиране.

— Как е? — попита тя. — Тръгваш ли си?

— Едва ли.

— Смятам да те изпратя у дома след този разговор. Трябва да се наспиш. Нуждаем се от аналитичка с кристално ясна мисъл.

— Разумно звучи.

— А знаеш ли какво е казал Ерих Мария Ремарк?

— Че не е забавно в окопите или нещо подобно.

— Ха, не, че винаги невинните хора страдат от угризения на съвестта. Онези, дето наистина причиняват страдания по света, не ги е грижа, докато онези, които се борят за доброто, ги гложди съвестта. Няма от какво да се срамуваш, Габриела. Направи каквото можа.

— Не съм толкова убедена. Но благодаря все пак.

— Чу ли за сина на Балдер?

— Съвсем накратко от Рагнар.

— Утре в десет комисар Бублански, криминален инспектор Мудиг и един професор Чарлс Еделман ще се срещнат с момчето в Кабинета за деца и младежи „Один“ на „Свеавеген“. Ще се опитат да го накарат да нарисува повече.

— В такъв случай стискам палци, но не ми харесва, че знам за това.

— Спокойно, спокойно, моя е задачата да бъда параноична. Информацията е съобщена само на хора, които са способни да си държат езика зад зъбите.

— Тогава ще се уповавам на това.

— Имам нещо да ти покажа.

— Какво е то?

— Снимки на мъжа, хакнал алармената инсталация на Балдер.

— Вече съм ги виждала. Дори ги проучих в детайли.

— Наистина ли? — рече Хелена Крафт и ѝ подаде размазано увеличение на китка.

— Какво ѝ е?

— Погледни пак. Какво виждаш?

Габриела погледна и тогава забеляза две неща — ексклузивния часовник, който вече бе видяла, и отдолу, в прореза между ръкавиците и якето, две неясни чертички, които изглеждаха като татуировки.

— Контрасти — каза тя. — Евтини татуси и страшно скъп часовник — добави.

— Повече от това — отвърна Хелена Крафт. — Това е „Патек Филип“ от 1951 г., модел 2499, първа серия, или може би втора.

— Нищо не ми говори.

— Един от най-фините ръчни часовници, които съществуват. Такъв часовник бе продаден на търга на „Кристис“ в Женева преди няколко години за малко над два милиона долара.

— Майтапиш ли се?

— Не, и не го е купил кой да е. Бил е Ян ван дер Вал, адвокат в „Дакстоун & Партньори“. Наддавал и го купил за сметка на клиент.

— „Дакстоун & Партньори“, които представляват „Солифон“?

— Точно.

— По дяволите.

— Разбира се, не знаем дали часовникът на снимката от охранителните камери е тъкмо продаденият в Женева, нито сме успели да се осведомим кой е бил въпросният клиент. Но това е само начало, Габриела. Сега разполагаме с мършав тип, който изглежда като наркоман, а носи часовник с подобна стойност. Това би трябвало да ограничи кръга на издирваните хора.

— Бублански знае ли?

— Тъкмо неговият криминалист Йеркер Холмберг го е установил. Сега обаче искам ти да продължиш да размишляваш върху това с твоя аналитичен ум. Върви се наспи, започваш утре сутрин.

* * *

Мъжът, който наричаше себе си Ян Холстер, седеше в апартамента си на „Хьогбергсгатан“ в Хелзинки, недалеч от „Еспланаден“, и разлистваше албум със снимки на дъщеря си Олга, която понастоящем беше на двайсет и две и учеше за лекарка в Гданск, Полша.

Олга беше висока, тъмнокоса и темпераментна — най-хубавото нещо в живота му, както обичаше да казва той. Не просто защото звучеше добре и го представяше като отговорен баща, а и защото му се искаше да го вярва. Проблемът бе, че Олга се бе досетила с какво се занимава той.

— Зли хора ли защитаваш? — бе попитала един ден, а след това определено се вманиачи по онова, което наричаше свой ангажимент към „слабите и онеправданите“.

Според Ян това бе чиста проба лява идиотщина и ни най-малко не отиваше на характера ѝ. Възприемаше го единствено като младежки бунт. Въпреки всичките ѝ високопарни приказки за просяци и болни, той мислеше, че тя все още прилича на него. Някога Олга беше обещаваща спринтьорка на 100 м. Беше висока 186 см, мускулеста и избухлива, в миналото бе обожавала да гледа екшън филми и да слуша спомените му от войната. Всички в училище знаеха, че не си струва да спорят с нея. Отвръщаше на удара като воин. Олга категорично не бе създадена, за да се занимава с дегенерати и слабаци.

При все това твърдеше, че искала да работи за „Лекари без граници“ или да замине за Калкута като някоя проклета Майка Тереза. Ян Холстер не понасяше това. Светът принадлежи на силните, смяташе той. И все пак обичаше дъщеря си, независимо какви ги ръсеше, а утре тя щеше да се прибере у дома за първи път от половин година насам за няколко свободни дни, та той взе тържествено решение този път да се вслушва повече и да не ораторства за Сталин и велики лидери, и за всичко онова, което тя ненавиждаше.

Напротив, отново щеше да я привърже към себе си. Сигурен бе, че тя се нуждае от него. Часът беше осем вечерта. Ян отиде в кухнята, пресова три портокала в плодовата преса, наля „Смирноф“ в една чаша и си направи „отвертка“[18]. Беше му третата за деня. След приключването на дадена работа бе способен да изгълта шест, седем такива, навярно и сега щеше да го направи. Беше уморен и обременен от цялата отговорност, стоварена на плещите му, та се нуждаеше от разтуха. В продължение на няколко минути остана неподвижен с коктейла в ръка, замечтан за коренно различен начин на живот. Само че надеждите на мъжа, който наричаше себе си Ян Холстер, едва ли щяха да се оправдаят.

Спокойствието му бе нарушено, когато Юрий Богданов го потърси на защитения му от подслушване мобилен телефон. В първия момент Ян помисли, че Юрий само иска да си поприказва малко, за да се освободи от напрежението, което всяка задача неизменно носи със себе си. Колегата обаче звънеше по съвсем конкретен въпрос и звучеше притеснено.

— Говорих с Т. — каза той и тогава Ян изпита редица чувства наведнъж, може би най-вече ревност.

Защо Кира звънеше на Юрий, а не на него? Макар Юрий да наливаше голямата пара и да биваше възнаграждаван с хубавите подаръци и по-тлъстите суми, Ян открай време беше убеден, че тъкмо той бе най-приближен на Кира. Ян Холстер обаче се и разтревожи. Дали все пак нещо се беше оплескало?

— Проблеми ли са възникнали? — попита той.

— Работата не е довършена.

— Къде си?

— В центъра.

— Тогава ела тук и ми обясни какво, по дяволите, искаш да кажеш.

— Уредих маса в „Пострес“.

— Нямам сили за никакви луксозни кръчми, нито за твоите парвенюшки фасони. Ще трябва да се довлечеш дотук.

— Не съм ял.

— Ще ти опека нещо.

— Окей. Чака ни дълга нощ.

* * *

Ян Холстер не желаеше още една дълга нощ. Още по-малко му се щеше да съобщава на дъщеря си, че утре няма да си бъде у дома. Само че нямаше избор. Знаеше го със сигурност, еднаква по сила с обичта му към Олга. Нямаше начин да откаже на Кира.

Тя притежаваше невидима власт над него и колкото и да се опитваше, той не успяваше да се покаже пред нея достоен в степента, в която му се искаше. Тя го превръщаше в момченце и той често полагаше нечовешки усилия, за да я накара да се усмихне или най-добре — да се държи съблазнително.

Кира беше смайващо красива и знаеше как да използва това като никоя друга красавица преди нея. Беше брилянтна в игрите на властта и бе усвоила целия репертоар. Умееше да бъде слаба и умоляваща, но също и непреклонна, твърда и студена като лед, а понякога просто зла. Никой по-добре от нея не бе способен да го накара да прояви вродения си садизъм.

Може и да не беше суперинтелигентна в класическия смисъл и мнозина действително го твърдяха, навярно за да свалят ореола ѝ. И все пак същите хора губеха ума и дума, щом се изправеха пред нея. Кира ги манипулираше, както си искаше, можеше да накара и най-коравите мъжаги да се изчервят и да хихикат като ученици.

* * *

Беше девет вечерта, Юрий седеше до него и се тъпчеше с агнешкото филе, което Ян бе изпекъл. Колкото и да беше странно, маниерите му на масата бяха едва ли не благоприлични. В това със сигурност личеше влиянието на Кира. В известен смисъл от Юрий бе излязъл човек, въпреки че, както и да позираше, не бе успял да заличи напълно впечатлението за дребен крадец и наркоман. Макар отдавна да беше детоксикиран и да бе станал дипломиран компютърен инженер, той изглеждаше изтерзан, а в движенията и занесената му походка още прозираше уличникът.

— Къде ти е еснафският часовник? — обади се Ян.

— Прибран е.

— Да не си изпаднал в немилост?

— И двамата сме в немилост.

— Толкова ли е зле?

— Може би не.

— Но работата не била довършена, така каза?

— Не, заради онова момче.

— Кое момче?

Ян се направи, че не разбира.

— Онова, дето тъй благородно го пощади.

— Че какво му има? Нали е идиот?

— Може и така да е, но сега се е заловил да рисува.

— Как да рисува?

— Той е савант.

— Какъв?

— Трябва да четеш и други неща освен скапаните си оръжейни вестници.

— За какво плещиш?

— Савантът е човек с аутизъм или друг вид недъг, който притежава специална дарба. Това момче може и да не умее да говори или да измисли нещо разумно, но изглежда има фотографски поглед. Комисар Бублански е решил, че хлапето би могло да нарисува лицето ти с някакъв вид математическа точност, а после се надява да вкара скицата в полицейската програма за разпознаване на лица. И тогава край с теб. Нямаше ли те някъде там из регистрите на Интерпол?

— Да, но Кира нали не…

— Точно това има предвид. Трябва да очистим момчето.

Ян бе облян от вълна на възмущение и объркване и отново съзря пред себе си онзи празен, стъклен поглед откъм двойното легло, който така го бе развълнувал.

— Да ме вземат мътните — каза не много убедено.

— Знам, че си имаш проблем с децата. И аз не съм очарован. Боя се обаче, че няма къде да ходим. Освен това трябва да бъдеш благодарен. Със същия успех Кира можеше да пожертва теб.

— Вярно.

— Тогава хайде! Самолетните билети са в джоба ми. Вземаме първия полет за „Арланда“ утре в 6,30, а после ще продължим към нещо на име Кабинет за деца и младежи „Один“ на „Свеавеген“.

— Значи, момчето е в някакъв дом?

— Да, затова се изисква известно планиране. Само да си доям, после веднага се залавям за работа.

Мъжът, който наричаше себе си Ян Холстер, затвори очи и се опита да измисли какво да каже на Олга.

* * *

Лисбет Саландер стана в пет на следващата сутрин и хакна суперкомпютъра NSF MRI на Технологичния институт в Ню Джърси. Нуждаеше се от целия математически капацитет, до който можеше да се добере. После отвори собствената си програма за факторизиране с елиптични криви.

След това се зае да разнищи файла, който бе свалила от АНС. Както и да се мъчеше обаче, не се получаваше, а всъщност и тя самата не го очакваше. Беше усъвършенствано RSA криптиране. RSA — наименувано на откривателите си Ривест, Шамир и Адълман — има два ключа, един публичен и един таен, и се основава на Ойлеровата функция с фи и малката теорема на Ферма, но преди всичко на елементарния факт, че е лесно да се мултиплицират две по-големи прости числа — изчислителната машина веднага ти дава отговора. При все това е практически невъзможно да тръгнеш по обратния път и изхождайки от произведението, да разбереш кои прости числа са били използвани. Засега компютрите не са особено добри във факторизирането на прости числа и това беше нещо, но което и Лисбет, и световните разузнавателни организации се бяха ядосвали многократно в миналото.

По правило алгоритъмът за разлагане на прости множители GNFS се смята за най-ефективен за целта, при все това от някоя и друга година насам Лисбет си мислеше, че би било по-добре да използва ЕСМ, метода за факторизиране с елиптични криви. Ето защо в хода на безкрайни нощи бе разработила собствена компютърна програма за факторизиране. Сега обаче, в сутрешните часове, ѝ стана ясно, че трябва да я усъвършенства допълнително, за да има поне някакъв шанс за успех, и след три часа работа направи пауза, отиде в кухнята и се нагълта с портокалов сок от опаковка на „Тетра Пак“, изяде и два пирога, затоплени в микровълновата.

После се върна на бюрото си и проникна в компютъра на Микаел Блумквист, за да провери дали не е намерил нещо ново. Беше ѝ задал два нови въпроса.

Кой от асистентите на Франс Балдер го е предал? пишеше ѝ и това, разбира се, беше логично питане.

При все това тя не отговори. Не че ѝ пукаше за Арвид Вранге, ала бе стигнала по-надалеч, знаеше кой е наркоманът с хлътналите очи, с когото се беше свързал Вранге. Пичът се бе нарекъл Боги, а Троицата от Републиката на хакерите си бе припомнил, че преди няколко години лице с точно такъв прякор бе фигурирало из редица хакерски сайтове. Разбира се, не беше задължително това да означава нещо.

Боги не беше някакъв уникален или особено оригинален псевдоним. Лисбет обаче проследи и изчете писанията му и доби усещането, че може и да се окажеше точно този, още повече че долуподписаният в непредпазлив пасаж споменаваше, че е компютърен инженер от Московския университет.

Лисбет не можа да изкопчи година на дипломиране, нито каквито и да било години. Намери обаче нещо по-добро, два нърдски детайла, като например как Боги бил лаком за изящни часовници и луд по старите френски филми от 70-те за Арсен Люпен, крадеца джентълмен, макар тези филми да не били точно от любимите на неговото поколение.

След това Лисбет зададе въпроси във всички възможни сайтове за стари и нови студенти в Московския университет: дали някой познаваше мършав бивш наркоман с хлътнали очи, който бил улично дете и майстор крадец, а и обожавал филмите за Арсен Люпен. Не мина много време и ето че се хванаха на въдицата ѝ.

„Звучи ми като Юрий Богданов“, написа едно момиче, което се представяше за Галина.

Според Галина Юрий бил легенда в университета не само защото хаквал компютрите на преподавателите и ги държал всичките в ръцете си. Ами и защото постоянно се хващал на бас, като питал: ще заложиш ли 100 рубли, че не мога да вляза с взлом в ей онази къща?

Мнозина, които не го познавали, намирали, че така ще спечелят лесни пари. Юрий обаче се намъквал навсякъде. Отварял ключалката на всяка врата, а ако случайно все пак не успеел, се катерел по стени и фасади. Бил известен с дързостта и злобата си. Говорело се, че веднъж наритал куче до смърт, понеже му пречело да работи, и буквално непрекъснато крадял от хората, често от чиста проклетия. Може би страдал от клептомания, предполагаше Галина. Освен това обаче го смятали за гениален хакер и аналитичен талант, а след дипломирането целият свят бил на негово разположение. Той обаче отказвал да се хване на работа. Искал да върви по свой път, така казвал, а на Лисбет, разбира се, не ѝ отне много време да открие какво бе измислил след университетските години — според официалната версия.

Оказа се, че днес Юрий Богданов беше на 34 години. Напуснал Русия и понастоящем живееше на „Будапещер Щрасе“ 8 в Берлин, недалеч от гурме ресторанта „Хугос“. Бил мениджър на предприятието за етично хакерство „Ауткаст Секюрити“ със седем назначени лица, което през последната данъчна година имало оборот в размер на 22 милиона евро. Донякъде бе иронично — и може би все пак логично, — че неговата фасада бе фирма, която следваше да предпазва промишлени концерни от хора като него самия. Не беше осъждан за никакви престъпления, откакто се бе дипломирал през 2009 г., а мрежата му от контакти изглеждаше мащабна; в борда на директорите му влизаше например Иван Грибанов, член на руската Дума и мажоритарен собственик в нефтената компания „Газпром“, но нещо друго, което да я отведе по-нататък, Лисбет не намери.

Вторият въпрос на Микаел Блумквист гласеше:

Кабинетът за деца и младежи „Один“ на „Свеавеген“. Безопасно ли el (Изтрий това още щом го прочетеш.)

Не обясняваше защо се интересува от заведението, но поне доколкото го познаваше, Микаел Блумквист нямаше навика да задава въпроси безпричинно. Не обичаше и неяснотите.

Ако се изразяваше закодирано, имаше си причини за това, и тъй като бе поискал да се изтрие изречението, то вероятно представляваше деликатна информация. Без съмнение имаше нещо важно около Кабинета за деца и младежи „Один“ и скоро Лисбет откри, че срещу „Один“ бяха подадени немалко жалби. Деца били забравяни или не им се обръщало достатъчно внимание и успявали да се наранят. „Один“ бе частна фирма на Торкел Линден и ако можеше да се вярва на бивши служители, той имал абсолютна власт и думите му се приемали за закон божи. Там впрочем не се закупувало нищо излишно, та затова маржът на печалбата неизменно бил висок.

Самият Торкел Линден бил стар звезден гимнастик, шведски шампион на греда. Понастоящем бил страстен ловец и член на църковната общност „Приятели на Христос“, която водела непримирима борба срещу хомосексуалните. Лисбет посети страниците на Шведския ловджийски съюз и „Приятели на Христос“, за да види дали не се предлагаха някакви примамливи дейности. След това изпрати на Торкел Линден два фалшиви, но крайно дружелюбни и изкушаващи имейла, които ужким идваха от организациите. Писмата съдържаха PDF файлове със засукан шпионски вирус, който щеше да се активира автоматично, ако Торкел Линден отвореше и изчетеше съобщенията.

В 8,23 ч. влезе в сървъра и съсредоточено се залови за работа — откри точно каквото подозираше. Вчера следобед Аугуст Балдер бил приет в Кабинета за деца и младежи „Один“. В картона му трагичните обстоятелства, предпоставили приемането, бяха обобщени по следния начин:

Инфантилен аутизъм, сериозно редуцирани заложби. Неспокоен. Тежко травматизиран след смъртта на бащата. Изисква се непрестанно наблюдение. Трудно се общува с него. Донесен му е пъзел. Не бива да рисува! Рисуването е оценено като компулсивен и деструктивен акт. Решение на психолога Форшберг, потвърдено от ТЛ.

Под това бе добавено, очевидно малко по-късно:

Професор Чарлс Еделман, комисар Бублански и криминален инспектор Мудиг ще посетят момчето в сряда, 22 ноември, в 10,00 ч. ТЛ ще присъства. Рисуване под наблюдение.

Още по-надолу пишеше:

Мястото на срещата променено. ТЛ и професор Еделман ще отведат момчето при майката, Хана Балдер, на „Туршгатан“, където към тях ще се присъединят криминалните инспектори Бублански и Мудиг. Преценено е, че детето рисува по-спокойно в домашна среда.

Лисбет направи бърза проверка на професор Чарлс Еделман, и когато видя, че сферата на неговата експертиза бяха дарбите на савантите, тозчас се досети какво се разиграва. Явно се изготвяше някаква форма на свидетелски показания чрез рисуване. Защо иначе Бублански и Соня Мудиг ще се интересуват от рисунките на момчето, и защо Микаел Блумквист ще бъде толкова предпазлив с въпроса си?

Затова и не биваше нищо по темата да изтича. Извършителят не биваше да узнава, че момчето евентуално би могло да го нарисува, ето защо Лисбет реши да провери колко внимателен е бил Торкел Линден в своята кореспонденция. За щастие, всичко изглеждаше окей. Не бе написал нищо повече относно рисунките на момчето. Затова пък беше получил имейл от Чарлс Еделман снощи в 23,10 с копие до Соня Мудиг и Ян Бублански. Очевидно това бе причината да променят мястото на срещата. Чарлс Еделман пишеше:

Здравей, Торкел, колко мило от твоя страна да ме приемеш в своя кабинет. Високо оценявам това. Опасявам се обаче, че ще ти създам известни затруднения. Мисля, че ще постигнем най-добър резултат, ако се погрижим момчето да рисува в среда, в която се чувства в безопасност. С това не искам да кажа и дума против вашия кабинет. Чувал съм много добри неща за него.

Чувал си ти, дявол да те вземе, помисли си Лисбет и продължи да чете:

Ето защо бих желал да преместим момчето при майката, Хана Балдер, на „Туршгатан“, утре предобед. От литературните източници знаем, че присъствието на майката оказва положително влияние на децата със савантски таланти. Ако двамата с момчето ме чакате пред вратата на „Свеавеген“ в 9,15 ч., аз ще ви взема пътем. Така ще имаме възможност и да си поговорим като колеги.

С приятелски поздрав,

Чарлс Еделман

В 7,01 и 7,14 на имейла бяха отговорили съответно Ян Бублански и Соня Мудиг. Има причини, твърдяха те, да се доверят на експертните познания на Еделман и да се вслушат в съвета му. Малко след това, в 7,57, Торкел Линден бе потвърдил, че ще излезе пред входа на „Свеавеген“ заедно с момчето и ще изчака Чарлс Еделман. Лисбет Саландер се замисли за миг. После отиде в кухнята и грабна няколко стари бисквити от килера, загледана в Слусен и Ридарфйерден навън. Значи, срещата е променена, помисли си тя.

Вместо да рисува в дома, момчето щеше да бъде откарано вкъщи при майка си. Това щяло да окаже положително влияние, пишеше Еделман, присъствието на майката оказва положително влияние. В това изречение имаше нещо, което не допадаше на Лисбет. Нещо старовремско. А и От литературните източници знаем… звучеше съвсем мухлясало. Вярно е, че доста учени не умеят да пишат свястно, а и тя не знаеше нищо относно начина, по който се изразяваше Чарлс Еделман, но нима един от водещите невролози на световно ниво би се почувствал длъжен да се позовава на общоприетото в литературата? Не би ли трябвало да бъде по-самоуверен?

Лисбет се върна на компютъра си и прехвърли няколко от авторските текстове на Еделман в интернет; в тях определено се долавяше лека, смехотворна нотка на суетност, която се прокрадваше дори в най-прозаичните откъси. Не откри обаче склонност към цитиране на източници, нито нещо психологически наивно. Напротив, старецът бе твърде точен. После Лисбет се върна към имейла, провери SMTP[19] сървъра и се стъписа. Сървърът се казваше Бирдино и ѝ беше неизвестен, а не би трябвало да е така. Тогава му изпрати поредица от команди, за да разбере що за машина беше, и в следващия момент получи отговора черно на бяло. Сървърът поддържаше open mail relay[20]. Ето защо изпращачът можеше да праща съобщения от какъвто адрес си пожелае.

С други думи, имейлът от Еделман бе фалшив, а самите копия до Бублански и Мудиг бяха просто димна завеса, установи тя. Тези съобщения бяха блокирани и въобще не бяха поемали по трасето, така че дори не беше необходимо да проверява, вече си знаеше: отговорите на полицаите и одобрението на промените в плана също бяха блъф, а това никак не бе маловажно, разбра го на секундата. То не просто означаваше, че някой се преструва на Еделман. Очевидно имаше и изтичане на информация, и преди всичко някой искаше да изкара момчето на „Свеавеген“.

Някой го искаше беззащитно на улицата, за да… какво? Да го отвлече или очисти? Лисбет погледна часовника, вече беше девет без пет. Само след двайсет минути Торкел Линден и Аугуст Балдер щяха да излязат и да зачакат някого, който не беше Чарлс Еделман, а далеч не бе и приятелски настроен. Какво да прави?

Да се обади в полицията? Лисбет не си падаше особено по обаждания в полицията. Особено ако съществуваше риск от изтичане на информация. Посети страницата на „Один“ и изнамери телефонния номер на Торкел Линден, ала стигна само до централата. Линден бил на събрание. Тогава изрови номера на мобилния му и набра него, отговори ѝ телефонен секретар, а тя изруга на висок глас и му написа и есемес, по никакъв начин да не излиза с момчето на улицата, за нищо на света. Подписа се като Осата. Не ѝ хрумна нищо по-добро.

После си навлече коженото яке и излезе. Но размисли, върна се в апартамента, прибра в черния си спортен сак лаптопа с криптирания файл и пистолета си берета 92. После отново се втурна навън и се замисли дали да не вземе колата си, която събираше прах в гаража, своето BMW М6 Convertible. Реши вместо това да вземе такси. Мислеше си, че така ще стане по-бързо, но скоро съжали. Таксито се забави, а когато най-сетне дойде, оказа се, че трафикът още не е намалял.

Колите едва пълзяха, а на моста „Сентралбрун“ имаше задръстване. Да не би да беше станала катастрофа? Всичко наоколо се влачеше, всичко освен времето, което летеше. Часът стана девет и пет, девет и десет. Нямаше време, нямаше, а в най-лошия случай вече бе твърде късно. Та нали по пътя на логиката Торкел Линден и момчето щяха да излязат на „Свеавеген“ по-рано от определения час, за да чакат извършителя, който и да беше и който сигурно вече бе успял да ги нападне.

За пореден път набра номера на Линден, но никой не вдигаше. Тогава отново изруга и се замисли за Микаел Блумквист. Не беше говорила с него цяла вечност. Сега обаче му позвъни, той веднага вдигна и гласът му звучеше кисело. Едва когато разбра, че е тя, се ободри и възкликна:

— Лисбет, ти ли си?

— Млъквай и слушай — каза тя.

* * *

В редакцията на „Йотгатан“ Микаел беше в отвратително настроение не само защото отново бе спал лошо. От всички, точно ТТ ли! Сериозната, сдържана, иначе толкова коректна новинарска агенция ТТ беше разпратила статия, която накратко имаше за цел да посочи, че Микаел саботирал разследването на убийството, като криел решаваща за хода му информация, планирайки да я публикува най-напред в „Милениум“.

Целта явно била спасяването на вестника от финансов крах и възстановяването на неговото собствено „смачкано реноме“. Микаел знаеше, че статията се подготвя. Снощи беше провел дълъг разговор с автора ѝ, Харалд Валин. Не можеше обаче да си представи, че резултатът ще е толкова унищожителен. Прибягвайки до идиотски намеци и безпочвени обвинения, Харалд Валин бе скалъпил нещо, което изглеждаше едва ли не основано на факти и звучеше правдоподобно. Момчето очевидно си имаше добри източници както в групировката „Сернер“, така и в полицията. Заглавието „Прокурорска критика срещу Блумквист“ всъщност не беше чак толкова страшно, а и вътре в статията Микаел би намерил предостатъчно поле за самозащита. Ако беше само материалът сам по себе си, щетите нямаше да са чак толкова големи. Ала онзи сред неговите врагове, който бе пуснал мухата, знаеше как функционира медийната логика. Ако един толкова сериозен източник на информация като ТТ публикува статия от този тип, тогава за всички останали става задължително не просто да налапат кукичката, а да настъпят още по-яко. Ако ТТ съска, то вечерната преса врещи и вдига врява. Това бе стар основен принцип в журналистиката, ето защо, когато се събуди, Микаел видя онлайн заглавия като „Блумквист саботира разследване на убийство“ и „Блумквист иска да спаси своя вестник. Пуска убиеца да избяга“. Е, да, вестниците бяха така добри да оградят заглавията с кавички. И все пак цялостното впечатление бе като от новооткрита истина, представена заедно със сутрешното кафе, а един хроникьор на име Густав Лунд, който заявяваше, че му писнало от това лицемерие, пишеше в началните редове: „Микаел Блумквист, който винаги се е стремил да се представя за по-изтънчен от нас, останалите, е разобличен като най-големия циник сред всички ни“.

— Да се надяваме, че няма да тръгнат да призовават към юридически принудителни мерки — отбеляза дизайнерът и съсобственик Кристер Малм, който стоеше плътно до Микаел и нервно дъвчеше дъвка.

— Да се надяваме, че няма да повикат военноморските сили — отвърна Микаел.

— Какво?

— Мъча се да се шегувам. Това са просто глупости.

— Много ясно. Но не ми харесва настроението — каза Кристер.

— Никому не харесва, но най-доброто, което можем да сторим, е да стиснем зъби и да продължим с работата си както обикновено.

— Телефонът ти вибрира.

— Постоянно вибрира.

— Не би ли било разумно да отговориш, та да не измислят нещо още по-лошо?

— Да, сигурно — отвърна Микаел и вдигна не особено дружелюбно.

На телефона беше момиче. Гласът му се стори познат, но тъй като очакваше нещо коренно различно, в първия момент не успя да го определи.

— Кой е? — попита той.

— Саландер — отвърна гласът и тогава той се усмихна широко.

— Лисбет, ти ли си?

— Млъквай и слушай — каза тя и той се подчини.

* * *

Движението се бе пооблекчило, та Лисбет и таксиметровият шофьор, млад мъж от Ирак на име Ахмед, който бе видял войната отблизо и загубил както майка си, така и двамата си братя в терористична атака, вече бяха излезли на „Свеавеген“ и минаваха покрай Стокхолмската концертна зала. Лисбет, на която не ѝ харесваше да седи и да се вози пасивно, изпрати още един есемес на Торкел Линден и направи опит да се обади на някого от персонала на „Один“, някой, който би могъл да изтича навън и да го предупреди. Нищо не постигна и изруга на висок глас с надеждата, че Микаел ще се справи по-добре.

— Паника, а? — обади се Ахмед отпред.

— Да — отвърна Лисбет и тогава Ахмед мина на червено и я накара да се усмихне за миг.

След това се съсредоточи изцяло върху метрите, които оставяха зад себе си, а по-напред и вляво долови очертанията на Висшето училище по търговия и на Градската библиотека на Стокхолм. Не оставаше много и тя се загледа в номерата на улицата от дясната страна, съзря адреса и — слава богу, никой не лежеше мъртъв на тротоара. Беше най-обикновен мрачен ноемврийски ден, нищо повече, хората се отправяха към работните си места. Но чакай малко… Лисбет хвърли няколко стотачки на Ахмед и погледна към ниската, зеленясала стена на отсрещната страна на улицата.

Там бе застанал здравеняк с шапка и очила, с неотклонно впит поглед във входната врата на „Свеавеген“ току пред очите му, а в езика на тялото му имаше нещо особено. Невъзможно бе да се види дясната му ръка, но някак се усещаше, че е напрегната и в готовност да се задейства. Лисбет погледна към вратата отсреща за втори път, доколкото изобщо бе възможно да я види от мястото, на което все още се намираше. Тогава забеляза, че вратата се открехва — бавно, сякаш канещият се да излезе се колебае или я намира за твърде тежка. Лисбет кресна на Ахмед да спре. После изскочи от автомобила почти в движение, докато мъжът от другата страна на улицата вдигна ръката си и насочи пистолет с мерник към входната врата, която полека се отваряше.

Глава 17.

22 ноември

Мъжът, който наричаше себе си Ян Холстер, не харесваше ситуацията. Мястото бе твърде открито, а и не беше най-удачното време на денонощието за извършване на подобна операция. Твърде много народ кръжеше наоколо и макар да се беше маскирал колкото се може по-добре, дразнеше се от дневната светлина и от мотаещите се из парка зад гърба му, та усети с по-голяма сила отвсякога колко мразеше да убива деца.

Е, било каквото било, някъде дълбоко в себе си се принуди да признае, че тъкмо той бе надробил попарата.

Беше подценил момчето и сега трябваше да поправи грешката, като този път не биваше да става жертва на пожелателни предвиждания, нито на собствените си демони. Щеше да се съсредоточи единствено върху задачата и да се превърне в онзи чистокръвен професионалист, какъвто в действителност беше. И преди всичко нямаше да мисли за Олга, още по-малко да си припомня стъкления поглед, който се бе втренчил в него в спалнята на Балдер.

Налагаше се да се съсредоточи върху входната врата на отсрещната страна на улицата и на пистолета си ремингтън, който криеше под непромокаемото си яке и който щеше да извади всеки момент. Но какво ставаше? Усещаше устата си пресъхнала. Вятърът беше режещ и леденостуден. По улицата и тротоара имаше сняг и докато хората бързаха към работните си места, той стисна пистолета по-здраво и погледна ръчния си часовник.

Часът беше 9,16, стана 9,17. Все още никой не излизаше от входа отсреща и той тихичко изруга — объркало ли се беше нещо? На практика не разполагаше с друго освен с думите на Юрий, които по правило бяха предостатъчни. Юрий беше факир с компютрите, а снощи бе седял дълбоко вглъбен в работата си, бе писал фалшиви имейли, докато Ян се бе занимал с всичко останало — със снимките от мястото, с избора на оръжие и преди всичко с организирането на бягството оттам с колата под наем, която Денис Уилтън от мотоциклетния клуб „Свавелшо“ им бе уредил, регистрирайки я на измислено име, та сега чакаше готова за потегляне на няколко пресечки по-нататък с Юрий зад кормилото.

Ян усети движение точно зад гърба си и се стресна. Ала не беше нищо опасно, само двама млади мъже, които го подминаха, доближавайки се твърде много. Изобщо навалицата сякаш се сгъстяваше наоколо му, а това не му се нравеше. Ситуацията все така не му допадаше, в далечината лаеше куче и миришеше на нещо, може би на пържено откъм „Макдоналдс“. Но ето… зад остъклената врата от другата страна на улицата най-сетне забеляза нисък мъж в сиво палто, а до него момче с червено ватирано яке и буйна коса. В този миг, както винаги, Ян се прекръсти с лявата ръка и стисна оръжието си. Но какво ставаше?

Вратата не се отваряше. Мъжът зад стъклото се поколеба и погледна телефона си. Хайде де, помисли си Ян. Отваряй! Накрая вратата все пак бавно, бавно се приплъзна напред и ето че тръгнаха да излизат, а Ян вдигна оръжието си, прицели се в лицето на момчето и отново видя онези стъклени очи, при което изпита неочаквано, мощно вълнение. Внезапно му се прииска наистина да убие хлапето. Да угаси този обезпокояващ поглед завинаги. Тогава обаче се случи нещо неочаквано.

Млада жена дотърча от нищото и се хвърли върху момчето, а той стреля и улучи. После стреля отново и отново. Само че момчето и младата жена светкавично се бяха претърколили зад една кола. Ян Холстер си пое дъх и се огледа наляво и надясно. После хукна да пресича улицата, предприемайки нещо, което по неговите схващания беше военна акция.

Нямаше намерение да се проваля отново.

* * *

Торкел Линден не беше в добри отношения със своите телефони. За разлика от жена си Сага, която вдигаше очаквателно при всеки звън с надеждата да е нова работа или ново предложение, той мразеше да му звъни телефонът, а това, разбира се, се дължеше на обвиненията, които не спираха да се сипят.

Той и кабинетът непрестанно понасяха хули и това определено си беше в реда на нещата, смяташе той. „Один“ беше кризисна приемна, ето защо чувствата лесно надделяваха. Също така обаче някъде дълбоко в себе си знаеше, че жалбите не са неоснователни. Май че беше попрекалил с изискванията си за орязване на разходите, а на моменти просто избягваше и тръгваше из гората, оставяйки другите да се оправят сами. Е, вярно, получаваше и похвали, за последно не от кого да е, а от професор Еделман.

Отначало изпитваше неприязън към професора. Не обичаше външни лица да се месят в дейността им. След похвалата в имейла от тази сутрин обаче се чувстваше по-помирително настроен, пък и кой знае, може би щеше да успее да накара професора да препоръча момчето да поостане в „Один“ известно време. Имаше чувството, че това ще внесе светлина в живота му, макар да не разбираше точно защо. Обикновено странеше от децата.

У Аугуст Балдер обаче имаше някаква загадъчност, която го привличаше, затова се бе подразнил от полицията и изискванията им. Искаше Аугуст за себе си, а може би и да се зарази малко от неговата мистика или поне да си обясни какви бяха безконечните цифрови редици, които бе изписал по онзи брой с Бамсе в стаята за игра. Но не се оказа лесно. Аугуст Балдер, изглежда, отбягваше всички форми на контакт, а сега отказваше да го последва на улицата. Пак бе станал безнадеждно опак, та Торкел се принуди да го повлече след себе си.

— Хайде де — измърмори той.

Тогава телефонът му завибрира. Някой го търсеше доста упорито.

Той обаче не си направи труда да вдигне. Сто на сто някакви нови жалби. При все това провери кой го търси точно преди да отвори вратата. Имаше няколко есемеса от скрит номер, а в тях пишеше нещо чудновато, което възприе като шега или присмех; не бивало да излиза, така пишеше. За нищо на света не бивало да излиза на улицата.

Непонятно беше, а тъкмо в този миг Аугуст сякаш понечи да избяга. Торкел пак го стисна здраво за ръката, отвори колебливо и издърпа момчето навън. За кратък миг всичко беше нормално. Хората ги подминаваха, сякаш нищо не се беше случило, нито се канеше да се случи, а той отново се замисли за есемесите, ала преди да успее да довърши мисълта си, някой долетя отляво и се хвърли върху момчето. В същия момент чу изстрели.

Осъзна, че се намира в опасност, при което погледна ужасено към улицата и там съзря мъж, едър, трениран мъж, който търчеше по „Свеавеген“ право насреща му, а какво, по дяволите, държеше в ръка? Не беше ли оръжие?

Без дори да се замисля за Аугуст, Торкел понечи да се вмъкне вътре през входната врата и за секунда повярва, че ще успее. Но така и не се добра до безопасната вътрешност на къщата.

* * *

Лисбет бе реагирала инстинктивно, хвърляйки се върху момчето, за да го предпази. Удари се лошо, когато се сгромоляса на тротоара, поне така ѝ се стори. Рамото и гърдите я боляха. Но не се замисли над това. Просто издърпа детето към себе си и се прикри зад една кола, лежаха си там и дишаха тежко, докато някой ги обстрелваше. После настъпи тишина, обезпокоителна тишина, и когато надзърна към улицата изпод шасито на колата, Лисбет видя краката на стрелеца — силни крака, които бързо пресичаха улицата. Тогава за секунда се зачуди дали да не измъкне беретата от чантата си и да отвърне на огъня.

Но разбра, че едва ли ще успее — затова пък… Едно голямо волво пълзеше покрай тях и ето че тя скочи. Сграбчи момчето, втурна се към колата, отвори рязко вратата и се хвърли вътре заедно с него.

— Карай! — кресна тя и в същия миг забеляза, че на седалката шурти кръв, или от нея, или от момчето.

* * *

Якоб Каро беше на 22 години, горд притежател на волво ХС60, което бе закупил на изплащане с баща си за гарант. Сега беше на път към Упсала, за да обядва със своите братовчеди, чичо си и съпругата му, и чакаше с нетърпение да ги види. Копнееше да им разкаже, че е получил място в А-отбора на ФК „Сирианска“.

По радиото свиреха „Събуди ме“ на Авичи и той си барабанеше с пръсти по кормилото, подминавайки Концертната зала и Висшето училище по търговия. По-надолу по улицата ставаше нещо. Хора търчаха в различни посоки. Един мъж крещеше, а колите ту тръгваха, ту спираха, затова той намали скоростта, без да се тревожи особено. Ако бе станал инцидент, навярно можеше да се прояви. Якоб Каро беше човек, който непрекъснато мечтаеше да стане герой.

Този път обаче се изплаши не на шега и навярно това се дължеше на мъжа вляво, който, с вид на войник в нападение, побягна право през пътното платно. В движенията му се долавяше нечувана бруталност и Якоб тъкмо се канеше да натисне газта до дупка, когато усети мощен тласък откъм задната врата. Някой се намъкваше вътре и той изрева нещо нечленоразделно. Ала натрапникът — беше младо момиче с дете — само му кресна в отговор:

— Карай!

За миг се поколеба. Кои бяха тези хора? Може би искаха да го оберат и да отмъкнат колата. Бе неспособен да разсъждава трезво. Цялата ситуация беше налудничава. После обстоятелствата го заставиха да действа. Прозорецът отзад се строши. Някой стреляше по тях и тогава той бясно натисна газта и с разтуптяно сърце пресече на червено кръстовището към „Уденгатан“.

— Какво става? — викна той. — Какво се е случило?

— Тихо! — изсъска му момичето и в огледалото за обратно виждане той забеляза как тя бързо, с отработени движения, подобно на медицинска сестра, опипваше малко момче с големи, изплашени очи и едва тогава установи, че там отзад не само бе осеяно с натрошени стъкла. Имаше и кръв.

— Прострелян ли е?

— Не знам. Просто карай, карай. Или не, свий наляво там… Сега!

— Окей, окей — отвърна той, уплашен до смърт, зави рязко наляво по „Ванадисвеген“ и отпраши с висока скорост навътре във Васастан, докато се чудеше дали ги преследваха и дали някой пак щеше да стреля по тях.

Приведе глава към кормилото и усети течението откъм счупения прозорец. В какво, по дяволите, го бяха въвлекли и кое беше момичето? Погледна я в огледалото. Беше чернокоса, цялата в пиърсинги, с мрачен поглед и за миг изпита усещането, че за нея той не съществува. После обаче тя промърмори нещо, което звучеше почти радостно.

— Добри новини? — попита я.

Тя не отговори. Вместо това свали коженото си яке с рязко движение и хвана бялата си тениска, после… какво правеше, по дяволите? Разкъса тениската си с внезапно дръпване и остана чисто гола от кръста нагоре, без сутиен или нещо друго, и за част от секундата той се втренчи объркано в гърдите ѝ, които стърчаха право напред, и преди всичко в кръвта, която се стичаше по тях като малка рекичка по посока на корема и джинсите.

Момичето бе улучено някъде под рамото, недалеч от сърцето, и кървеше обилно, а тениската — сега се досети — щеше да използва за превръзка. Здраво и стегнато омота раната, за да спре потока от кръв, после отново си навлече коженото яке. Изглеждаше нелепо самонадеяна, а с кръвта, попаднала и по бузата и челото ѝ, напомняше на рисунка от бойно поле.

— Значи, добрата новина беше, че си простреляна ти, а не момчето — каза той.

— Нещо такова — отвърна тя.

— Да те откарам ли в Каролинския?

— Не — отвърна тя.

* * *

Лисбет бе открила и входяща, и изходяща дупка, куршумът трябва да бе минал право през предната страна на рамото ѝ. Раната кървеше обилно и пулсираше, усещаше я чак в слепоочията си, ала не вярваше да се е спукала някоя артерия. Иначе щеше да е по-зле. Поне така се надяваше и отново погледна назад. Логично бе убиецът да е разполагал с кола за бягство в близост. Изглежда, обаче никой не ги преследваше. Надяваше се да бяха потеглили достатъчно пъргаво и бързо погледна надолу към момчето Аугуст.

Той седеше, скръстил ръце на гърдите си, и клатеше горната част на тялото си напред и назад. На Лисбет ѝ хрумна, че би следвало да направи нещо. Сети се да изчетка натрошените стъкла от косата и краката му и тогава Аугуст застина за миг. Лисбет обаче не беше сигурна, че това е добър знак. Погледът му беше твърде втренчен и празен и тя отметна глава назад в опит да си придаде вид на човек, държащ положението под контрол. Навярно не ѝ се удаде. Беше ѝ лошо, чувстваше се замаяна, а омотаната тениска вече бе почервеняла цялата. Нима губеше съзнание? Уплаши се да не припадне и опита набързо да скрои някакъв план. Едно ѝ бе ясно — полицията не беше алтернатива. Полицията бе отвела момчето право в ръцете на извършителите и, изглежда, не беше наясно с положението. И така, какво да прави?

Едва ли можеше да продължи с тази кола. Беше забелязана на местопрестъплението, а със счупеното стъкло щеше да привлича вниманието. Би трябвало да поиска от момчето да я закара у дома на „Фискаргатан“, та да може да вземе своето беемве, записано на другата ѝ самоличност, Ирене Несер. Но имаше ли сили да шофира? Чувстваше се като парцал.

— Карай към Вестербрун! — нареди тя.

— Окей, окей — отвърна момчето на шофьорското място.

— Имаш ли нещо за пиене?

— Бутилка уиски, която мислех да дам на чичо си.

— Дай ми я — каза тя и получи бутилка „Грантс“, която отвори с голямо усилие.

Разкъса импровизираната превръзка и поля раната с уиски, след което отпи една, две, три солидни глътки, и тъкмо реши да предложи малко на Аугуст, когато осъзна, че това не беше добра идея. Децата не пият уиски. Дори изпадналите в шок деца. Мислите ѝ като че ли ставаха несвързани.

— Трябва да си свалиш ризата — каза на момчето отпред.

— Какво?

— Трябва да омотая рамото си с нещо чисто.

— Окей, но…

— Без глупости.

— Ако ще ви помагам, трябва поне да знам защо ви гонят. Престъпници ли сте?

— Мъча се да защитя това момче, толкова е просто. Някакви свине са го погнали.

— Защо?

— Не те засяга.

— Значи, не ти е син.

— Не го познавам.

— Тогава защо му помагаш?

Лисбет се поколеба.

— Имаме общи врагове — заяви тя и тогава момчето с неохота и известни затруднения се зае да изхлузва своя пуловер с шпиц деколте, докато управляваше колата с лявата ръка.

После разкопча ризата, издърпа я и я подаде на Лисбет, която започна грижливо да я омотава около рамото си, хвърляйки пореден поглед към Аугуст. Сега той седеше странно неподвижен, загледан в тънките си крачета със застинало изражение, и тогава Лисбет отново се зачуди какво да предприеме.

Разбира се, можеха да се укрият в дома ѝ на „Фискаргатан“. Никой освен Микаел Блумквист не знаеше адреса, а апартаментът не можеше да се проследи чрез името ѝ в разните обществени регистри. Но не искаше да поема рискове. Имаше време, в което бе най-известната откачалка в кралството, а преследвачите на момчето явно умееха да извличат информация.

Освен това не беше невероятно някой на „Свеавеген“ да я е разпознал и полицията вече да я издирва под дърво и камък. Нуждаеше се от ново скривалище, което да не е свързано с никоя от нейните самоличности, а за целта ѝ трябваше помощ. Но откъде? От Холгер?

Бившият ѝ попечител Холгер Палмгрен се бе възстановил от мозъчния си удар почти напълно и сега живееше в двустаен апартамент на площад „Лилехолмсторет“. Холгер бе единственият, който действително я познаваше. Щеше да бъде непоклатимо лоялен и да стори всичко по силите си, за да ѝ помогне. Само че беше вече стар и плашлив и не искаше да го въвлича, без да е абсолютно необходимо.

Следваше, разбира се, Микаел Блумквист и всъщност с него нямаше проблем. При все това се въздържа да го потърси отново — може би тъкмо защото с него нямаше проблем. Той беше адски добър, коректен и прочее простотии. Но, по дяволите… не можеше да го кори за това, поне не много. Обади му се. Той вдигна само след един сигнал, звучеше страшно притеснен.

— Боже, как се радвам да чуя гласа ти. Какво стана?

— Сега не мога да разказвам.

— Казват, че сте простреляни. Тук има петна от кръв.

— Момчето е добре.

— А ти?

— Окей съм.

— Значи си простреляна.

— Ще трябва да почакаш, Блумквист.

Тя погледна към града и установи, че вече са точно при Вестербрун. Обърна се към момчето, което шофираше.

— Спри на спирката там.

— Ще слизате ли?

— Ти ще слезеш. Ще ми дадеш телефона си и ще изчакаш отвън, докато си довърша разговора. Схвана ли?

— Да, да.

Той я изгледа уплашено и ѝ даде мобилния си, спря и слезе. Лисбет продължи разговора.

— Какво става? — попита Микаел.

— Да не ти пука — каза тя. — Искам отсега нататък винаги да носиш със себе си телефон с андроид, „Самсунг“ например. Сигурно имате такъв в редакцията.

— Да, трябва да има два.

— Добре, после веднага влез в Гугъл Плей и свали едно редфон приложение, а освен това и приложението трема за есемеси. Трябва да можем да общуваме безопасно.

— Окей.

— И ако си чак такъв идиот, за какъвто те мисля, знай, че трябва човекът, който ти помага с това, да запази анонимност. Не искам никакви уязвими места.

— Разбира се.

— Освен това…

— Да?

— Телефонът трябва да се използва само в спешни случаи. Иначе комуникацията ни ще се осъществява чрез специален линк на твоя компютър. Ето защо искам ти или човекът, който ти помага, да отидете на www.pgpi.org и да свалите криптираща програма за твоя имейл. Искам да го направиш сега и искам след това да намерите добро и сигурно скривалище за момчето и мен, което да не е свързано с „Милениум“ или теб, а после да ми съобщиш адреса в криптиран имейл.

— Лисбет, не е твоя работа да осигуряваш безопасността на момчето.

— Нямам доверие на полицията.

— Тогава ще трябва да намерим друг, на когото да имаш доверие. Момчето е с аутизъм и има специални потребности, не мисля, че би трябвало ти да отговаряш за него, особено ако си простреляна…

— Ще плещиш глупости или ще ми помогнеш?

— Ще ти помогна, разбира се.

— Добре. Провери „Кутията на Лисбет“ след пет минути. Там ще дам повече информация. После я изтрий.

— Лисбет, чуй ме, трябва да отидеш в болница. Трябва да получиш медицинска помощ. По гласа ти чувам…

Тя затвори и повика момчето от автобусната спирка, после извади своя лаптоп и с помощта на мобилния си телефон влезе в компютъра на Микаел. После му написа инструкции как да извърши свалянето и инсталирането на криптиращата програма.

След това каза на момчето да я закара до площад „Мусебаке“. Рисковано беше, ала не виждаше друго решение. Градът навън все повече се размазваше пред очите ѝ.

* * *

Микаел Блумквист тихо изруга. Стоеше на „Свеавеген“, недалеч от тялото на мъртвия и от огражденията, поставени от полицаите, пристигнали първи на мястото. Бе действал трескаво, откакто Лисбет се бе обадила предишния път. Беше се метнал в едно такси и по време на пътуването бе сторил всичко по силите си, за да предотврати излизането на момчето и управителя на улицата.

Успя само да се свърже с друга служителка от Кабинета за деца и младежи „Один“ на име Биргита Линдгрен, която се втурна към стълбището само за да види как колегата ѝ се просва до вратата със смъртоносен куршум в главата. Когато Микаел пристигна десет минути по-късно, Биргита Линдгрен не беше съвсем на себе си, но заедно с друга жена на име Улрика Франсен, която вървяла към издателство „Алберт Бониерш“ по-нагоре по улицата, дадоха на Микаел сносно описание на развоя на събитията.

Ето защо още преди телефонът да звънне отново, той бе разбрал, че Лисбет е спасила живота на Аугуст Балдер. Знаеше също, че тя и момчето пътуват с кола и шофьор, който едва ли изгаря от желание да им помага, не и при положение че той самият е бил обстрелван. Преди всичко обаче Микаел бе съзрял кървавите петна по тротоара и улицата и макар сега след разговора да се бе поуспокоил, пак беше силно разтревожен. Лисбет говореше с отпаднал глас и въпреки това — не че всъщност се учудваше — нямаше да се откаже, беше голям инат.

Макар навярно да бе простреляна, настояваше тя самата да скрие момчето и това може би беше разбираемо с оглед на миналото ѝ, но дали той и вестникът наистина трябваше да ѝ помагат в тази работа? Колкото и героично да се бе проявила на „Свеавеген“, в тесен юридически смисъл това със сигурност щеше да се възприеме като отвличане. Не можеше да ѝ съдейства. Вече си имаше неприятности с медиите и прокурора.

И все пак ставаше въпрос за Лисбет, а той ѝ беше обещал. Дявол го взел, много ясно, че ще ѝ помогне, въпреки че Ерика ще обезумее и бог знае какво ще направи. Пое си дълбоко дъх и извади телефона си. Но не успя да набере никакъв номер. Чу да го вика познат глас. Беше Ян Бублански. Ян бързаше по тротоара, изпаднал в нещо, което би следвало да се възприема като състояние на пълен разпад, а до него вървяха криминален инспектор Соня Мудиг и висок, поддържан мъж над петдесетте, който, би трябвало да е професорът, когото Лисбет бе споменала по телефона.

— Къде е момчето? — изпъхтя Бублански.

— Изчезнал е на север с голямо червено волво, някой го е спасил.

— Кой?

— Ще ти разкажа каквото знам — каза Микаел, макар да не знаеше какво щеше или какво би трябвало да разкаже. — Само че най-напред трябва да се обадя по телефона.

— Не, не, първо ще говориш с нас. Трябва да обявим общонационално издирване.

— Говори с онази жена там, казва се Улрика Франсен. Тя знае повече. Тя е очевидец и дори разполага с някакво описание на извършителя. Аз самият пристигнах едва десет минути по-късно.

— Ами онзи, дето е спасил момчето?

— Онази, която го е спасила. Улрика Франсен разполага и с нейното описание. Сега обаче ще трябва да ме извините…

— Как така изобщо си подозирал, че нещо ще се случи тук? — изсъска Соня Мудиг с неочаквана ярост. — По радиото казаха, че си се обадил в централата за спешни повиквания още преди да бъдат произведени изстрели.

— Подсказаха ми.

— Кой?

Микаел си пое дълбоко дъх и погледна Соня право в очите с цялата твърдост, на която беше способен.

— Независимо какви простотии са публикували в днешните вестници, аз наистина искам да ви сътруднича всячески, поне доколкото ми е възможно. Знаете това, надявам се.

— Винаги съм ти имала доверие, Микаел, сега за първи път започвам да се съмнявам в теб — отвърна Соня.

— Окей, уважавам искреността ти, в такъв случай обаче и вие ще трябва да уважите моята — аз също не питая доверие към вас. Има сериозно изтичане на информация, схванали сте го, нали? Иначе това тук нямаше да се случи — каза той, сочейки безжизненото тяло на Торкел Линден.

— Вярно е. Шибана работа — вметна Бублански.

— Та така, сега ще се обадя — заяви Микаел и пое нагоре по улицата, за да може да говори необезпокоявано.

Така и не позвъни. Реши, че е време сериозно да се замисли за сигурността на вестника, ето защо съобщи на Бублански и Мудиг, че за съжаление, се налага начаса да отиде в редакцията, но разбира се, ще бъде на тяхно разположение, независимо кога ще им потрябва. Тогава, за свое собствено удивление, Соня го сграбчи за ръката.

— Първо трябва да ни разкажеш откъде си знаел, че нещо ще се случи — настоя тя.

— За жалост, ще трябва да се позова на защитата на информаторите — отвърна Микаел с измъчена усмивка.

След това си повика такси и пое към редакцията, потънал в мисли. За по-сложни ИТ решения от известно време насам „Милениум“ ползваше услугите на консултантската фирма „Тек Сорс“, банда млади момичета, които им помагаха бързо и ефективно. Сега обаче не искаше да ги замесва. Не му се щеше и да ангажира Кристер Малм, макар той да беше най-просветен по ИТ въпросите в редакцията. Затова пък се сети за Андрей. Той вече бе замесен в историята, при това и невероятно го биваше с компютрите. Микаел реши да го попита и си обеща да се бори момчето да получи назначение веднага щом с Ерика разнищеха тази афера.

* * *

Утрото на Ерика беше кошмарно още преди изстрелите на „Свеавеген“ и това несъмнено се дължеше на проклетата статия от ТТ — онази, която в някаква степен бе продължение на старите нападки срещу Микаел. За пореден път всички завистливи и недоразвити душички бяха излезли от дупките си и плюеха из туитър, по електронната поща и в полетата за коментари онлайн, като този път се бе включила и расистката паплач, очевидно защото в „Милениум“ от години насам се обявяваха против всяка форма на ксенофобия и расизъм.

По-лошото обаче бе това, че за всички в редакцията ставаше все по-трудно да си вършат работата. Хората сякаш ставаха не толкова склонни да предоставят информация на вестника. Освен това се разнасяше упорит слух, че главният прокурор Рикард Екстрьом подготвял обиск на редакцията. Ерика Бергер не вярваше особено. Обиск на вестник си беше сериозна работа, особено с оглед на защитата на източниците.

Тя обаче беше съгласна с Кристер Малм — създаваше се настроение срещу вестника и дори юристи и разумни люде биха могли да повярват в разпространяваните клевети. Тъкмо размишляваше какъв ответен огън би могла да открие, когато Микаел прекрачи прага на редакцията. За нейно учудване не пожела да говори с нея. Отиде право при Андрей Зандер и го заведе в нейния кабинет, където тя ги последва след малко.

Когато влезе, Андрей изглеждаше напрегнат и съсредоточен. Ерика успя да прихване думата PGP[21]. Знаеше какво е това от курса по ИТ сигурност и забеляза, че Андрей си води записки в един тефтер. После, без дори да я погледне, той хукна към лаптопа на Микаел в редакционната зала.

— За какво беше това? — попита тя.

Микаел ѝ разказа шепнешком. Ерика се разтревожи. Беше почти неспособна да асимилира информацията. На Микаел му се наложи да я повтори няколко пъти.

— Значи, искаш да им намеря скривалище? — попита тя.

— Съжалявам, че те въвличам в това, Ерика — отвърна той. — Но не се сещам за друг, който да познава толкова много хора с летни вили.

— Не знам, Микаел. Всъщност не знам.

— Не можем да ги изоставим, Ерика. Лисбет е простреляна. Положението е отчайващо.

— Щом е простреляна, трябва да отиде в болница.

— Но отказва. Иска на всяка цена да защити момчето.

— За да нарисува убиеца на спокойствие.

— Да.

— Отговорността е твърде голяма, Микаел, рискът също. Ако нещо се случи с тях, пада на нашите плещи, а това ще смачка вестника. Не е наша работа да се занимаваме със защита на свидетели. Това е полицейска материя — представи си само колко криминоложки и психологически въпроси могат да повдигнат онези рисунки. Трябва да има друго решение.

— Със сигурност, ако си имахме работа с друг човек, не с Лисбет Саландер.

— На моменти така ми писва вечно да я защитаваш.

— Просто се опитвам да гледам реалистично на ситуацията. Институциите са изложили живота на Аугуст Балдер на опасност и знам, че това вбесява Лисбет.

— И според теб ние трябва да се намесим?

— Притиснати сме до стената. Тя е бясна и е някъде там навън, няма къде да отиде.

— Ами заведи ги в Сандхамн.

— Двамата с Лисбет сме твърде свързани. Ако се разчуе, че е тя, веднага ще тръгнат да търсят на моите адреси.

— Окей тогава.

— Какво?

— Ще намеря нещо.

И сама не вярваше, че го каза, но така ставаше с Микаел — помолеше ли за нещо, не можеше да му откаже и знаеше, че и с него беше така. Би сторил за нея какво ли не.

— Чудесно, Рики. Къде?

Тя се опита да измисли, но не ѝ хрумваше нищо. В главата ѝ цареше пълно затишие. Не изникваше нито име, нито човек, сякаш внезапно я бяха лишили от цялата ѝ мрежа от контакти.

— Трябва да помисля — каза му.

— Мисли бързо, после дай адреса и указания за пътя на Андрей. Той знае какво да прави.

Ерика реши да излезе, за да помисли на спокойствие. Спусна се по стълбите и се озова на „Йотгатан“, запъти се към „Медборярплатсен“, а през това време имената едно след друго прелитаха през главата ѝ, без нито едно от тях да ѝ се стори подходящо. Залогът беше твърде голям, откриваше грешки и недостатъци у всички, за които се сетеше, или пък не желаеше да ги излага на риск и да ги обременява с проблема, може би защото самата тя не бе наясно със себе си. От друга страна… това беше едно малко момченце, а го обстрелваха, пък и тя бе обещала. Трябваше да измисли нещо.

В далечината виеше полицейска кола. Ерика извърна очи към парка и метростанцията, после погледна нагоре към джамията на възвишението. Подмина я млад мъж, който стискаше някакви книжа, сякаш ги пазеше от някого… и тогава внезапно се сети: Габриела Гране. Отначало името я озадачи. Габриела не беше близка приятелка, а и работеше на място, където категорично не биваше да се нарушават никакви членове на закона. Така че не, идеята не струваше. Габриела щеше да изложи работата си на риск със самото обмисляне на предложението. И все пак… мисълта не напускаше Ерика.

Габриела не беше просто рядко добър и отговорен човек. В главата на Ерика изплува спомен. Беше лято, призори, след празненство с раци във вилата на Габриела в Ингарьо. Двете седяха в хамак на една тераса, загледани във водата в пролуката между дърветата.

— Тук искам да избягам, когато хиените ме погнат — бе казала Ерика, без да е съвсем наясно за какви хиени намекваше.

Навярно се беше чувствала уморена и потисната в редакцията, а нещо в онази къща я бе накарало да я възприема като хубаво място за отстъпление.

Намираше се на ниско възвишение и бе защитена от чужди очи от дърветата и склона, при това Ерика много добре си спомняше как Габриела ѝ отвърна, че приемала думите ѝ като обещание, след което добави: „Когато хиените нападнат, ще си добре дошла тук, Ерика“, та сега тя се замисли над това и се зачуди дали все пак да не ѝ се обади.

Може и да беше нахално от нейна страна, ала реши все пак да опита, така че отново прегледа контактите си и пак се качи в редакцията, за да позвъни от криптираното редфон приложение, с което Андрей бе снабдил и нея.

Глава 18.

22 ноември

Габриела Гране тъкмо щеше да влиза на светкавично свикано заседание с Хелена Крафт и работната група от тайната полиция относно ненадейната драма на „Свеавеген“, когато личният ѝ мобилен телефон избръмча, и макар да беше бясна, а може би и тъкмо затова, тя вдигна мигновено.

— Да?

— Ерика е.

— Здравей. Сега нямам време да говоря. Ще се чуем по-късно.

— Исках само… — продължи Ерика.

Габриела обаче вече бе затворила. Нямаше време за дружески разговори и влезе в заседателната зала с изражение на човек, готов да започне малка война. Бе изтекла информация от първостепенно значение и ето че още един човек беше мъртъв и друг навярно сериозно ранен, та повече от всякога ѝ се искаше да помоли всички там вътре просто да се пръждосат по дяволите. Близо минута не чуваше и дума от това, което се говореше. Седеше си вглъбена в своята ярост. Внезапно обаче се ослуша.

Микаел Блумквист се бил обадил в централата още преди на „Свеавеген“ да прозвучат изстрели. Доста странно, освен това преди малко ѝ бе звъняла Ерика Бергер, а тя наистина нямаше навика да я търси без причина, особено в работно време. Възможно ли бе да иска да ѝ каже нещо важно, може би от решаващо значение? Габриела стана и се извини.

— Габриела, мисля, че е много важно да слушаш — каза ѝ Хелена Крафт с необичайна острота.

— Трябва да проведа един разговор — отвърна тя, внезапно изгубила всякакво желание да угажда на шефката на тайната полиция.

— Какъв разговор?

— Разговор — рече тя, излезе от залата и се затвори в кабинета си, откъдето незабавно върна обаждането на Ерика Бергер.

* * *

Ерика веднага помоли Габриела да затвори и да ѝ се обади на „Самсунг“-а. Когато отново чу гласа ѝ, на мига разбра, че нещо в нея се бе променило. В гласа ѝ не се долавяше обичайния дружелюбен ентусиазъм. Напротив, Габриела звучеше обезпокоена и притеснена, сякаш от самото начало знаеше, че Ерика се кани да говори за нещо сериозно.

— Здрасти — каза само. — Да не би да се касае за Аугуст Балдер?

Ерика се почувства неловко.

— Откъде знаеш? — попита тя.

— Работя по разследването и току-що чух, че Микаел получил някаква предварителна подсказка за онова, което предстояло да се случи на „Свеавеген“.

— Значи, информацията вече е стигнала до вас?

— Да, и сега, разбира се, горещо ни интересува как е било възможно да се случи това.

— Съжалявам, ще трябва да се позова на защитата на източниците.

— Окей. Но какво всъщност искаше? Защо се обади?

Ерика затвори очи и си пое дълбоко дъх. Как можеше да е такъв идиот?

— Боя се, че ще трябва да се обърна към някой друг — каза тя. — Не искам да те излагам на опасността от етичен конфликт.

— С удоволствие ще приема какъвто и да било етичен конфликт, Ерика, и не искам да криеш нищо от мен. Това разследване е по-важно за мен, отколкото би могла да си представиш.

— Така ли?

— Да, така, а и аз също получих предварителна информация. Узнах, че е съществувала сериозна заплаха за сигурността на Балдер, но така и не смогнах да предотвратя убийството и това е нещо, с което ще съм принудена да живея до края на дните си. Така че давай, не ми спестявай нищо.

— При все това май ще се наложи, Габриела. Съжалявам. Не искам да си навлечеш неприятности заради нас.

— Срещнах се с Микаел в Салтшобаден в нощта на убийството.

— Той не ми е споменавал.

— Не смятах, че ще спечеля нещо, ако издам самоличността си.

— Може би си постъпила мъдро.

— Бихме могли да си помогнем в тази история.

— Добре звучи. Мога да помоля Микаел да ти се обади по-късно.

— И аз, точно както и вие, знам, че от полицията изтича информация. Разбирам, че на този етап е наложително да се търсят нестандартни алианси.

— Абсолютно, но съжалявам. Сега трябва да си продължа работата.

— Окей — разочарова се Габриела. — Ще се престоря, че този разговор не се е състоял. Успех.

— Благодаря — отвърна Ерика и продължи да се рови из контактите си.

* * *

Габриела се върна на събранието доста разтревожена. Какво бе желала Ерика? Не разбираше. Подозираше нещо, но то не успяваше да изкристализира в съзнанието ѝ. Веднага щом прекрачи прага на заседателната зала за втори път, разговорът секна и всички се втренчиха в нея.

— И какво беше това? — попита Хелена Крафт.

— Просто нещо лично.

— С което си била принудена да се заемеш точно сега.

— С което бях принудена да се заема точно сега. Докъде бяхме стигнали?

— Разговаряхме за случилото се на „Свеавеген“, но както посочих, засега разполагаме с оскъдна информация — каза шефът на бюрото Рагнар Улуфсон. — В настоящия момент положението е много неясно, а и като че ли ще загубим своя източник в групата на Бублански. Комисарят изглежда съвсем параноичен след случилото се.

— И с пълно право — обади се Габриела.

— О… да, и за това говорихме. Разбира се, няма да се предадем, докато не разберем как стрелецът е разбрал, че момчето се е намирало в кабинета, или пък откъде е знаел, че е щяло да излезе през входа точно тогава. Тук няма да се пестят никакви усилия, едва ли има нужда да го казвам. Трябва обаче и да подчертая, че не е задължително информацията да е изтекла от някого в полицията. Сведенията явно са били известни на мнозина — естествено, на служителите в кабинета, а също и на майката и нейния ненадежден годеник Ласе Вестман, както и в редакцията на „Милениум“. Освен това не можем да изключим и хакерските атаки. Ще се върна на това. Мога ли обаче да продължа изложението си?

— Разбира се.

— Тъкмо обсъждахме ролята на Микаел Блумквист и сме страшно обезпокоени. Как може да знае за престрелка, преди да се е случила? От моя гледна точка той трябва да разполага с информатор, приближен на самите престъпници, така че в случая няма причина прекомерно да зачитаме правата на източника. Трябва да узнаем откъде е получил сведенията си.

— Още повече че изглежда отчаян и прави какво ли не, за да се сдобие със сензация — вметна интендант Мортен Нилсен.

— Очевидно и Мортен си има добри източници. Чете вечерните вестници — отбеляза кисело Габриела.

— Никакви вечерни вестници, малката ми. ТТ. Инстанция, на която дори ние от тайната полиция донякъде се уповаваме.

— Било е чиста проба клеветническа статия и го знаеш много добре, точно както и аз — контрира Габриела.

— Не знаех, че си падаш толкова по Блумквист.

— Идиот.

— Веднага спрете — намеси се Хелена. — Що са глупости? Хайде, Рагнар, продължавай. Какво знаем за развоя на събитията?

— Първи на мястото са пристигнали полицаите Ерик Сандстрьом и Турд Ландгрен — продължи Рагнар Улуфсон. — Понастоящем получавам сведенията си от тях. Били са там точно в 9,24 и тогава вече всичко било приключило. Торкел Линден бил мъртъв, застрелян в тила, а момчето, е, не знаем. Според някои свидетелски показания и то е било улучено. Имаме кървави петна по тротоара и улицата, но нищо не е сигурно. Момчето изчезнало в червено волво — поне разполагаме с части от регистрационния номер плюс модела на колата. Допускам, че съвсем скоро ще издирим собственика.

Габриела забеляза, че Хелена Крафт прилежно си води записки, точно както бе постъпвала и при предишните им срещи.

— Но какво е станало? — попита тя.

— Според двама млади мъже, двама студенти от Висшето училище по търговия, които стояли от другата страна на „Свеавеген“, изглеждало като разчистване на сметки между две криминални групировки, които, и двете, преследвали момчето, Аугуст Балдер.

— Звучи изсмукано от пръстите.

— Не съм толкова убеден в това — продължи Рагнар Улуфсон.

— Какво искаш да кажеш? — попита Хелена Крафт.

— И от двете страни са били професионалисти. Стрелецът явно е чакал и е държал под око входа откъм ниската зелена стена на отсрещната страна на „Свеавеген“, току пред парка. Много неща сочат, че е бил същият мъж, който е застрелял Балдер. Не че някой е видял лицето му особено ясно, ала, изглежда, се е движел със същата ловкост и бързина. А в другия лагер била онази жена.

— Какво знаем за нея?

— Не много. Носела черно кожено яке и тъмни джинси. Била млада, чернокоса, с пиърсинги, каза някой, малко рок или пънк, дребничка и по някакъв начин необуздана. Изникнала сякаш от нищото и се хвърлила върху момчето, за да го защити. Всички свидетели са единодушни, че едва ли е била просто преминаваща гражданка. Втурнала се напред, сякаш била тренирана за това или във всеки случай била изпадала в подобни ситуации и преди. Действала съвършено целенасочено. После имаме и колата, волвото, а сведенията тук си противоречат. Някой казва, че съвсем случайно минавала оттам, а жената и момчето се хвърлили вътре повече или по-малко в движение. Други — преди всичко онези момчета от Търговското — вярват, че автомобилът е бил част от операцията. Във всеки случай се опасявам, че сме си навлекли и отвличане.

— И какъв смисъл би имало от това?

— Не питайте мен.

— Значи, тази жена не само е спасила момчето, ами го е и похитила — отбеляза Габриела.

— Така изглежда, нали? Иначе би било логично вече да сме се чули с нея.

— Как е пристигнала на мястото?

— Още не знаем това, но един свидетел, стар главен редактор на профсъюзен вестник, твърди, че жената му изглеждала позната, дори направо известна — продължи Рагнар Улуфсон и добави още нещо, но Габриела вече бе спряла да слуша.

„Дъщерята на Залаченко, трябва да е дъщерята на Залаченко“, мислеше си, макар да знаеше, че е крайно несправедливо да свързва дъщерята с омразния ѝ баща. Ала тъкмо като дъщерята на Залаченко бе свикнала да я възприема Габриела, откакто преди няколко години бе изчела всичко, до което можеше да се добере относно аферата „Залаченко“, та сега, докато Рагнар Улуфсон излагаше догадките си, помисли си, че парченцата се наместват. Още вчера ѝ се бе сторило, че съществуват допирни точки между старата мрежа на бащата и групата, която се наричаше Паяците. Но отхвърли идеята, понеже смяташе, че способностите на престъпниците да развиват знанията си са ограничени.

Издигането на мърлявите гамени, които висят по клубовете за мотоциклетисти и четат порносписания, до ранга на крадци на високи технологии не звучеше никак правдоподобно. И все пак тъкмо тази мисъл ѝ бе минала през ума и Габриела дори се бе зачудила дали момичето, помогнало на Линус Брандел да проследи хакерския пробив в компютрите на Балдер, би могло да се окаже дъщерята на Залаченко. В един документ на тайната полиция за жената пишеше „хакер? веща в компютрите?“, и макар оставени без отговор, тези въпроси произтичаха от удивително добрата оценка за работата ѝ в „Милтън Сеюорити“, така че нямаше как да не е проучвала бащиното ѝ престъпно обединение.

Най-очебийното обаче бе това, че съществуваше общоизвестна връзка между жената и Микаел Блумквист. Точно каква бе тази връзка не се знаеше и Габриела не вярваше на злонамерените предположения, че се касаело за деликатни сведения, които не бивало да излизат наяве, като например за садо-мазо секс и подобни. Връзката обаче си беше налице и както Микаел Блумквист, така и жената, която според описанието беше дъщерята на Залаченко и която се бе сторила позната на един от свидетелите, явно бяха знаели нещо за изстрелите на „Свеавеген“ предварително, а после Ерика Бергер се бе обадила на Габриела с намерението да говорят за нещо важно по повод на случилото се.

— Мислех си за нещо — каза Габриела, може би на твърде висок глас, прекъсвайки Рагнар Улуфсон.

— Да — подразни се той.

— Чудех се… — продължи тя и тъкмо се канеше да изложи своята теория, когато забеляза нещо, което я разколеба.

Не нещо особено, съвсем не. Просто се загледа в Хелена Крафт, която бързаше да запише току-що казаното от Рагнар Улуфсон — и всъщност би трябвало да е просто чудесно да си имат високопоставена шефка, която толкова се вълнува от работата. Ала нещо прекомерно ревностно в драскането на химикалката все пак накара Габриела да се замисли дали пък една високопоставена шефка, чиято задача беше да надзирава цялостния контекст, действително би следвало да е чак толкова прилежна, и без да знае защо, тя изпита силно неудобство.

Може би защото се канеше да посочи едно лице без преки основания, ала навярно по-скоро защото Хелена Крафт смутено извърна очи и дори поруменя, когато осъзна, че я наблюдават, но Габриела реши да не довършва изречението.

— Или по-точно…

— Да, Габриела?

— Ами нищо — отвърна тя, изпитвайки внезапната потребност да се махне оттам, и макар да знаеше, че това няма да изглежда добре, за втори път напусна заседателната зала и отиде в тоалетната.

Впоследствие щеше да си спомня, че се взираше в лицето си в огледалото и се мъчеше да разбере какво точно беше видяла. Нима Хелена Крафт се бе изчервила и в такъв случай какво означаваше това? Сто на ето нищо, реши тя, абсолютно нищо, и дори наистина да бе доловила срам или вина на лицето ѝ, можеше да се касае за какво ли не, някаква неловкост, неудобство. Хрумна ѝ, че всъщност не познава Хелена Крафт достатъчно добре. И все пак знаеше, че Хелена не би пратила дете на сигурна смърт в замяна на някаква финансова или друга облага, не, невъзможно.

Габриела просто беше станала параноична, превърнала се бе в класически шпионин с мания за преследване, комуто навсякъде се привиждат къртици, дори в собственото отражение в огледалото. „Идиотка“, промърмори тя и се усмихна примирено, сякаш за да се отърси от цялата глупост и да се върне в действителността. И все пак в онзи миг ѝ се струваше, че открива някаква нова истина за себе си.

Чувстваше, че прилича на Хелена Крафт. И на нея ѝ се искаше да бъде прилежна и амбициозна, да получи потупване по рамото от своите началници, а това, разбира се, не беше непременно положителна черта. Ако атмосферата, в която работиш, е нездрава, с подобна наклонност рискуваш сам да се поквариш и кой знае, може би желанието да угодиш води до престъпления и морални простъпки точно толкова често, колкото и злобата и алчността.

Хората искат да се вписват в средата си и от много старание понякога вършат неописуеми глупости. Внезапно тя се зачуди: дали така бе станало и тук? Например Ханс Фасте — понеже май че той беше източникът им от групата на Бублански — им пускаше информация, понеже това беше неговата задача, пък и искаше да си натрупа дивиденти в тайната полиция, а пък Рагнар Улуфсон се грижеше Хелена Крафт да бъде осведомена и за най-дребната подробност, понеже тя беше неговият началник и той искаше да си постели на меко, а после… е, може би Хелена Крафт предаваше информация на още някого, понеже и тя искаше да бъде прилежна и да се изперчи. Но на кого би могла да докладва? На шефа на Кралската полиция, на правителството или на някоя чуждестранна разузнавателна служба, в такъв случай за предпочитане американска или английска, която навярно от своя страна…

Габриела прекъсна размислите си и отново се зачуди дали просто не беше излязла от релси. Изпитваше усещането, че няма доверие на групата си, помисли си също, че макар и тя да желаеше да покаже, че работи съвестно, не бе необходимо да го прави като колегите си от тайната полиция. Искаше само Аугуст Балдер да бъде жив и здрав и вместо лицето на Хелена Крафт, видя пред себе си очите на Ерика Бергер. Тогава се втурна в стаята си и извади своя блекфон, телефона, който имаше навика да използва за разговорите си с Франс Балдер.

* * *

Ерика отново беше излязла, за да може да говори необезпокоявано, та сега се намираше пред книжарница „Сьодер“ на „Йотгатан“ и се чудеше дали не бе сторила някоя глупост. Габриела Гране обаче се бе аргументирала така, че Ерика нямаше никакъв шанс да се отбранява, и това навярно му беше лошото да разполагаш с твърде интелигентни приятелки. Четат ти мислите.

Габриела не просто се беше досетила каква работа имаше за нея Ерика, но я беше и убедила, че изпитва морална отговорност и за нищо на света няма да издаде скривалището, независимо в какъв разрез можело да се окаже това с нейната професионална етика. Носела вина, така каза, ето защо искала да помогне, та сега щяла да даде ключовете за своята вила в Ингарьо и да се погрижи едно описание на пътя да бъде качено на криптирания линк, който Андрей Зандер бе създал, следвайки инструкциите на Лисбет.

По-нататък на „Йотгатан“ един просяк рухна на плочите и две торби с пластмасови бутилки се пръснаха по тротоара, та Ерика побърза да се притече на помощ. Само че мъжът почти веднага се изправи на крака и не желаеше съдействие, така че тя му се усмихна меланхолично и продължи нагоре към вестника.

Когато отново влезе в редакцията, Микаел изглеждаше съвсем изтерзан. Косата му стърчеше, ризата му висеше разпасана. Отдавна не го беше виждала в такова състояние. При все това не се разтревожи. Когато очите му блеснеха по този начин, вече бе невъзможно да го спреш. Навлязъл бе в онази абсолютна съсредоточеност, в която щеше да живее, докато не разнищи историята до дъно.

— Намери ли скривалище? — попита той.

Тя кимна.

— Може би ще е най-добре да не издаваш повече. Трябва да си остане достояние на възможно най-малко хора — продължи той.

— Звучи разумно. Но да се надяваме, че решението на проблема ще се окаже краткосрочно. Не ми харесва идеята Лисбет да отговаря за момчето.

— Може да са си от полза един на друг, кой знае.

— Какво каза на полицията?

— Твърде малко.

— Сега не е удачно да потуляме разни неща.

— Не, на практика.

— Лисбет може би ще е склонна да оповести нещо, та да се поуспокоиш малко.

— Не ми се ще да я притискам с каквото и да било точно сега. Безпокоя се за нея. Може ли да помолиш Андрей да я попита дали да не закараме там някой лекар?

— Ще го направя. Но чуй…

— Да…

— Всъщност започвам да вярвам, че тя постъпва правилно — каза Ерика.

— Защо го казваш така внезапно?

— Защото и аз си имам своите източници. Точно сега полицията не изглежда да е най-сигурното място — заяви тя и се отправи с решителна стъпка към Андрей Зандер.

Глава 19.

Вечерта на 22 ноември

Ян Бублански беше сам в кабинета си. Ханс Фасте най-сетне си бе признал, че през цялото време е информирал тайната полиция, и без дори да слуша оправданията му, Бублански го отстрани от разследването. Макар обаче така да се сдоби с допълнителни доказателства, че Ханс Фасте е ненадежден кариерист, много му беше трудно да си представи, че момчето е изнесло информация и на престъпни елементи. На Бублански му беше трудно да повярва, че някой изобщо би го сторил.

Разбира се, дори в полицията имаше корумпирани и продажни хора. Ала да тикнеш едно увредено момченце в ръцете на хладнокръвен убиец, беше съвсем друго и той отказваше да повярва, че някой от колегите му е способен да го извърши. Може би информацията бе изтекла по друг начин. Може да са ги подслушали или хакнали, макар, доколко знаеше, да не бяха качвали в компютър информацията, че Аугуст Балдер е в състояние да нарисува извършителя, още по-малко че се намира в Кабинета за деца и младежи „Один“. Бе потърсил шефката на тайната полиция Хелена Крафт, за да обсъдят въпроса, но макар да подчерта, че е важно, тя не му върна обаждането.

Освен това проведе разговори със Съвета по износа и Министерството на предприемачеството, където бяха силно обезпокоени и макар никой да не го каза направо, най-големите им тревоги, изглежда, не бяха свързани с момчето или по-нататъшния развой на драмата на „Свеавеген“, а с програмата за научни изследвания, над която бе работил Франс Балдер и за която вярваха, че е била открадната в нощта на убийството.

Макар неколцина от най-умелите компютърни специалисти в полицията, както и трима специалисти от Университета в Линшопинг и Техническия институт в Стокхолм да бяха посетили къщата в Салтшобаден, не бе намерена и следа от неговите изследвания, нито в компютрите, нито из книжата, които беше оставил.

— Значи, на всичкото отгоре сега е избягал и един изкуствен интелект — измърмори си Бублански и се сети за една стара загадка, която пакостливият му братовчед Самюел имаше навика да измъква от шапката, за да обърка връстниците си в синагогата.

Беше парадоксален въпрос: ако Бог действително е толкова могъщ, дали би бил способен да създаде нещо по-умно от себе си? Спомняше си, че смятаха гатанката за непочтителна и дори светотатствена. Беше някак плъзгава и каквото и да отговореше човек, оказваше се погрешно. Бублански обаче не успя да се вглъби по-нататък в проблематиката. На вратата се почука. Влезе Соня Мудиг и с известна тържественост му връчи още едно парченце швейцарски шоколад с портокал.

— Благодаря — каза той. — Нещо ново?

— Мисля, че знаем как извършителите са изкарали Торкел Линден и момчето на улицата. Изпратили са фалшиви имейли от наше име и са си уговорили среща там отвън.

— И такива неща ли могат да се правят?

— Не е особено трудно.

— Неприятно.

— Да, но все още не е ясно как извършителите са проникнали в компютъра на „Один“ и как са установили, че е замесен и професор Еделман.

— Предполагам, че ще трябва да проверим и нашите собствени компютри.

— Вече е наредено.

— Така ли ще бъде отсега нататък, Соня?

— Какво имаш предвид?

— Човек да не смее да напише или да каже нещо, без да рискува да го проследят.

— Не знам. Надявам се, не. Отвън ни чака някой си Якоб Каро, за да го разпитаме.

— Кой е той?

— Талантлив футболист от „Сирианска“. Той е откарал жената и Аугуст Балдер от „Свеавеген“.

* * *

Соня Мудиг седеше в стаята за разпити срещу млад мускулест мъж с къса, тъмна коса и изразени скули. Мъжът носеше пуловер в цвят охра, с шпиц деколте, без риза, и изглеждаше едновременно изтормозен и мъничко горд.

— Начало на разпита 18,35, 22 ноември, свидетел Якоб Каро, на двайсет и две години, живущ в Норшборг. Разкажи какво се случи днес преди обяд — поде тя.

— Ами, значи… — започна Якоб Каро. — Карах по „Свеавеген“ и забелязах, че на улицата цари някаква суматоха, помислих, че е станал инцидент. Затова намалих скоростта. Тогава обаче видях мъж от лявата страна, тичаше през улицата Хукна напред, без дори да погледне към пътното движение, и помня как ми мина през ума, че сигурно е терорист.

— Защо?

— Защото имаше вид на изпълнен със свещен гняв.

— Как изглеждаше?

— Не мога да кажа точно, но впоследствие си мислех, че във вида му имаше нещо неестествено.

— Тоест?

— Сякаш не беше истинското му лице. Имаше кръгли очила, които трябва да са били завързани за ушите. После и бузите му. Сякаш имаше нещо в устата, а и мустаците, и веждите, и цветът на лицето.

— Мислиш, че е бил дегизиран?

— Като че ли да, но нямах време да го огледам. В следващия миг задната врата се отвори рязко и… какво да кажа? Беше един от онези моменти, когато се случват твърде много неща наведнъж, сякаш целият свят се срива върху главата ти. В колата ми внезапно се озоваха някакви чужди хора и целият заден прозорец се натроши. Бях в шок.

— И какво направи?

— Натиснах газта като луд. Мисля, че момичето, което скочи в колата, ми изкрещя да карам, а аз бях толкова уплашен, че едва ли съм знаел какво върша. Просто се подчиних на заповедта.

— Заповед, казваш?

— Така звучеше. Мислех, че ни преследват, и не виждах какво друго да направя, освен да я послушам. Завивах насам и натам, точно както казваше момичето, а освен това…

— Да?

— Имаше нещо в гласа ѝ. Беше толкова хладен и съсредоточен, че се вкопчих в него. Сякаш този глас беше единственото разумно нещо в цялото безумие.

— Каза, че си останал с впечатлението, че знаеш коя е жената?

— Да, но не и тогава. По онова време се бях съсредоточил върху ненормалните неща, които се случваха, а и бях уплашен до смърт. Освен това на задната седалка шуртеше кръв.

— От момчето или от жената?

— Отначало не разбрах, а, изглежда, и те не бяха наясно. Внезапно обаче я чух да възкликва: „Йес!“, сякаш се беше случило нещо хубаво.

— И какво беше то?

— Момичето разбра, че не момчето е простреляно, а тя, и си спомням, че се замислих над това. Беше като „ура, простреляна съм“, и да ви кажа, не беше някаква малка раничка. Както и да я омотаваше, не можеше да спре кръвотечението. Кръвта просто се лееше, а момичето все повече пребледняваше. Явно се чувстваше ужасно.

— И все пак се е радвала, че са улучили нея, не момчето.

— Именно. Точно както би постъпила една майка.

— Но тя не е била майката на момчето.

— По никакъв начин. Не се познавали, така каза. Впрочем то ставаше все по-очевидно. Момичето, изглежда, си нямаше представа от деца. И дума не ставаше да прегърне момчето или да отправи към него някоя утешителна дума. По-скоро го третираше като възрастен и му говореше със същия тон като на мен. В един момент ми се стори, че смята да му даде уиски.

— Уиски? — попита Бублански.

— В колата имах една бутилка, която възнамерявах да подаря на чичо ми, но я дадох на нея, за да дезинфекцира раната си, и да сръбне малко. Пи доста стабилно.

— Като цяло, как според теб третираше момчето? — попита Соня Мудиг.

— Не знам как точно да отговоря на това, честно казано. Не беше някакво чудо на социалните контакти. Мен ме третираше като шибан слуга, а изобщо не я биваше да общува с деца, както казах, но все пак…

— Да?

— Мисля си, че беше добър човек. Не бих я наел за детегледачка, ако схващате какво имам предвид. Но беше окей.

— Значи смяташ, че детето е в безопасност с нея?

— Бих казал, че момичето като нищо може да застраши нечий живот, видя ми се тотално умопобъркана, ала онова момченце, Аугуст се казва, нали?

— Точно така.

— Аугуст ще го защитава с цената на живота си, ако се наложи. Така схванах нещата.

— Как се разделихте?

— Помоли ме да ги откарам до площад „Мусебаке“.

— Там ли живееше?

— Не знам. Не ми е обяснявала. Просто искаше да отиде там — останах с впечатлението, че някъде там си има собствена кола. Иначе не обели ни една излишна дума. Само ме помоли да ѝ запиша данните си. Щяла да ме компенсира за щетите по колата, плюс още малко, така каза.

— Приличаше ли на заможен човек?

— Ами… ако се съди по външния ѝ вид, бих казал, че живее в някоя дупка. Ала начинът, по който се държеше… не знам. Не би ме учудило да е червива от пари. А и имах усещането, че е свикнала да става на нейното.

— Какво се случи после?

— Каза на момчето да слезе.

— И то стори ли го?

— Беше тотално парализирано. Само клатеше тялото си напред-назад и не помръдваше от мястото си. Тогава обаче тонът ѝ стана по-строг. Каза, че било на живот и смърт или нещо подобно, и тогава той се изсули от колата, ръцете му бяха съвсем сковани, сякаш вървеше насън.

— Видя ли накъде поеха?

— Видях само, че свиха наляво, към Слусен. Но момичето…

— Да?

— Съвсем явно беше, че направо изнемогва. Стъпи накриво и изглеждаше така, сякаш всеки момент ще колабира.

— Не звучи добре. А момчето?

— Май че и то не беше във форма. Погледът му беше много странен и през цялото пътуване се боях да не получи някакъв психически срив или нещо такова. Когато обаче слезе, изглежда се бе примирил с положението. Във всеки случай на няколко пъти попита „накъде“, „накъде“.

Соня Мудиг и Бублански се спогледаха.

— Сигурен ли си? — попита Соня.

— Че защо да не съм?

— Искам да кажа, че може да ти се е сторило, че го чуваш да казва това, например защото е имал учуден вид.

— Че защо да го правя?

— Защото майката на Аугуст Балдер твърди, че момчето изобщо не говори — продължи Соня Мудиг.

— Шегуваш ли се?

— Не, при това звучи доста чудно да е изрекъл първите си думи в разгара на онези събития.

— Чух, каквото чух.

— Окей, а какво му отговори жената?

— „Махаме се“, мисля. „Далеч“. Нещо подобно. После едва не загуби съзнание, както казах. Освен това ми нареди да съм се чупел оттам.

— И ти я послуша?

— Адски бързо. Просто изфучах по пътя си.

— После обаче се сети кого си возил.

— Вече бях схванал, че момчето е синът на онзи гений, за когото пишеше в нета. Ала момичето… смътно ми напомняше на някого. Треперех като лист и накрая изобщо не можех да карам повече. Спрях на „Рингвеген“, горе-долу при Сканстул, втурнах се в хотел „Кларион“, взех си една бира и опитах да се поуспокоя. Тогава се сетих. Беше онова момиче, дето преди няколко години го издирваха за убийство, но после всичките обвинения отпаднаха и се оказа, че като дете била преживяла ужасни неща в клиника за душевноболни. Много добре си го спомням, понеже по онова време имах един приятел, чийто баща бил измъчван в Сирия, и тук го беше сполетяло горе-долу същото, електрически шокове и какво ли не, просто защото не можел да възстанови спомените си. Сякаш за втори път го изтезавали.

— Сигурен ли си в това?

— Че са го изтезавали…

— Не, че е била тя, Лисбет Саландер.

— На телефона си прегледах всички снимки от интернет, няма съмнение. И другото също пасва…

Якоб се поколеба.

— Съблече си тениската, за да я използва за превръзка, а когато се поизвърна, за да омотае рамото си, видях, че на гърба си имаше татуиран голям дракон, чак до лопатката. Въпросната татуировка се споменаваше в една от старите вестникарски статии.

* * *

Ерика Бергер пристигна в къщичката на Габриела на Ингарьо с две торби храна, моливи и хартия, два трудни пъзела и някои други неща, ала не се виждаха никакви Аугуст и Лисбет, нито бе възможно да се свърже с тях по някакъв начин. Лисбет не отговаряше нито на приложението редфон, нито по криптирания линк и Ерика направо се поболяваше от тревога.

Както и да гледаше на нещата, не можеше да ги тълкува другояче, освен като крайно лошо знамение. Вярно, Лисбет Саландер не си падаше по излишните фрази, нито по утешителните слова, сега обаче тя сама бе помолила за сигурно скривалище. При това носеше отговорност за дете, така че ако сега не отвръщаше на техните повиквания, явно бе в страшна безизходица. В най-лошия случай лежеше някъде смъртно ранена.

Ерика изруга и излезе на терасата, същата онази тераса, където двете с Габриела си бяха говорили как щели да се скрият от света. Беше едва преди няколко месеца. А и се струваше толкова отдавна. Сега там навън нямаше никаква маса, никакви столове, никакви бутилки, нямаше врява зад гърба им, само сняг, клони и боклуци, които бурята бе довлякла. Изглежда самият живот бе напуснал мястото и някъде в нея споменът от отколешното рачешко празненство сякаш подсилваше пустотата в къщата. Партито витаеше наоколо като призрак.

Ерика пак отиде в кухнята и прибра в хладилника храната, която ставаше за микровълнова — кюфтенца, кутии със спагети и сос с кайма, салам строганоф, запеканки с риба, картофени кюфтета, както и камара джънк фуд — вредната храна, която Микаел я бе посъветвал да накупи: квадратни пици „Билис“, пироги, пържени картофи, три пакета чипс, дребни бонбони, три шоколада, пръчици пресен лакриц, както и кока-кола, бутилка „Тюламор Дю“ и картон цигари. Върху голямата кръгла кухненска маса разположи листа за рисуване, моливи, химикалки, гуми за триене, линия и пергел. Върху най-горния лист нарисува слънце и цвете и написа думите „Добре дошли“ в четири топли цвята.

Къщата бе разположена високо в планината, недалеч от плажа на Ингарьо, и не се виждаше отвън. Беше се сгушила зад иглолистни дървета и се състоеше от четири стаи, като голямата кухня със стъклени врати и тераса беше самото ѝ сърце. Тук освен кръглата маса за хранене имаше стар люлеещ се стол и два изтърбушени и захабени дивана, които, покрити с чифт червени одеяла, все пак изглеждаха свежи и удобни. Беше уютен дом.

Навярно беше и добро скривалище. Ерика остави вратата отворена, прибра ключовете в най-горното чекмедже в шкафа в коридора, както се бяха разбрали, и се спусна по дългото дървено стълбище по планинския склон — единствения път нагоре към къщата, ако човек дойдеше с кола.

Небето беше мрачно и навъсено, брулеше силен вятър. Ерика се чувстваше зле и не ѝ стана по-добре, когато по време на пътуването към дома отново се замисли за майката, Хана. Ерика никога не се беше срещала с Хана Балдер, а и не можеше да се каже, че през изминалите години се бе числила към фенклуба ѝ. По онова време Хана често играеше жени, които всички мъже си въобразяваха, че са способни да съблазнят, едновременно секси и малко глуповато невинни, а Ерика бе отвратена от упорството на филмовата индустрия да извежда на преден план тъкмо този тип героини. Само че нищо от горното не беше вярно понастоящем и Ерика се срамуваше от своята тогавашна недружелюбност. Беше съдила Хана Балдер твърде строго, толкова беше лесно да се критикуват красивите момичета, рано направили голям пробив.

Сега, в редките случаи, когато Хана участваше в големи продукции, очите ѝ по-скоро блестяха със сдържана мъка, която придаваше дълбочина на ролите ѝ, а може би, какво ли знаеше Ерика, тази мъка беше истинска. На Хана Балдер очевидно не ѝ беше леко. Категорично не ѝ е било лесно през изминалото денонощие и още от сутринта Ерика бе настоявала Хана да бъде информирана и заведена при Аугуст. Ситуацията изглеждаше от ония, в които детето се нуждае от майка си.

Само че Лисбет, която по онова време все още комуникираше с тях, се бе възпротивила. Все още никой не знаеше откъде идва изтичането на информация, написа тя, и не можеха да изключат обкръжението на майката. Ласе Вестман на първо място, на когото никой нямаше доверие и който понастоящем си стоеше у дома денонощно, за да избегне обсадилите къщата журналисти. Положението изглеждаше безизходно и никак не допадаше на Ерика, но тя се надяваше все пак да успеят да отразят тази история достойно и задълбочено, без да пострада нито вестникът, нито някой друг.

Най-малкото не се съмняваше в способностите на Микаел, не и когато се държеше като сега. При това му помагаше Андрей Зандер. Ерика имаше слабост към Андрей. Той беше красиво момче, което понякога погрешно взимаха за гей. Не много отдавна на вечеря в дома им с Трегер в Салтшобаден той бе разказал своята житейска история, която увеличи симпатията ѝ към него.

Когато бил единайсетгодишен, Андрей загубил родителите си в бомбен атентат в Сараево, оттогава живеел у някаква леля в Тенста, в покрайнините на Стокхолм, която не забелязвала нито интелектуалните му заложби, нито психологическите му рани. Андрей не беше присъствал на смъртта на родителите си. Но тялото му реагираше така, сякаш страдаше от посттравматичен стрес и до ден-днешен мразеше силния шум и резките движения. Боеше се от чантите, оставени в ресторантите или на публични места, и ненавиждаше насилието и войните с плам, какъвто Ерика никога не бе виждала.

В детството бягал в някакъв свой собствен свят. Потапял се във фентъзи литература, четял поезия, биографии, обичал Силвия Плат, Борхес и Толкин, научил всичко за компютрите и мечтаел да стане писател, автор на сърцераздирателни романи за любов и трагедии. Бил непоправим романтик, който се надявал да излекува своите рани с големи страсти, и не му пукало ни най-малко за случващото се в обществото или по света. Една вечер в късните си тийнейджьрски години обаче отишъл на публична лекция на Микаел Блумквист във Висшето училище по журналистика в Стокхолм и това променило живота му.

Нещо в пламенното изложение на Микаел го накарало да вдигне очи и да съзре свят, който кървял от несправедливости, липса на толерантност и нечестни афери, та вместо за сълзливи романи, започнал да бленува за критични социални репортажи. Не след дълго почукал на вратата на „Милениум“ и помолил да върши каквото и да е: да вари кафе, да редактира, да стане момче за всичко. Искал да се включи на всяка цена. Искал да се числи към редакцията и Ерика, която от самото начало бе съзряла блясъка в очите му, му възложи някои по-дребни задачи: бележки, проучвания и кратки портрети. Преди всичко обаче му препоръча да следва и той го стори със същата енергия, която влагаше във всичко останало. Ходеше на лекции по политология, масмедийна комуникация, икономика, изследвания на мира и конфликтите и работеше по заместителство в „Милениум“. Разбира се, искаше да стане разследващ журналист, точно като Микаел.

За разлика обаче от много други разследващи репортери, той не успя да закоравее. Остана си романтик. Продължаваше да мечтае за голямата любов и както Микаел, така и Ерика посвещаваха много време на любовните му терзания. Жените се лепяха на Андрей, ала бързо го зарязваха. Може би се плашеха от силата на чувствата му, а и беше твърде открит и прозрачен, твърде добър, както казваше Микаел.

Ерика обаче вярваше, че Андрей ще се освободи от своята младежка ранимост. Забелязала го бе в журналистиката му. Онази яростна амбиция да докосне сърцата на хората, която утежняваше прозата му в началото, беше заменена от нова и по-ефективна фактологичност и тя знаеше, че той ще даде всичко от себе си сега, когато бе получил шанса да помага на Микаел в историята за Балдер.

Според плана Микаел щеше да се заеме с големия, носещ разказ. Андрей щеше да му помага с проучването, но също и да напише някои пояснителни странични статии и портрети, и Ерика смяташе, че това звучи обещаващо. Когато паркира на улица „Хьокенс гата“ и влезе в редакцията, Микаел, а също и Андрей, седяха дълбоко съсредоточени, точно както и бе очаквала.

От време на време обаче Микаел си мърмореше нещо, а в очите му не долавяше само онази искряща целеустременост — забеляза и нещо измъчено и това не я изненада. Микаел бе изгубил съня си. Медиите го нападаха жестоко, беше се явявал на полицейски разпити, където го принуждаваха да прави точно това, за което пресата го винеше — да прикрива истината, а това не му харесваше. Микаел Блумквист уважаваше закона, в известен смисъл бе гражданин за пример. Ако обаче имаше някой, който да го накара да прекрачи границата, това беше Лисбет Саландер. Микаел по-скоро би приел безчестието, отколкото да я предаде, ето защо бе отговарял в полицията единствено с прословутото: „Ще трябва да се позова на защитата на източника“, и нищо чудно затова да се чувстваше нещастен и да се тревожеше за последиците, но все пак… И той като Ерика се безпокоеше много повече за Лисбет и момчето, отколкото за своето собствено положение, та след като го погледа малко, тя се приближи до него и попита:

— Как върви?

— А… о… добре. Как беше там?

— Постлах им и сложих храна в хладилника.

— Хубаво. Някой от съседите видя ли те?

— Не зърнах и помен от човек.

— Защо се бавят тогава? — попита той.

— Не знам. Поболявам се от тревога.

— Да се надяваме, че си почиват у Лисбет.

— Да се надяваме. Иначе какво откри?

— Доста.

— Добре звучи.

— Но…

— Да?

— Само дето…

— Какво?

— Имам чувството, че се връщам обратно във времето или наближавам места, където съм бил и преди.

— Май ще трябва да обясниш това по-подробно — каза тя.

— Ще…

Микаел хвърли око на монитора си.

— Първо обаче трябва още да се поровя. Ще поговорим по-късно — рече той, така че тя го остави и се приготви да се прибира у дома, откъдето очевидно трябваше да бъде в готовност да изхвърчи всеки момент.

Глава 20.

23 ноември

Нощта се оказа спокойна, обезпокоително спокойна, а в осем сутринта един замислен Бублански застана пред своята група в залата за съвещания. След като бе изритал Ханс Фасте, той се чувстваше в достатъчна безопасност, за да може отново да говори свободно. Поне му се струваше, че е на по-сигурно място тук сред колегите си, отколкото пред компютъра или с мобилния телефон в ръка.

— Всички схващате сериозността на ситуацията — поде той. — Изтекли са секретни сведения. Това е довело до смъртта на един човек. Застрашен е животът на малко момче. Въпреки трескавата работа, все още не знаем как се е стигнало дотук. Издайникът може да е бил сред нас или в тайната полиция, или пък в Кабинета за деца и младежи „Один“, или в обкръжението на професор Еделман, или при майката и нейния годеник, Ласе Вестман. Не знаем нищо със сигурност, ето защо трябва да бъдем крайно внимателни, направо параноични.

— Възможно е и да сме били хакнати или подслушани. Изглежда си имаме работа с престъпници, които владеят новите технологии по коренно различен начин от онова, с което сме свикнали — допълни Соня Мудиг.

— Именно и това не е по-малко неприятно — продължи Бублански. — Налага се да бъдем предпазливи на всички равнища, да не казваме нищо важно по телефона независимо колко началниците хвалят новата ни мобилна система.

— Хвалят я, защото инсталацията ѝ беше скъпа — обади се Йеркер Холмберг.

— Навярно би трябвало да се позамислим и над собствената си роля — продължи Бублански. — Току-що говорих с една млада, талантлива аналитичка от тайната полиция, Габриела Гране, в случай че името ви е познато. Тя смята, че понятието лоялност за нас, полицаите, не е толкова еднозначно, колкото може да си помисли човек. Имаме много различни лоялност, нали така? Съществува очевидната, към закона. Съществува лоялност към обществото, а също и към колегите, ала има и друга — към нашите началници, както и към нас самите и нашата кариера, та понякога, всички го знаете, тези неща се състезават помежду си. Понякога човек, за да предпази колега, занемарява своята лоялност към обществото, друг път е получил заповеди отгоре, като Ханс Фасте, и тогава лоялността към началниците се сблъсква с онази, която е трябвало да проявява към нас. Занапред обаче — и сега съм страшно сериозен — искам да се чува само за една-единствена лоялност, към самото разследване. Ще заловим виновниците и ще се погрижим никой повече да не става жертва на извършителите. Съгласни ли сте? Дори да се обади самият министър-председател или шефът на ЦРУ и да заговорят за патриотизъм и невероятни кариерни възможности, вие няма и дума да обелите. Нали?

— Да — отвърнаха всички като един.

— Отлично. Както е известно, не друг, а самата Лисбет Саландер се е намесила на „Свеавеген“ и работим усилено, за да установим местонахождението ѝ — продължи Ян Бублански.

— Ето защо трябва да оповестим името ѝ пред медиите! — провикна се Курт Свенсон някак сприхаво. — Имаме нужда от помощ от страна на обществеността.

— Знам, че по този въпрос мненията са раздвоени, ето защо искам да обсъдим проблема още веднъж. Като начало може би няма нужда да посочвам, че Саландер по-рано е била третирана изключително лошо както от нас, така и от медиите.

— Точно сега това няма никакво значение — отвърна Курт Свенсон.

— Не е невъзможно да са я разпознали повече хора на „Свеавеген“ и, така или иначе, името ѝ да излезе наяве всеки момент, тогава тук вече няма да обсъждаме този въпрос. Преди това обаче искам да напомня, че Лисбет Саландер е спасила живота на момчето и заслужава нашето уважение.

— Несъмнено — съгласи се Курт Свенсон. — После обаче малко или повече го е отвлякла.

— Разполагаме със сведения, че би защитила момчето на всяка цена — вметна Соня Мудиг. — Лисбет Саландер е човек, който има изключително лош опит с институциите. През цялото си детство е била обект на несправедливо отношение от страна на попечителска Швеция, и ако тя, също както и ние, подозира, че от полицията изтича информация, няма да се свърже с нас доброволно, в това можем да бъдем сигурни.

— Това пък има още по-малко общо със случая упорстваше Курт Свенсон.

— В известен смисъл е вярно — продължи Соня. — Разбира се, и двамата с Ян сме съгласни с теб, че единственото действително съществено в настоящия контекст е дали от техническа гледна точка е оправдано да оповестим името ѝ, или не. Безопасността на момчето е въпросът, който изцяло засенчва всичко, и тук също сме страшно несигурни.

— Разбирам хода на разсъжденията ви — каза Йеркер Холмберг с тих, замислен тон, който накара всички да се заслушат. — Ако някой ни съобщи къде е видял Саландер, на опасност ще бъде изложено и момчето. При все това остават много въпроси — най-напред: кое е правилното поведение? И тук трябва да изтъкна, че макар и от нас да изтича информация, не можем да приемем Саландер да крие Аугуст Балдер. Момчето е важна брънка от разследването, а ние по-добре можем да защитим едно дете, отколкото би могла емоционално нестабилна млада жена.

— Абсолютно, разбира се — смотолеви Бублански.

— Точно — продължи Йеркер. — И макар да не се касае за отвличане в общоприетия смисъл, да, дори и при положение че всичко е само с най-добри намерения, детето може да понесе сериозни щети. В психологически план трябва да е крайно вредно за момчето да бяга след всичко, което го е сполетяло.

— Вярно, вярно — промърмори Бублански. — Но въпросът все пак е как да процедираме с информацията.

— И по този въпрос всъщност съм съгласен с Курт. Трябва да публикуваме име и снимка начаса. Може да ни осигурят неоценима информация.

— Не е изключено — продължи Бублански. — Но може да осигурят такава и на извършителите. Трябва да приемем, че убийците не са се отказали да преследват момчето, напротив, и тъй като не знаем нищо относно връзката между него и Саландер, не знаем и накъде името ѝ може да насочи престъпниците. Изобщо не съм убеден, че ще допринесем за безопасността на детето, като изнесем тези данни в медиите.

— Но не знаем и дали го предпазваме, като не го правим — контрира Йеркер Холмберг. — Липсват твърде много парченца от пъзела, за да си вадим такива заключения. Дали например Саландер работи за някого и дали има собствен план за детето, освен че го закриля?

— И как е могла да знае, че момчето и Торкел Линден са щели да излязат от входа на „Свеавеген“ точно тогава? — допълни Курт Свенсон.

— Може да се е намирала на мястото случайно.

— Не звучи вероятно.

— Истината често е невероятна — продължи Бублански. — Дори тъкмо това е отличителната ѝ характеристика. Но си прав, изглежда, не е била там по случайност, не и предвид обстоятелствата.

— Като че Микаел Блумквист също е знаел, че предстои да се случи нещо — вметна Аманда Флуд.

— И явно съществува някаква връзка между Блумквист и Саландер — продължи Йеркер Холмберг.

— Точно.

— Микаел Блумквист е знаел, че момчето се е намирало в Кабинета за деца и младежи „Один“, нали?

— Майката, Хана Балдер, му го е казала — обади се Бублански. — Майката, която, сигурно разбирате, не се чувства особено добре в момента. Току-що проведох дълъг разговор с нея. Блумквист обаче не би трябвало и да подозира, че момчето и Торкел Линден са щели да бъдат подмамени да излязат на улицата.

— Възможно ли е да е имал достъп до компютрите на „Один“? — попита Аманда Флуд замислено.

— Не мога да си представя Микаел Блумквист да се е посветил на хакерството — каза Соня Мудиг.

— А Саландер? — каза Йеркер Холмберг. — Какво знаем за нея всъщност? Уж разполагаме със солидно досие, ала последния път, когато си имахме работа с нея, тя ни изненада по всички параграфи. Може и сега зад привидностите да се крие нещо друго.

— Точно така — съгласи се Курт Свенсон. — Въпросителните ни са твърде много.

— Нямаме кой знае какво друго, освен въпросителни. И тъкмо затова би следвало да действаме според правилника — продължи Йеркер Холмберг.

— Не знаех, че правилникът може да отговори на въпросите ни — отбеляза Бублански със сарказъм, който не му беше присъщ.

— Просто искам да кажа, че трябва да го приемем за каквото е: отвличане на дете. Скоро ще измине денонощие от изчезването им, а ние не сме чули и дума от тях. Ще обнародваме името и снимката на Саландер, а после ще обработим щателно всички сведения, които получим — заяви Йеркер Холмберг с голяма убеденост и явно успя да привлече цялата група на своя страна.

Тогава Бублански затвори очи и си помисли, че обича колегите от своята група. Че ги чувства по-близки, отколкото своите братя, сестри и родители. При все това сега се чувстваше принуден да им се противопостави.

— Ще се опитаме да ги открием с всички налични средства, но ще изчакаме с обнародването на името и снимката, това само ще нажежи атмосферата, а не искам да давам на извършителите абсолютно никакви ръководни нишки.

— Освен това се чувстваш виновен — каза Йеркер не без топлота.

— Освен това се чувствам много виновен — заяви Ян Бублански и отново се сети за своя равин.

* * *

Микаел Блумквист толкова се тревожеше за момчето и Лисбет, че през нощта почти не беше мигнал. Отново и отново се бе мъчил да се обади на Лисбет чрез приложението редфон. Тя обаче не вдигаше. Не беше чувал и дума от нея от вчера следобед насам. Сега седеше в редакцията в опит да се потопи в работата си и да схване какво му убягва. От известно време насам го глождеше усещането, че пропуска нещо основополагащо, нещо, което би могло да хвърли върху историята нова светлина, но може и да се самозалъгваше. Може би просто се бе отдал на пожелателно мислене в опита си да обхване цялата картина. Последното, което Лисбет му бе написала в онзи криптиран линк, беше:

Юрий Богданов, Блумквист. Провери го. Той именно е продал технологията на Балдер на Екервалд от „Солифон“.

В интернет имаше няколко снимки на Богданов. На тях той носеше костюми на тънки бели райета, но колкото и перфектно да му стояха, като че ли не им беше там мястото. Изглеждаше така, сякаш ги бе откраднал на път към фотографа. Богданов имаше дълга, провиснала коса, кожа, осеяна с белези, тъмни сенки под очите и нескопосани любителски татуировки, които прозираха през ръкавите на ризата. Черните му очи гледаха втренчено и като че ли виждаха през теб. Беше висок, но едва ли тежеше повече от 60 кг.

Приличаше на стар затворник, но в езика на тялото му имаше нещо, което Микаел бе виждал на снимките от охранителните камери, когато ги бе разглеждал у Балдер в Салтшобаден. Мъжът имаше същото опърпано, недодялано излъчване. В малкото интервюта, които бе дал по повод на своите успехи като предприемач в Берлин, беше намекнал, че повече или по-малко бил роден на улицата.

— Бях осъден да пропадна и да ме намерят мъртъв в някоя уличка със спринцовка в сгъвката на ръката, но се измъкнах от тинята. Интелигентен съм и съм страховит хакер — хвалеше се той.

От друга страна, нищо в живота му не противоречеше на казаното, може би като изключим усещането, че не се бе издигнал единствено със собствени сили. Съществуваха редица индикации, че бе получил помощ от могъщи лица, оценили таланта му. В един немски технически вестник се цитираха думите на някакъв шеф на отдел по ИТ сигурност в кредитния институт „Хорст“, според когото „Богданов има магически поглед. Открива уязвими места в системите за сигурност както никой друг. Той е гений“.

Очевидно Богданов беше хакер звезда и според официалната информация действаше единствено като етичен хакер, лице, което служи на добрата, законна страна и срещу добро заплащане съдейства на предприятия в намирането на недостатъци в тяхната ИТ сигурност. И в неговата фирма, „Ауткаст Секюрити“, нямаше нищо подозрително на вид, нито дори вдъхващо и най-беглото подозрение, че би служила като фасада за нещо друго. Членовете на борда до един бяха хора с положение, с добро образование и без петънце в биографията си, но Микаел, естествено, не се задоволи с това. Двамата с Андрей проучиха всяко лице, дори и само да се е докоснало до предприятието, проучиха дори партньорите на партньорите и тогава откриха, че лице на име Орлов за кратък период е бил заместник-член на борда, а това още от пръв поглед изглеждаше малко странно. Владимир Орлов не беше никакъв ИТ специалист, а търговец на дребно в строителния сектор. Някога бил обещаващ боксьор тежка категория от Крим, а според малкото снимки, които Микаел откри в интернет, изглеждаше изтерзан и брутален, далеч от типа, когото младите момичета канят в дома си на чаша чай.

Съществуваха непотвърдени данни, че бил съден за тежка телесна повреда и сводничество. Бил женен на два пъти — и двете жени бяха мъртви, без Микаел да открие причината за смъртта, ала истински интересното беше, че бил заместник и в невзрачното и отдавна закрито предприятие „Будин, Строителство & Експорт“, което се занимавало с „продажба на строителни материали“.

Собственикът бил Карл Аксел Будин, известен още като Александър Залаченко, а това име събуди за живот сензационната история, отразена навремето от „Милениум“. Залаченко беше бащата на Лисбет и мъжът, убил майка ѝ и съсипал детството на дъщеря си. Залаченко беше нейната тъмна сянка, черното сърце, което се криеше зад решимостта ѝ да отвърне на удара.

Дали името му се бе появило случайно? Микаел знаеше по-добре от всеки друг, че задълбае ли в коя да е история, човек намира всевъзможни връзки. Животът непрекъснато ви предоставя илюзорни съответствия. Само дето… ставаше ли въпрос за Лисбет Саландер, той не вярваше в случайностите.

Ако тя строшеше пръстите на някой хирург или се ангажираше с кражбата на модерна AI технология, човек можеше да е сигурен, че не само е премислила действията си внимателно, а има и основателна причина. Лисбет не забравяше никоя несправедливост или обида. Отмъщаваше и въздаваше справедливост. Дали намесата ѝ в тази история можеше да се обвърже с миналото ѝ? Във всеки случай не беше изключено.

Микаел вдигна очи от компютъра и погледна Андрей. Той му отвърна с кимване. Откъм коридора идваше слаб мирис на храна. На „Йотгатан“ дънеше рокмузика. Бурята виеше навън, а небето все още бе тъмно и навъсено. Микаел влезе в криптирания линк по-скоро по навик, нищо не очакваше. Ала ето че нададе кратък радостен вик.

В линка пишеше:

Окей съм. Скоро се пръждосваме към скривалището.

Отговори на мига:

Радвам се да го чуя. Карай внимателно.

После не се сдържа и добави:

Лисбет, кого всъщност преследваме?

Тя отговори незабавно:

Скоро ще се досетиш, умнико!

* * *

Лисбет не беше „окей“. Чувстваше се съвсем малко по-добре. През половината от вчерашния ден едва осъзнаваше времето и пространството, с нечовешки усилия се бе вдигнала, за да даде на Аугуст храна и нещо за пиене и да се погрижи да му осигури химикалки, моливи и листове А4, та да си рисува убиеца. Сега обаче още отдалеч видя, че към момента не бе нарисувал нищичко.

Вярно, по цялата холна масичка бяха пръснати листове, ала не бяха никакви рисунки, а по-скоро дълги редици драскулки, и повече разсеяно, отколкото любопитно, тя се опита да разбере какво представляват. Бяха цифри, безкрайни поредици от цифри, и макар отначало да не схващаше нищо, ставаше ѝ все по-интересно, после изведнъж подсвирна.

— По дяволите — промърмори тя.

Току-що бе съзряла някакви главозамайващо големи числа, които определено не ѝ говореха кой знае колко, но все пак изграждаха познат модел, а когато се натъкна на простата поредица 641, 647, 653 и 659, вече нямаше съмнение: това бяха четворки взаимно прости числа или както казваха на английски „секси прости четворки“, секси в смисъл, че представляваха редици от четири прости числа с по шест единици помежду си[22].

Имаше и прости числа близнаци, имаше всевъзможни комбинации от прости числа и тогава тя не можа да сдържи усмивката си.

— Супер — рече тя. — Яко.

Аугуст обаче нито отвърна, нито я погледна. Продължаваше да стои на колене до масичката, сякаш не искаше нищо повече от това да продължи с писането на цифрите си, и тогава тя бегло си спомни, че беше чела нещо за савантите и простите числа. Но не можа да се сети какво точно. Беше в твърде лошо състояние, за да се отдава на размисли, затова отиде в банята и взе още две таблетки вибрамицин, които държеше у дома от няколко години.

После опакова пистолета и компютъра си, взе малко дрехи за смяна и каза на момчето да става. Той не помръдна. Само стискаше конвулсивно химикалката си. За миг Лисбет се стъписа, после каза строго:

— Ставай!

И той го стори, а тя самата за всеки случай си нахлузи перука и чифт тъмни очила. После облякоха връхните си дрехи и взеха асансьора до гаража, за да потеглят към Ингарьо с нейното беемве. Управляваше с дясната ръка. Лявото ѝ рамо беше здраво пристегнато и я болеше. Горната част на гърдите също я болеше. Все още беше с температура и на два пъти ѝ се наложи да спре и да отдъхне край пътния банкет. Най-сетне пристигнаха на брега с кея за лодки до Стура Барнвик на Ингарьо и според указанията поеха нагоре по дългото дървено стълбище по протежение на склона. Когато влязоха в къщата, тя се свлече изнемощяла на леглото в стаята точно до голямата кухня. Зъзнеше и трепереше.

След малко стана и дишайки тежко, седна до кръглата кухненска маса, отвори лаптопа си и отново направи опит да декриптира файла, който бе свалила от АНС. И сега не се получи. Дори не беше близо. Аугуст седеше до нея, вперил поглед в листовете и моливите, които Ерика Бергер бе натрупала на купчинки. Но нямаше желание да изписва редици от прости числа, още по-малко да рисува убийци. Навярно бе в шок.

* * *

Онзи, който наричаше себе си Ян Холстер, седеше в стая в хотел „Кларион Арланда“. Разговаряше по телефона с дъщеря си Олга и точно както бе очаквал, тя не му вярваше.

— Страх ли те е от мен? — попита тя. — Страх те е, че ще те притисна до стената?

— Не, не, наистина — каза той. — Просто бях принуден…

Затрудняваше се да намери думите. Олга щеше да помисли, че той крие нещо, знаеше го и приключи разговора по-бързо, отколкото всъщност му се искаше. До него на хотелското легло седеше Юрий и псуваше. Бе преровил компютъра на Франс Балдер сто пъти, без да намери и „шибана следа от шибана информация“, както се изрази. „Нищичко, мамицата му!“

— Значи съм свил компютър, който не съдържа нищо — отбеляза Ян Холстер.

— Точно така.

— Че за какво тогава му е бил на професора?

— За нещо страшно специално, много ясно. Виждам, че голям файл, който навярно е бил свързан с други компютри, е бил изтрит наскоро. Но каквото и да правя, не мога да го възстановя. Знаел си е работата онзи.

— Безнадеждно — рече Ян Холстер.

— Адски шибано безнадеждно — добави Юрий.

— Ами телефонът, блекфонът?

— Има някои разговори, които не успявам да проследя, навярно са били от шведската тайна полиция или ИРР. Ала онова, което всъщност ме безпокои най-много, е нещо друго.

— Какво?

— Продължителен разговор, който професорът е водил точно преди да нахлуеш в къщата. Говорел е с някакъв служител от Машинния научноизследователски институт.

— И какво обезпокоително има в това?

— Очевидно моментът. Имам чувството, че е воден някакъв съдбоносен разговор. Освен това и самият институт. Една от насоките на работата им там е да направят така, че интелигентните компютри да не станат опасни за човека в бъдеще, та не знам, мирише ми на гнило. Изглежда Балдер или е предоставил на института нещо от своите изследвания, или пък…

— Да?

— Е изплюл камъчето за нас, или каквото там е знаел.

— Би било лошо.

Юрий кимна, а Ян Холстер тихо изпсува. Нищо не беше минало според очакванията им, а никой от двамата не бе свикнал да се проваля. Ето че се бяха издънили два пъти поред, и то заради някакво си дете, дете със забавено развитие, а това само по себе си бе достатъчно сериозно. Но не и най-лошото.

Най-лошото беше, че Кира бе тръгнала насам, на всичкото отгоре съвсем излязла от кожата си, а никой от тях не бе свикнал и на това. Напротив, беше ги разглезила със своята хладна елегантност, придаваща на дейността им нотка на непогрешимост. Сега беше бясна, извън всякакъв контрол, бе изревала, че били жалки, некомпетентни идиоти. На практика обаче причината не беше в пропуските, изстрелите, които може би бяха, а може и да не бяха улучили момчето със забавено развитие. Причината беше жената, която бе изникнала от нищото и бе защитила Аугуст Балдер. Тъкмо тя бе накарала Кира да обезумее.

Когато Ян се зае да я описва — доколкото изобщо бе смогнал да я види, — Кира го засипа с порой от въпроси. Получеше ли според нея погрешен отговор, изпадаше в истерия, крещеше и се пенеше, викаше, че трябвало да я убият, както и че всичко било типично за тях, че били безмозъчни некадърници. Нито Ян, нито Юрий разбираха защо тя реагира толкова бурно. Никой от двамата не я беше чувал да врещи така преди.

От друга страна, имаше много неща, които не знаеха за нея. Ян Холстер никога нямаше да забрави как в един апартамент в хотел „Д’Англьотер“ в Копенхаген бе правил секс с нея за трети или четвърти път, а когато след това лежаха на двойното легло, пиеха шампанско и си бъбреха за неговите войни и неговите убийства, както толкова често се беше случвало, я бе погалил по рамото и ръката, откривайки разделен на три белег на китката ѝ.

— Как си се сдобила с това, красавице моя? — бе я попитал, получавайки в отговор унищожителен поглед на омраза.

Оттогава повече не му даде да спи с нея. Схвана го като наказание, задето бе попитал. Кира се грижеше за тях и ги зариваше с пари, ала нито той, нито Юрий или друг някой от обкръжението ѝ имаше право да разпитва за нейното минало. Това бе едно от онези неписани правила, които никому от тях отдавна вече не хрумваше да нарушава. Тя беше тяхната благодетелка за добро или за зло, най-вече за добро, мислеха си, и трябваше да се нагаждат към приумиците ѝ и да живеят в непрестанна несигурност, без никога да знаят дали ще се обърне към тях с нежност, или студенина, или пък ще ги постави на мястото им, като им зашлеви някоя внезапна, парлива плесница.

Юрий затвори компютъра и отпи глътка от питието си. И двамата полагаха усилия да внимават с алкохола, доколкото им бе възможно, за да не настроят още повече Кира срещу себе си. Ала положението беше почти безнадеждно. Прекомерните количества фрустрация и адреналин определено ги тласкаха към чашката. Ян попипа нервно телефона си.

— Олга не ти ли повярва? — рече Юрий.

— Ни най-малко, а скоро сигурно ще види и една детска рисунка с мен по всички водещи новини.

— Не вярвам чак толкова в онази рисунка. Изглежда ми като някакво пожелателно говорене от страна на полицията.

— Значи се мъчим да убием едно дете нахалост.

— Не би ме учудило. Не би ли трябвало Кира вече да е тук?

— Всеки момент ще се появи.

— Коя е била според теб?

— Коя?

— Мацката, дето изникнала от нищото.

— Нямам представа — отвърна Ян. — Не съм и толкова убеден, че самата Кира знае. Като че ли по-скоро се тревожи за нещо.

— Подозирам, че ще трябва да ги убием и двамата.

— Боя се, че ще се наложи да свършим нещо повече.

* * *

Аугуст не се чувстваше добре. Поне дотолкова ѝ беше ясно. По шията му бяха избили червени петна, юмруците му се свиваха конвулсивно. Лисбет Саландер, която седеше до него на кръглата кухненска маса в къщата на Ингарьо и работеше по своето RSA криптиране, се уплаши да не получи някакъв пристъп. Но нищо не се случи. Аугуст само посегна към един черен пастел.

В същия миг бурен порив на вятъра разтресе големите стъкла на прозорците, Аугуст се поколеба и взе да прекарва лявата си ръка напред-назад по масата. После обаче все пак зарисува, черта тук, друга там, сетне кръгчета, копчета, помисли си Лисбет, после ръка, детайли от брадичка, разкопчана риза. След това му потръгна по-бързо и постепенно напрежението в гърба и раменете на момчето понамаля. Сякаш рана се бе пропукала и бе започнала да заздравява.

Не че това му придаваше нормален вид. Очите му горяха с измъчен блясък, а от време на време и потреперваше. Без съмнение обаче нещо в него се бе уталожило. Ето че смени пастела и нарисува под, под с цвят на дъб, а отгоре му гъмжило от парченца от пъзел, които навярно щяха да образуват блещукащ нощен град. И все пак беше ясно още отсега, че в картинката нямаше да има нищо приятно.

Ръката и разкопчаната риза явно принадлежаха на едър мъж с тумбесто шкембе. Беше се превил като сгъваемо ножче и удряше на пода някакъв малък човек, който не се помещаваше в зрителното поле по простата причина, че именно той наблюдаваше сцената и поемаше ударите.

Ужасяваща картина, несъмнено. Но като че ли нямаше нищо общо с убийството, макар рисунката определено да разобличаваше някакъв побойник. В самото ѝ ядро, в епицентъра ѝ изпъкваше разярено, потно лице, всяка бръчица на което бе прецизно изобразена. Лисбет разпозна лицето. Не че гледаше телевизия кой знае колко или пък ходеше на кино. Но все пак разбра, че то принадлежеше на актьора Ласе Вестман, доведения баща на Аугуст, ето защо се наведе към момчето и му каза със свещен, вибриращ гняв:

— Това няма да ти го стори никога повече, никога!

Глава 21.

23 ноември

Алона Касалес разбра, че има сериозен проблем, когато върлинестата фигура на командир Джони Инграм се приближи до Ед Неда. Още по колебливия език на тялото му можеше да се долови, че пристига с лоши новини.

Джони Инграм често си доставяше удоволствието да забие камата в гърба на някого. С Ед обаче беше различно. Дори височайшите се бояха от Ед. Той бе способен да накара адът да се разтвори под краката на този, който се опиташе да го спъне. А Джони Инграм не беше от хората, които си падат по сцени, още по-малко обичаше да изглежда жалък, а точно това го очакваше, ако намислеше да се кара с Ед. Щеше да изглежда като кръгла нула.

Докато Ед беше безцеремонен и избухлив, Джони Инграм беше изискано момче от висшата класа с тънки крачка и нещо превзето в маниерите. Джони Инграм беше играч от класа и не му липсваше влияние във важните среди нито във Вашингтон, нито в сферата на предприемачеството. В дирекцията беше втори след шефа на АНС Чарлс О’Конър и макар често да се усмихваше и майсторски да раздаваше комплименти, усмивката му никога не достигаше очите. От него се бояха като от малцина.

Разполагаше с деликатни сведения за хората, а между другото, отговаряше и за „надзора над стратегическите технологии“, на по-откровен език, промишления шпионаж — онази част от АНС, която помагаше на американската хайтек промишленост в глобалната конкуренция.

Сега обаче, както бе застанал пред Ед в своя контешки костюм, тялото му сякаш се спихна и макар Алона да седеше на трийсет метра от него, тя долови с точност какво предстои да се случи: Ед беше на път да избухне. Бледото му, преуморено лице бе добило червеникав оттенък и той внезапно изправи своя изкривен гръб, изпъчи голямото си шкембе и изрева гръмко:

— Лайно с лайно зализано!

Никой освен Ед не би нарекъл Джони Инграм „зализано лайно“ и Алона почувства, че го обожава.

* * *

Аугуст начена нова рисунка.

Драсна няколко черти по листа. Така натискаше, че черният пастел се счупи. Взе друг и точно като предишния път захвана бързо да рисува, един детайл тук, друг там, пръснати парчета, които се доближаваха едно до друго и постепенно образуваха цялост. Пак същата стая. Сега обаче пъзелът на пода беше друг и по-лесен за различаване. Представляваше червена, полетяла напред спортна кола и ликуващо море от зрители на трибуна, а над нея не стоеше един мъж, бяха двама.

Единият пак беше Ласе Вестман. Сега бе облечен в тениска и шорти, а погледът му беше кървясал, леко кривоглед. Изглеждаше нестабилен и пиян, ала това не го правеше по-малко бесен. От устата му се точеха лиги. При все това не той беше най-плашещият образ на рисунката. По-страховит беше другият мъж. Във воднистите му очи блестеше чист садизъм. Беше небръснат и също пиян, имаше тънки, почти невидими устни и явно риташе Аугуст, макар момчето точно както и предишния път да не се виждаше в кадър, просто бе неописуемо присъстващо чрез отсъствието си.

— Кой е другият? — попита Лисбет.

Аугуст не отвърна, ала раменете му трепереха, а краката му се усукаха на възел под масата.

— Кой е другият? — попита Лисбет малко по-строго и тогава Аугуст написа на рисунката с детински, леко треперлив почерк:

РОГЕР

Рогер — това не говореше нищо на Лисбет.

* * *

Два часа по-късно във Форт Мийд, след като хакерчетата му бяха разчистили след себе си и се бяха изнизали, Ед отиде при Алона. Странното обаче беше, че вече изобщо нямаше вид на ядосан или обиден. По-скоро излъчваше предизвикателство, а, изглежда, и гърбът не го измъчваше особено. В ръката си държеше тефтер. Едната презрамка на тирантите му се бе откачила.

— Е, старче — поде тя. — Сега вече изгарям от любопитство. Какво е станало?

— Получих отпуск — отговори той. — Каня се да замина за Стокхолм.

— Точно там ли? По това време на годината там не е ли студено?

— Явно повече от всякога.

— Но ти всъщност няма да ходиш там на почивка.

— Между нас казано, няма.

— Ставам все по-любопитна.

— Джони Инграм ни нареди да прекратим разследването. Хакерът да си диша спокойно, ние само ще запушим няколко уязвими дупки. После случаят ще бъде забравен.

— Защо, по дяволите, е наредил такова нещо?

— За да не дърпа дявола за опашката, твърди той, за да не би да изтече информация за атаката. Би било съкрушително, ако се разчуе, че са ни хакнали, да не говорим пък за всеобщото злорадство и за всичките хора, начело с мен, които ръководството ще се види принудено да изрита, за да си спаси реномето.

— Значи, те е и заплашил?

— И още как. Разправяше как съм щял да бъда публично унижен, съден и обруган.

— Ти обаче не изглеждаш особено стреснат.

— Мисля да го прецакам.

— И как си го представяш? Та този келеш има връзки навсякъде.

— Аз също познавам този-онзи. Освен това Инграм не е единственият, който разполага с деликатна информация за хората. Проклетият хакер е имал добрината да свърже и съпостави файловете ни и да ни осведоми мъничко относно собствените ни мръсни ризи.

— Не е ли малко иронично?

— Дори много. Трябва ти подлец, за да разобличиш друг такъв. Отначало данните не изглеждаха чак толкова страшни, не и в сравнение с всичко друго, с което се занимаваме. После обаче, когато се задълбочихме в проучванията си…

— Да?

— Оказа се чист динамит.

— В какъв смисъл?

— Най-приближените на Джони Инграм не просто събират информация относно фирмени тайни, за да помагат на нашите собствени големи концерни. Понякога я и продават скъпо, а тия пари, Алона, невинаги попадат в касата на нашата организация…

— А в собствените им джобове.

— Именно, и тук вече разполагам с достатъчно доказателства, за да пратя Йоаким Баркли и Браян Абът в дранголника.

— Божичко!

— Лошото е обаче, че с Инграм е малко по-сложно. Убеден съм, че той е мозъкът на целия този цирк. Иначе нещата не се връзват. Ала още не разполагам с неопровержимо доказателство, което прави цялата операция рискована. Определено не е невъзможно — макар и да се съмнявам в това — в онзи файл, който хакерът свали, да пише нещо конкретно за него. Но няма да можем да го декриптираме. Това е непробиваемо, шибано RSA криптиране.

— И какво ще правиш?

— Ще затегна мрежата около него. Ще покажа на всички до един, че собствените му сътрудници са се съюзили със закоравели престъпници.

— Като Паяците.

— Като Паяците. В кюпа са заедно с някои наистина вмирисани риби. Дори не би ме учудило да са били замесени в убийството на твоя професор в Стокхолм. Най-малкото са имали явен интерес да го видят мъртъв.

— Сигурно се шегуваш.

— Ни най-малко. Твоят професор е криел знания, които биха могли да се взривят в лицата им.

— По дяволите.

— Именно.

— И сега ще заминеш за Стокхолм като някой частен детектив, за да проучиш всичко това.

— Не като частен детектив, Алона. Ще разполагам с всички официални правомощия, а докато съм там, смятам така да я намлатя, че звезди посред бял ден да види.

— Трябва да ми се е счуло, Ед. Я ли каза?

— Да, драга моя. Я казах!

* * *

Рисунките на Аугуст върнаха Лисбет назад във времето и тя отново си припомни стиснатия юмрук, който ритмично и настоятелно удряше по матрака.

Спомни си думкането и пръхтенето, риданията откъм спалнята. Спомни си времето на „Лундагатан“, когато си нямаше друго убежище освен своите комикси и фантазии за отмъщение. После се отърси от тези мисли, погрижи се за раната си, смени превръзката, провери пистолета и се увери, че е зареден. Влезе в PGP връзката.

Андрей Зандер питаше как я карат и тя отговори накратко. Бурята навън тресеше дърветата и храстите. Пийна малко уиски, хапна парче шоколад, после излезе на терасата и продължи по склона, като щателно проучи терена и забеляза неголяма скална пукнатина по-надолу по стръмнината. Преброи крачките си и запамети всяка малка промяна в пейзажа.

Когато отново влезе вътре, Аугуст бе направил нова рисунка с Ласе Вестман и Рогер. Лисбет предположи, че момчето има нужда да го излее от себе си. Ала все още не бе нарисувал нищо от момента на убийството, нито драскулка. Дали преживяното бе блокирано в мислите му?

Лисбет бе обзета от неприятното усещане, че времето им изтича. Погледна угрижено към Аугуст и новата му рисунка, към главозамайващите числа, които бе изписал отстрани, и за около минута се вглъби в тях, изучавайки структурата им, когато внезапно съзря поредица от цифри, на която като че ли не ѝ беше там мястото.

Беше сравнително кратка: 23058443008139952128, и тя я разгада на мига. Не бяха прости числа, а по-скоро число, което по силата на собствената си хармония представлява сумата на всички свои положителни делители. С други думи, съвършено число, точно каквото е 6, понеже 6 може да се раздели на 3, 2 и 1, а 3+2+1 прави 6. Тогава тя се усмихна и ѝ хрумна чудновата мисъл.

* * *

— Ще трябва да ми обясниш — каза Алона.

— Ще го сторя — отвърна Ед. — Но макар и да знам, че е излишно, искам тържествено да ми обещаеш, че няма да кажеш нищо на никого.

— Обещавам, дръвнико.

— Добре, защото ето как стоят нещата: след като изревах някоя и друга истина на Джони Инграм, най-вече заради идеята, аз признах, че е прав. Дори се престорих на благодарен, задето слага точка на нашето разследване. Така или иначе, нямаше да напреднем повече, рекох, и в известен смисъл това си беше голата истина. Чисто технически бяхме изчерпали възможностите си. Бяхме сторили всичко и малко отгоре, ала нахалост. Хакерът беше оставил заблуждаващи следи във всяко кьошенце и само ни въвеждаше в нови лабиринти. Едно от моите момчета каза, че дори и напук на всичко да стигнем до края, така или иначе, нямало да го повярваме. Щели сме да си мислим, че това е нова клопка. Така че да, щяхме съвсем да я закъсаме, ако продължавахме по стандартния път.

— Но ти и не си голям привърженик на стандартния път.

— Не, вярвам повече в задния вход. Всъщност изобщо не се бяхме предали. Бяхме разговаряли с нашите контакти сред хакерите, както и с приятелите си от софтуерните компании. Бяхме извършили всякакви проучвания и подслушвания, проведохме собствени атаки. Нали разбираш, при толкова сложна атака като тази, винаги се правят предварителни проучвания. Задават се определени специфични въпроси, посещават се определени специални сайтове и ние неизбежно се добираме до някои от тях. Преди всичко обаче, Алона, налице бе един фактор, който говореше в наша полза. Това бе талантът на хакера. Беше толкова голям, че ограничаваше бройката на заподозрените. Все едно престъпник внезапно да вземе 100 метра за 9,7 секунди на местопрестъплението. Тогава знаеш с голяма положителност, че самият Болт[23] или някой от конкурентите му е виновникът, нали?

— Значи е на това равнище.

— В тази атака има части, пред които оставам със зяпнала уста, а съм видял немалко. Ето защо хвърлихме неимоверно много усилия да говорим с хакери и просветени хора от бранша, да ги разпитваме. Кой би бил способен да направи нещо велико, ама наистина велико? Кои са действителните големи звезди днес? Естествено, бяхме принудени да задаваме въпросите по-хитро, та никой да не заподозре какво се е случило на практика. Ударихме на камък. Като да стреляш в тъмното, като да крещиш в пустинята. Никой не знаеше нищо, дори не се и преструваше, че знае, или, да, разбира се, упоменаваха се редица имена, но никое не изглеждаше правилното. Известно време се занимавахме с един руснак, Юрий Богданов. Стар наркоман и крадец с вълшебни пръсти. Нищо не може да го спре. Хаква каквото си поиска, дявол го взел. Още докато бил парцалив скитник в Санкт Петербург, който крадял коли и тежал 40 кг заедно с дрехите, компаниите по ИТ сигурност се мъчели да го вербуват. Дори хора от полицията и разузнавателните служби искали да го привлекат, та да не ги изпреварят престъпните организации. Очевидно обаче тази битка била загубена и днес Богданов е детоксикиран, преуспял и тежи поне 60 кг с дрехите. Почти сме убедени, че той е един от твоите бандити, Алона, това беше и един от поводите да се заинтересуваме от него. Бяхме разбрали за връзката с Паяците след проведените проучвания, но после…

— После не можехте да разберете защо един от техните ще ни предостави нови нишки и взаимовръзки?

— Именно. И тогава продължихме разузнаването. Скоро в разговорите изникна друга банда.

— И кои са те?

— Наричат себе си Републиката на хакерите. Имат страхотна репутация. Смятат ги за върховни таланти, незаменими в криптирането. С пълно право, бих добавил. Ние и мнозина други непрекъснато се мъчим да проникнем в тези групи, не само за да се осведомим какви ги вършат. Искаме и да наемем хората. Понастоящем се е разразила битка за най-добрите хакери.

— Ето че всички сме станали престъпници.

— Ха, да, може би. Както и да е, Републиката на хакерите много я бива. За което имаме достатъчно свидетелства. Ала не е само това. Носят се и слухове, че се били захванали с нещо голямо, а и преди всичко, че лице с псевдоним Боб Песа, който според нас може да се причисли към бандата, е правил проучвания и е задавал въпроси относно едно наше момче, Ричард Фулър. Познаваш ли го?

— Не.

— Манийно-депресивен и самодоволен тип, който отдавна ме тревожи. Класически риск за сигурността. Става надменен и небрежен, когато изпадне в маниакалните си периоди. За банда хакери той е тъкмо човекът, на когото да се нахвърлят, и се изисква да притежаваш наистина квалифицирана информация, за да знаеш това. Психическото му здраве не е общодостъпен факт. Едва ли и майка му е съвсем наясно. Сега обаче до голяма степен съм убеден, че не са проникнали чрез Фулър. Проучихме всеки отделен файл, който Ричард е получил напоследък, и там няма нищо. Изследвахме го от глава до пети. Мисля си все пак, че Ричард Фулър е бил част от първоначалния план на Републиката. Не че разполагам с някакви доказателства срещу групата, съвсем не, ала интуицията ми подсказва, че точно тя стои зад атаката.

— Спомена за момиче.

— Именно. След като вече бяхме набелязали тази група, осведомихме се колкото можахме за тях, макар и да не беше съвсем лесно да различим слуховете и митовете от фактите. Едно нещо обаче се повтаряше толкова регулярно, че накрая не видях причина да се съмнявам в него.

— И какво е то?

— Че най-голямата звезда в Републиката на хакерите е някоя си на име Осата.

— Осата?

— Точно, и няма да те отегчавам с технически подробности, но Осата е нещо като легенда в определени среди, например поради умението си да обръща надолу с главата установените методи. Някой каза, че Осата може да бъде надушена в хакерска атака точно както може да се разпознае някой мотив от Моцарт. Имала свой собствен стил, който не можел да се сбърка, и това всъщност беше първото, което каза едно от моите хлапета, след като разучи атаката: това тук се различава от всичко, на което сме се натъквали досега, на съвсем ново равнище е, нещо едновременно нелепо и изненадващо, при все това ударно и ефективно.

— Значи гений.

— Несъмнено, ето защо се заехме да търсим в интернет всичко налично за тази Оса, за да опитаме да разкрием кой стои зад псевдонима. Никой обаче не се изуми особено, когато не ни се удаде. Не би приличало на това лице да оставя някакви пролуки. Ала знаеш ли какво направих тогава? — заяви гордо Ед.

— Не.

— Заех се да проверя какво означава самата дума.

— Освен буквалното ѝ значение.

— Да, точно, и не защото аз или някой друг сме си мислели, че това ще ни доведе донякъде. Както обаче казах, ако човек не сполучи по главния път, тръгва да се лута по страничните. Никога не се знае на какво може да се натъкне. И, естествено, оказа се, че Оса[24] означава всевъзможни неща. Това е името на британски боен самолет от Втората световна война. Има и такава комедия от Аристофан, популярен късометражен филм от 1915 г., сатирично списание от Сан Франсиско, излизало през XIX век, а разбира се, и абревиатура на „бял англосаксонски протестант“, плюс още доста неща. Но всичките тия значения изглеждаха твърде сложни, за да препращат към гениален хакер. Изобщо не пасваха на културата им. Знаеш ли обаче кое пасна?

— Не.

— Онази, на която най-често съответства Осата в интернет, супергероинята от „Марвъл Комикс“, една от основателките на бандата на Отмъстителите.

— Комиксите, по които направиха филми.

— Именно. Бандата с Тор, Железния човек, Капитан Америка и всичките там. За известно време в оригиналните албуми с комикси Осата е дори техен предводител. Осата е доста готина фигура, трябва да отбележа, изглежда малко нещо рокаджийка и бунтарка, облечена е в черно и жълто с крила на насекомо, къса черна коса и нахакано държане; момиче, което атакува от неизгодно положение и притежава способността както да расте, така и да се смалява на размери. Всички източници, с които си кореспондирахме, мислят, че става въпрос за тази Оса. Е, сега, не е задължително лицето зад онзи псевдоним да бъде фенка на „Марвъл Комикс“, поне не понастоящем. Този псевдоним го има отдавна. Може и да не е нищо повече от някаква история от детството, която не може да забрави, или пък просто кратко иронично намигване, нещо, което не означава нищо повече от факта, че някога нарекох котарака си Питър Пан, без дори да харесвам онзи самомнителен герой, дето така и не ще да порасне. Но все пак…

— Да?

— Нямаше как да не установя, че и тази престъпна мрежа, която Осата проучва, използва кодови названия от „Марвъл Комикс“. Нали понякога се наричат Обществото на паяците?

— Да, но това според мен е просто игра. За да ни дразнят, задето ги следим.

— Тъй, тъй, съгласен съм, но дори и игрите могат да дадат насоки или зад тях да се крие нещо сериозно. Знаеш ли какво е присъщо на Обществото на паяците в „Марвъл Комикс“?

— Не.

— Че воюват срещу посестримите на Осата.

— Окей, схващам. Това е детайл, достоен за размисъл, но не мога да проумея как е могъл да ви помогне.

— Само чакай и ще чуеш. Какво ще кажеш, имаш ли желание да ме придружиш до колата ми? Трябва да отпрашвам към летището час по-скоро.

* * *

Очите на Микаел Блумквист се затваряха. Не беше особено късно, ала с цялото си тяло усещаше, че не издържа повече. Наложително бе да се прибере и да поспи няколко часа, а тази нощ или утре сутрин да набере скорост отново. Впрочем може би щеше да му е от полза да изпие няколко бири пътем. Безсънието туптеше в челото му и се налагаше да пропъди някои спомени и опасения, а може би щеше да му се удаде да подбере и Андрей. Погледна към колегата си.

Андрей изглеждаше толкова млад и сякаш изпълнен с енергия за двама. Пишеше си на компютъра, все едно току-що бе започнал, от време на време трескаво разлистваше записките си. Беше в редакцията от пет часа сутринта. Сега беше шест без петнайсет следобед, а не бе правил кой знае колко почивки.

— Какво ще кажеш, Андрей? Да излезем ли на по бира и нещо за капване, хем да обсъдим историята?

В първия момент Андрей сякаш не схвана въпроса, сетне обаче вдигна глава и вече далеч не изглеждаше толкова зареден с енергия. С лека гримаса взе да масажира рамото си.

— А… да… може би — поколеба се той.

— Приемам го за „да“ — рече Микаел. — Какво ще кажеш за „Народната опера“?

„Народната опера“ беше бар и ресторант на „Хурншгатан“ недалеч оттам. Привличаше немалко журналисти и хора с артистична нагласа.

— Само че… — отвърна той.

— Какво?

— Този портрет на търговец на предмети на изкуството от „Буковскис“, дето се качил на влак от Централната гара на Малмьо и така и не се върнал. Ерика смята, че ще е добре да влезе в броя.

— Боже, как те товари тая жена.

— Не мисля така. Но нещо не ми се получава. Става толкова засукано и сковано.

— Искаш ли да погледна?

— На драго сърце, но нека първо понапредна. Ще се срамувам до смърт, ако го зърнеш в този вид.

— Значи, ще изчакаме, но хайде де, Андрей, поне да излезем да хапнем. Ако трябва, после можеш да се върнеш да работиш — рече Микаел и погледна колегата си.

Дълго щеше да го помни в този вид. Андрей носеше сако на кафяво каре и бяла риза, разкопчана на шията. Изглеждаше като филмова звезда или във всеки случай като млад Антонио Бандерас, но още по-млад от обикновено и по-нерешителен.

— Май че все пак ще остана и ще въведа това тук в ред — поколеба се той. — В хладилника имам малко храна за микровълновата.

Микаел се замисли дали по силата на своята по-старша позиция да не нареди на Андрей да го придружи. Вместо това каза:

— Окей, ще се видим утре. Как е с нашите хора там? Още ли няма рисунка на убиеца?

— Явно не.

— Утре ще трябва да намерим друго решение. Довиждане засега, и умната — каза Микаел, стана и си навлече палтото.

* * *

Лисбет си припомни нещо, което беше чела относно савантите много отдавна в списание „Сайънс“. В своя статия теоретикът на числата Енрико Бомбиери препращаше към книгата на Оливър Сакс „Мъжът, който взе жена си за шапка“, където двама близнаци с аутизъм и умствени увреждания си седели кротко и изброявали един на друг главозамайващо големи прости числа, сякаш ги виждали с очите си в някакъв вътрешен математически пейзаж, или направо били открили загадъчен пряк път към мистерията на числата.

Вярно, онова, което успели да сторят близнаците, и това, в което искаше да успее Лисбет, бяха две различни неща. И все пак имаше връзка, помисли си тя, ето защо реши да опита, колкото и малко да ѝ се вярваше. За целта отново отвори криптирания файл на АНС и своята програма за факторизация с елиптични криви. После пак се обърна към Аугуст. Той отвърна с клатене на торса напред-назад.

— Прости числа. Ти обичаш прости числа — каза му.

Аугуст не я погледна, още по-малко пък спря да се полюшва.

— Аз също ги обичам — продължи тя. — Но точно сега има нещо, което особено ме вълнува. Казва се факторизиране. Знаеш ли какво е това?

Аугуст се взираше в масата, поклащайки се. Не изглеждаше да разбира нещо.

— Факторизиране на прости числа е, когато представим едно число като произведение от прости числа. С произведение в случая искам да кажа резултатът от умножение. Схващаш ли?

Лицето на Аугуст не трепна, а Лисбет се замисли дали чисто и просто да не си държи устата затворена.

— Според основните принципи на аритметиката всяко естествено число има уникална факторизация на прости числа и всъщност това е доста яко. Едно толкова елементарно число като 24 можем да го получим по всевъзможни начини, например като умножим 12 по 2 или 3 по 8, или 4 по 6. При все това има само един начин да го факторизираме с прости числа и това е 2 x 2 x 2 x 3. Схващаш ли? Всички числа си имат уникална факторизация. Проблемът е само в това, че е лесно да умножаваме прости числа и да получаваме големи, но често е невъзможно да направим обратното — от отговора да се доберем до простите числа, а точно това е използвал един много лош човек, за да кодира едно тайно съобщение. Чаткаш ли? Малко като при коктейла — лесно е да забъркаш питиетата, но е трудно да ги разделиш.

Аугуст нито кимна, нито продума, ала поне вече не клатеше тялото си.

— Да видим дали те бива във факторизирането на прости числа, Аугуст? Ще пробваме ли?

Аугуст не мръдна от мястото си.

— Тълкувам го като „да“. Да започнем с числото 456.

Аугуст гледаше все така отчуждено, а Лисбет все повече се убеждаваше, че идеята ѝ е нелепа.

* * *

Навън беше студено и ветровито, по улиците имаше сравнително малко хора. Микаел реши, че студът му действа добре, почувства се почти във форма и се размисли за дъщеря си Пернила и думите ѝ за писането „не на шега“, и за Лисбет, разбира се, и за момчето. Какво ли правеха сега?

Вървейки нагоре към „Хурншгатан“, той спря пред една витрина и се позагледа в картина, изобразяваща весели, безгрижни хора на коктейл. Сигурно грешеше, но в този миг му се стори, че беше изминала цяла вечност, откак той самият бе стоял така безгрижно с питие в ръка. За кратък миг закопня да бъде някъде далеч. После потръпна, обзет от усещането, че го следят. Навярно беше последица от всичко, през което бе минал през последните дни. Обърна се и видя смайващо красива жена с яркочервено палто и разпусната тъмноруса коса, която му се усмихна леко неуверено и свенливо. Той ѝ отвърна с предпазлива усмивка и се канеше да продължи напред, но после отново я погледна, сякаш очакваше жената всеки момент да се превърне в нещо друго, по-тривиално.

Тя обаче сякаш с всяка изминала секунда ставаше все по-ослепителна, приличаше на кралска особа, на голяма звезда, която по погрешка се е залутала сред обикновените хора, и в този миг, в първия момент на удивление, Микаел едва ли би могъл да я опише или пък да посочи и една-единствена подробност от външността ѝ. Жената изглеждаше като прелестно клише от модно издание.

— Мога ли да ти помогна? — каза той.

— Не, не — отвърна тя смутено и нямаше съмнение, че свенливостта ѝ беше очарователна.

А не беше от жените, които човек би взел за свенливи. Изглеждаше така, сякаш би следвало да владее света.

— Ами добре, приятна вечер — рече той и се обърна, ала тя го прекъсна с нервно покашляне.

— Не си ли ти Микаел Блумквист? — продължи тя още по-неуверено и сведе поглед към облите камъни на улицата.

— Аз съм — отвърна той и се усмихна вежливо.

Положи усилия да се усмихне така вежливо, както би се усмихнал на всеки друг.

— Само искам да кажа, че винаги съм ти се възхищавала — продължи тя, вдигна предпазливо глава и продължително се вгледа в очите му.

— Поласкан съм, но измина много време, откак пишех смислени неща. Коя си ти?

— Казвам се Ребека Свенсон — рече тя. — Понастоящем живея в Швейцария.

— А сега си у дома на гости.

— Съвсем за малко, уви. Липсва ми Швеция. Дори ми липсва ноември в Стокхолм.

— Значи, работата е сериозна.

— Ха, да! Но сигурно е така с носталгията по дома, нали?

— Как?

— На човек му липсва дори лошото.

— Вярно е.

— Но знаеш ли как лекувам всичко? Следя шведската журналистика. Струва ми се, че не съм изпуснала и една статия в „Милениум“ през последните години — продължи тя и тогава той отново погледна към нея и забеляза, че всеки отделен елемент от облеклото ѝ, от черните обувки на високи токчета до кашмирения шал на синьо каре, беше скъп и необикновен.

Ребека Свенсон не изглеждаше точно като типичния читател на „Милениум“, ала Микаел нямаше причина да проявява предразсъдъци спрямо заможните шведи от чужбина.

— Там ли работиш?

— Вдовица съм.

— Разбирам.

— Понякога така се отегчавам. Тръгнал ли беше нанякъде?

— Мислех да пийна и да похапна — каза той и веднага съжали за отговора си. Беше твърде приканващ, твърде очакван, но поне беше верен. Наистина смяташе да пийне и да хапне.

— Може ли да ти правя компания? — попита тя.

— Би било чудесно — отвърна той колебливо и тогава тя за миг докосна ръката му навярно без да иска, поне му се щеше да мисли така.

Все още изглеждаше свенлива. Бавно се запътиха към „Хурншгатан“ покрай редицата от галерии.

— Толкова е приятно да се разхождам тук с теб — рече тя.

— Беше малко неочаквано.

— Не си мислех точно това, когато се събудих тази сутрин.

— Какво си мислеше тогава?

— Че ще бъде тягостно както обикновено.

— Не знам дали съм чак толкова забавна компания днес — каза той. — Доста съм погълнат от една история.

— Твърде много ли работиш?

— Навярно.

— Значи, може би се нуждаеш от кратка почивка — заяви тя и грейна в обаятелна усмивка, изпълнена с копнеж или сякаш обещаваща нещо, и в този миг му се стори, че е виждал тази усмивка и преди, ала в друга форма, като в криво огледало.

— Срещали ли сме се някога? — попита той.

— Не ми се вярва. Освен че съм те виждала хиляди пъти на снимка и по телевизията, разбира се.

— Значи, никога не си живяла в Стокхолм?

— Когато бях малко момиченце.

— Къде живееше тогава?

Тя посочи неопределено напред по „Хурншгатан“.

— Хубави времена бяха — рече тя. — Татко ни се грижеше за нас. Понякога си мисля за това. Липсва ми.

— Не е ли сред живите?

— Почина твърде млад.

— Съжалявам.

— Да, на моменти още ми липсва. Накъде сме се запътили?

— Не знам точно — отвърна той. — Ей там има една кръчма, малко по-нагоре по „Белмансгатан“, „Бишопс Армс“. Познавам собственика. Доста добро място.

— Сигурно…

Лицето ѝ отново доби онова смутено, свенливо излъчване, а ръката ѝ за пореден път случайно докосна пръстите му; този път не беше толкова сигурен, че е непреднамерено.

— Или не е достатъчно луксозно за теб?

— О, сигурна съм, че е добро — каза тя. — Ала по кръчмите все ме зяпат. Натъквала съм се на толкова много свине.

— Представям си.

— Не би ли могъл…

— Какво?

Тя пак сведе очи и се изчерви — е, първо му се стори, че му се е привидяло. Зрелите хора май не поруменяват по този начин. Ала Ребека Свенсон от Швейцария, която изглеждаше горе-долу като седем милиона долара, наистина почервеня като ученичка.

— Не би ли желал да ме поканиш у вас на по чаша вино или две? — продължи тя. — Би било по-приятно.

— Ами…

Той се поколеба.

Трябваше му сън, за да бъде в добра форма утре рано сутринта. При все това отвърна нерешително:

— Ами да, разбира се. Имам бутилка „Бароло“.

За миг си помисли, че въпреки всичко ще се ободри и че може би го очаква малка, спираща дъха авантюрка.

Но си остана все така неуверен. Отначало не разбираше защо. Обикновено нямаше проблем в случаи като настоящия, пък и честно казано, беше разглезен от ухажващите го жени. Вярно, всичко се бе разиграло с главозамайваща скорост, ала не беше съвсем непривикнал и на това, а и към този вид отношения не проявяваше сантименталност. Така че не, не беше самата бързина на случващото се, или поне не само тя, бе нещо, свързано със самата Ребека Свенсон.

Тя бе, разбира се, млада и стъписващо красива и би трябвало да си има по-добро занимание от това да гони запотени и изнемощели от работа журналисти на средна възраст. Но имаше и нещо друго в погледите ѝ и в онова лъкатушене между дръзкото и свенливото, както и в привидно случайното докосване на ръцете ѝ. Това, което в първия момент бе възприел като неустоимо, започваше да му изглежда все по-преднамерено.

— Чудесно. Впрочем няма да окъснявам, не искам да ти съсипя някой репортаж — каза тя.

— Поемам цялата отговорност за всички съсипани репортажи — отговори той и се опита да отвърне на усмивката ѝ.

Но усмивката ѝ не беше естествена. Прихвана и нещо особено в погледа ѝ, внезапна вледеняваща студенина, която в рамките на секунда се преобрази в своята противоположност, в нежност, топлота, като у голяма актриса, демонстрираща своите умения. Тогава напълно се убеди, че нещо не беше наред. Само дето не разбираше какво, а и не желаеше да разкрива своите подозрения, поне засега. Искаше да разбере. Какво се разиграваше? Науми си, че беше важно да проумее.

Продължиха нагоре по „Белмансгатан“, не че все още имаше намерение да я води в дома си, ала се нуждаеше от време, за да схване какво става. Отново я погледна. Наистина беше очебийно красива. Но го порази мисълта, че не красотата ѝ го бе завладяла така отначало. Беше нещо друго, по-неуловимо, което насочваше мислите му към свят, съвсем различен от бляскавите седмични издания. В този момент Ребека Свенсон му изглеждаше като загадка, чийто отговор трябваше да узнае.

— Приятно кварталче — отбеляза тя.

— Не е лошо — отвърна той замислено и погледна към „Бишопс Армс“.

Малко над кръчмата, на кръстовището с „Тавастгатан“ стоеше мършав, висок мъж с черен каскет и тъмни очила и изучаваше някаква карта. Лесно би било да го вземеш за турист. В ръката си държеше кафява пътна чанта, носеше бели кецове и черно кожено яке с голяма, вдигната кожена яка. При нормални обстоятелства Микаел със сигурност не би му обърнал внимание.

Сега обаче не беше нищо неподозиращ наблюдател, ето защо реши, че движенията на мъжа са нервни и напрегнати. Можеше само да му се струва така, разбира се, защото в момента беше подозрителен, но наистина намираше, че леко разсеяното боравене с картата изглежда престорено, при това в същия миг човекът вдигна глава и хвърли изпитателен поглед към Микаел и жената. После пак сведе очи към картата си, но изглеждаше затормозен, като че ли искаше да скрие лицето си под каскета, и в наведената, сякаш засрамена глава имаше нещо, което се стори на Микаел познато. Той отново погледна Ребека Свенсон в тъмните очи.

Взира се в тях продължително и настоятелно и получи в отговор нежен поглед, ала не му отвърна, просто я гледаше твърдо и съсредоточено. Тогава лицето ѝ се смрази и едва в този миг Микаел Блумквист отвърна на усмивката.

Усмихваше се, защото внезапно бе разбрал за какво става дума.

Глава 22.

Вечерта на 23 ноември (шведско време)

Лисбет стана от кухненската маса. Не искаше повече да притеснява Аугуст. Момчето бе под силно напрежение, а и цялата ѝ идея беше налудничава от самото начало.

Хората винаги възлагат прекалено големи надежди на горките саванти. А стореното от Аугуст беше достатъчно впечатляващо. Лисбет излезе на терасата и докато опипваше внимателно раната, която все още я болеше, чу зад себе си скърцане по хартия. Извърна се и пое обратно към кухненската маса. В следващия миг се усмихна.

Аугуст бе написал:

2^3 x 3 x 19

Лисбет седна на стола си и каза на момчето, този път без да го гледа:

— Окей! Впечатлена съм. Но хайде да го направим малко по-трудно. Вземи 18 206 927.

Аугуст се сви над масата и Лисбет си помисли, че май беше нагло веднага да му подхвърля осемцифрено число. Ако обаче изобщо искаха да имат шанс за успех, трябваше да се целят далеч по-нависоко. Не се изненада, когато Аугуст отново започна нервно да клати торс. След две секунди обаче момчето се наведе напред и написа на листа си:

9419 x 1933

— Хубаво, какво ще кажеш за 971 230 541?

983 x 991 x 991, написа Аугуст.

— Хубаво — рече Лисбет и продължи нататък.

* * *

Алона и Ед стояха пред черния, подобен на куб главен щаб във Форт Мийд с огледалните му стъклени стени, на гъмжащия паркинг недалеч от големия радарен купол с всичките му сателитни чинии. Ед нервно въртеше в ръка ключовете на колата си и гледаше към обкръжаващата ги гора отвъд електрическата ограда. Беше поел към летището и каза, че вече закъснявал. Алона обаче отказваше да го пусне. Държеше ръката си на рамото му и клатеше глава.

— Та това е пълно безумие.

— Такова е — рече той.

— Значи, всяка една от онези кодови думи, които прихванахме от групата на Паяците — Танос, Чародейката, Земо, Алкема, Циклон и каквито там още бяха, всички се отличават с това, че са…

— Врагове на Осата в оригиналните албуми с комикси, да.

— Страхотно.

— Един психолог сто на сто би могъл да извлече нещо интересно от това.

— Трябва да е дълбоко вкоренена идея фикс.

— Без съмнение. Оставам с усещането за омраза — рече той.

— Нали ще се пазиш.

— Не забравяй, че съм момче от бандите.

— Това е било преди много време, Ед, и преди много килограми.

— Не зависи от теглото. Какъв беше онзи лаф: можеш да изкараш момчето от гетото…

— Но никога гетото от момчето.

— Не можеш да се отърсиш от това. Освен това ще ми съдействат от ИРР в Стокхолм. И те имат интерес този хакер да бъде веднъж завинаги обезвреден.

— Ами ако Джони Инграм научи?

— Няма да е добре, но, както разбираш, вече съм подготвил малко почвата. Дори съм разменил някоя и друга дума с О’Конър.

— Подозирах го. Мога ли да направя нещо за теб?

— Да.

— Казвай.

— Изглежда, бандата на Джони Инграм е имала панорамен поглед над цялото шведско полицейско разследване.

— Значи, подозираш, че по някакъв начин следят полицията?

— Или пък си имат източник някъде, например някой от шведските тайни служби. Ако те свържа с двама от своите най-добри хакери, би ли могла да се поразровиш из това?

— Звучи рисковано.

— Окей, забрави.

— Не, допада ми.

— Благодаря, Алона, ще ти изпратя повече информация.

— Е, приятно пътуване — пожела тя.

Ед се усмихна, седна в колата и потегли.

* * *

Впоследствие Микаел нямаше да бъде в състояние да обясни как точно бе разбрал, но навярно имаше нещо в лицето на Ребека Свенсон, нещо едновременно чуждо и познато. Може би общата хармония на чертите ѝ напомняше за своята собствена противоположност и заедно с други предчувствия и подозрения, които бе имал по време на работата над своята статия, му даде отговора. Вярно, засега далеч не беше сигурен, ала не се съмняваше, че нещо въобще не беше наред.

Мъжът горе на кръстовището, който сега продължи по пътя си със своята карта и с кафявата си чанта, положително беше същият образ, който бе видял на охранителната камера в Салтшобаден. Бе твърде невероятно това съвпадение да не означава нещо. Микаел помисли, после се обърна към жената, която наричаше себе си Ребека Свенсон, и каза, опитвайки се да изглежда сигурен в себе си:

— Приятелят ти си отива.

— Приятелят ми? — възкликна тя с искрено изумление. — Какво искаш да кажеш?

— Онзи там — продължи той и посочи мършавия гръб на мъжа, който тромаво крачеше по „Тавастгатан“.

— Майтапиш ли се с мен? Не познавам никого в Стокхолм.

— Какво искаш от мен?

— Исках само да те опозная, Микаел — отвърна тя и направи жест към блузата си, сякаш мислеше да разкопчае някое копче.

— Стига! — сряза я той и тъкмо се канеше да ѝ каже какво подозира, когато тя го погледна толкова жално и умолително, че той си изгуби мисълта и за миг реши, че наистина се е заблудил.

— Ядосан ли си ми? — попита тя обидено.

— Не, но…

— Какво?

— Нямам ти доверие — заяви той по-рязко, отколкото всъщност му се искаше.

Тогава тя се усмихна меланхолично и каза:

— Сякаш днес не си съвсем на себе си, а, Микаел? Май ще трябва да се срещнем друг път.

Тя го целуна по бузата толкова бързо и дискретно, че не съумя да я възпре. После му помаха кокетно с пръсти и изчезна нагоре по възвишението. Вървеше решително и самоуверено на високите си токчета и изглеждаше така, сякаш нищо на този свят не бе в състояние да я разтревожи. За част от секундата той се зачуди дали не би трябвало да ѝ попречи и да я подложи на нещо като кръстосан разпит, ала се съмняваше, че той би довел до нещо смислено. Вместо това реши да я проследи.

Лудост беше да го прави, ала не намери друго решение и я остави да се изгуби отвъд билото, след което тръгна подире ѝ. Забърза към кръстовището, убеден, че няма как да е стигнала далеч, ала там горе нямаше и помен от нея. Мъжът също не се виждаше. Сякаш и двамата бяха потънали вдън земя. Улицата беше почти изцяло пуста, с изключение на едно черно беемве, което тъкмо паркираше между две други коли, и млад мъж с козя брадичка и стар кожух от овча кожа, който се задаваше към него от отсрещната страна на улицата.

Къде се бяха дянали? Нямаше никакви малки улички, където да свърнат, никакви прикрити алейки. Дали не бяха влезли в някой вход? Микаел продължи надолу към „Торкел Кнютсонсгатан“, оглеждайки се зорко наляво и надясно. Нищо не виждаше. Подмина онова, което навремето беше „Котлето на Симир“, старият им любим ресторант, понастоящем ливанска кръчма, наречена „Табуле“. Биха могли да са влезли тук.

Не разбираше обаче как тя би успяла да се добере дотам. Беше я следвал по петите. Къде, по дяволите, беше? Дали двамата с мъжа не го наблюдаваха отнякъде? На два пъти се извърна рязко с чувството, че са изникнали зад гърба му, и за пореден път изпита вледеняващото усещане, че някой го гледа през телескопичен мерник. Беше фалшива тревога, поне доколкото можеше да прецени.

Мъжът и жената не се виждаха никъде, а когато най-сетне се отказа и пое към къщи, започна да му се струва, че се е измъкнал от голяма опасност. Нямаше представа дали това усещане отговаря на истината, но сърцето му думкаше, а гърлото му бе пресъхнало. Обикновено не се плашеше толкова лесно. Сега обаче се боеше от една на практика пуста улица.

Нищо не разбираше. Знаеше само с кого се налага да говори. Трябваше да издири Холгер Палмгрен, стария попечител на Лисбет. Първо обаче щеше да изпълни своя граждански дълг. Ако мъжът, когото бе видял, действително беше лицето от охранителната камера на Франс Балдер и ако съществуваше минимален шанс да бъде намерен, полицията трябваше да узнае за това, ето защо позвъни на Ян Бублански. Не му беше лесно да убеди комисаря.

Не му беше лесно да убеди и себе си. Навярно обаче имаше насъбран капитал от доверие, до който можеше да прибегне, колкото и да бе изкривявал истината напоследък. Бублански каза, че ще изпрати полицаи.

— А защо му е да идва в твоя квартал?

— Не знам, но предполагам, че няма да навреди, ако го потърсите.

— Да, сигурно.

— В такъв случай ви пожелавам успех.

— Все още е адски неприятно, че Аугуст Балдер е някъде там навън — добави Бублански с известен укор в гласа.

— Все още е адски неприятно, че информацията е изтекла от вас — отвърна Микаел.

— Мога да ти съобщя, че идентифицирахме нашия издайник.

— Така ли? Та това е страхотно.

— Боя се, че не е чак толкова страхотно. Мислим, че може да е имало няколко доносници, всички сравнително неволни с изключение евентуално на последния.

— Значи, трябва да се постараете да го откриете.

— Правим всичко по силите си, но започваме да подозираме…

— Какво?

— Нищо…

— Окей, няма нужда да ми казваш.

— Живеем в болен свят, Микаел.

— Нима?

— Свят, в който параноята е здравословна.

— Май че имаш право. Приятна вечер, комисарю.

— Приятна вечер, Микаел. Само не върши други глупости.

— Ще се опитам — отвърна той.

* * *

Микаел прекоси „Рингвеген“ и се спусна в метрото. Взе червената линия към Норшборг и слезе на Лилехолмен, където от няколко години насам Холгер Палмгрен живееше в малък апартамент. По телефона гласът на Холгер Палмгрен бе прозвучал уплашено, но Микаел го увери, че с Лисбет всичко е наред — надяваше се да казва истината, — и Холгер му даде да разбере, че е добре дошъл.

Холгер Палмгрен беше пенсиониран адвокат, дългогодишен попечител на Лисбет още откакто момичето, тогава на тринайсет години, бе затворено в психиатричната клиника „Санкт Стефан“ в Упсала. Днес Холгер беше стар и с разклатено здраве — бе получил два или три удара. От известно време насам се придвижваше с проходилка, на която се подпираше, а понякога дори тя не помагаше.

Лявата половина на лицето му беше провиснала, а лявата му ръка бе на практика обездвижена, но умът му беше бистър, а паметта — уникална, стига само да се касаеше за неща, разположени далеч назад във времето, и преди всичко ако ставаше въпрос за Лисбет Саландер. Никой не познаваше Лисбет като него.

Холгер Палмгрен бе сполучил там, където всички психолози и психиатри се бяха провалили или може би не бяха пожелали да успеят. След детство, прекарано в ада, когато момичето изпитваше недоверие към всички възрастни и към всякакви представители на институциите, Холгер Палмгрен я беше убедил да говори. Микаел смяташе това за малко чудо. Лисбет беше кошмарът на всички терапевти, ала на Холгер бе разказала и най-болезненото от детството си и това беше поводът Микаел да набере кода на входната врата на площад „Лилехолмсторет“ 96, да се изкачи с асансьора до петия етаж и да позвъни.

— Стари приятелю — каза Холгер на прага. — Много ми е драго да те видя. Но ми изглеждаш пребледнял.

— Спах малко лошо.

— Не е учудващо, когато стрелят по теб. Прочетох за това във вестника. Ужасяваща история.

— Определено.

— Случило ли се е още нещо?

— Ще ти разкажа — отвърна Микаел, седна на красив, тапициран в жълто диван точно до балкона и изчака Холгер, който с мъка се настани в инвалидна количка до него.

След това Микаел разказа историята в общи линии, ала когато стигна до своето прозрение или предчувствие, обзело го, докато вървеше по „Белмансгатан“, Холгер го прекъсна:

— Какво говориш?

— Мисля си, че беше Камила.

Холгер изглеждаше поразен.

— Онази Камила?

— Точно тя.

— Божичко — възкликна Холгер. — И какво стана после?

— Изпари се. Но мозъкът ми сякаш кипна.

— Мога да го разбера. Мислех си, че Камила веднъж завинаги е изчезнала от лицето на земята.

— Почти бях забравил, че са били две.

— Две бяха, и още как, близначки, които се мразеха.

— Знаех го, разбира се — продължи Микаел. — Ала трябваше да ми бъде напомнено, та да започна да размишлявам сериозно. Бях умувал, както ти казах, над въпроса защо Лисбет се замесва в тази история. Защо тя, опитната суперхакерка, проявява интерес към проста хакерска атака.

— И сега искаш да ти помогна да разбереш.

— Нещо такова.

— Окей — започна Холгер. — Ти знаеш основната история, нали? Майката, Агнета Саландер, била касиерка в „Консум Синкен“ и живеела сама с двете си дъщери на „Лундагатан“. Навярно заедно можели да водят доста сносен живот. Вярно, че в домакинството нямало много пари, а Агнета била страшно млада и нямала възможност да се образова. Обаче била любвеобилна и грижлива майка. Наистина искала да осигури добри условия за израстване на момичетата си. Само дето…

— Понякога бащата идвал на гости.

— Да, понякога бащата, Александър Залаченко, идвал и посещенията почти винаги свършвали по един и същи начин. Бащата изнасилвал и малтретирал майката, докато дъщерите седели в съседната стая и чували всичко. Един ден Лисбет открила майката в безсъзнание на пода.

— И тъкмо тогава си отмъстила за първи път.

— За втори — първия път наръгала Залаченко в рамото с нож.

— Именно. Този път подхвърлила в колата му кутия от мляко, пълна с бензин, и драснала клечката.

— Точно. Залаченко пламнал като факла и получил тежки изгаряния, наложило се да му ампутират единия крак. Самата Лисбет била затворена в отделение по детска психиатрия.

— А майката попаднала в санаториума в Епелвикен.

— Да, и това за Лисбет било най-болезненото в цялата история. Тогава майката била едва на двайсет и девет, ала така и не дошла на себе си. Прекарала четиринайсет години в дома с тежка мозъчна контузия и в ужасни мъки. Често изобщо не можела да общува с никого. Лисбет я посещавала колкото се може по-често и знам, че е мечтаела един ден майка ѝ да оздравее, за да може отново да започнат да разговарят и да се грижат една за друга. Това обаче така и не се случило. Ето това е най-мрачната част от живота на Лисбет. Гледала как майка ѝ линее и бавно умира.

— Знам, че е ужасяващо, но никога не съм разбирал добре участието на Камила в историята.

— То е по-сложно и в известен смисъл си мисля, че на момичето трябва да се прости. Та нали и тя е била просто дете, а преди дори да го осъзнае, се е превърнала в пионка в играта.

— Какво всъщност се е случило?

— Може да се каже, че са избрали различни страни в битката. Вярно, били са двуяйчни близначки и не са си приличали на външен вид, но са били съвсем различни и по характер. Лисбет се е родила първа. Камила дошла двайсет минути по-късно и явно още от малка била радост за очите. Докато Лисбет се държала като дивачка, Камила карала всички да възклицават: „О, какво сладко момиченце“, та със сигурност не е било случайно, че Залаченко от самото начало проявявал по-голяма поносимост към нея. Казвам поносимост, защото в първите години, разбира се, и дума не можело да става за друго. За него Агнета била просто курва, така че по пътя на логиката нейните деца не били нищо повече от копелета, които само му се пречкали. И все пак…

— Да?

— Все пак и Залаченко установил, че едното от хлапетата било наистина красиво. Лисбет понякога казваше, че семейството ѝ е генетично увредено, и макар в чисто медицински смисъл това, разбира се, да е съмнително, може би трябва да се съгласим, че Зала е оставил след себе си много особени деца. Ти нали се натъкна на полубрата на Лисбет, Роналд? Бил е рус и огромен, и страдал от конгенитална аналгезия — неспособност да се изпитва болка, затова бил идеален бияч и убиец, докато Камила… е, при нея генетичният дефект се състоял чисто и просто в нейната неповторимост, била невероятно, смехотворно красива, и ставало само по-лошо, докато растяла. Казвам по-лошо, защото в голяма степен съм убеден, че това е било един вид нещастие, и може би е изпъквало още повече на фона на близначката ѝ, която винаги изглеждала кисела и сърдита. Случвало се възрастните да правят гримаси при вида на Лисбет. После обаче откривали Камила и грейвали, направо полудявали. Можеш ли да разбереш как ѝ е повлияло това?

— Трябва да ѝ е било тежко.

— Не говорех за Лисбет и мисля, че никога не съм виждал някаква завист в нея. Ако беше само красотата, струва ми се, че тя с радост би я оставила на сестра си. Не, имам предвид Камила. Можеш ли да си представиш как влияе на дете, което още не е развило у себе си способност за емпатия, през цялото време да слуша, че е чудесно, че е божествено?

— Главозамайва я.

— Вдъхва ѝ чувството за власт. Когато се усмихне, ние се разтапяме. Когато не го стори, чувстваме се отхвърлени и правим всичко по силите си, за да я видим отново грейнала. Камила отрано се научила да използва това. Станала майсторка, майсторка на манипулирането. Имала големи, изразителни очи на хищник.

— Още ги има.

— Лисбет ми е разказвала как сестра ѝ прекарвала часове наред пред огледалото само за да тренира погледа си. Очите ѝ били фантастично оръжие. Умеели както да омайват, така и да изолират — да карат деца и възрастни да се чувстват избрани и специални единия ден и съвършено отритнати и изоставени на следващия. Това било прокълната дарба, а както сам можеш да се досетиш, в училище веднага си спечелила невероятна популярност. Всички искали да бъдат с нея и тя се възползвала от това по всевъзможни начини. Следяла съучениците ѝ всеки ден да ѝ правят малки подаръци: топчета за игра, бонбони, дребни пари, мъниста, брошки, а ония, които не го правели или по някакъв начин не постъпвали, както тя желаела, на следващия ден не били удостоявани нито със здрасти, нито дори с поглед, и всички, които били лишавани от топлината на нейното излъчване, знаели как боляло. Съучениците ѝ вършели всичко, за да ѝ се подмажат. Лазели в краката ѝ — всички освен един, разбира се.

— Сестра ѝ.

— Именно, ето защо Камила настройвала другарчетата от класа против Лисбет. Задействала пъклени планове за тормоз — децата натиквали главата на Лисбет в тоалетната и я наричали изрод, извънземно и какво ли още не. Продължавали така чак докато откриели с кого всъщност си имат работа. Ала това е друга история и нея си я знаеш.

— Лисбет не е точно от хората, които обръщат и другата буза.

— Не е, но интересното в тази история от чисто психологическа гледна точка е, че Камила се научила да властва и да контролира своето обкръжение. Научила се да контролира всички освен две важни личности в своя живот, Лисбет и бащата, а това я дразнело. Вложила неимоверно много енергия, за да спечели и тези битки, а за тях се изисквали коренно различни стратегии. Лисбет не можела да привлече на своя страна по никакъв начин, а и не ми се вярва много да е държала на това. В нейните очи Лисбет била просто странна, просто криво, опако хлапе. Затова пък бащата…

— Той бил зъл до мозъка на костите си.

— Бил зъл, но бил и центърът на тежестта в семейството. Онзи, около когото всъщност се въртяло всичко, макар да се появявал рядко. Бил отсъстващият баща, а такива дори при нормални обстоятелства могат да добият чисто митично значение за едно дете. А нещата отишли много по-далеч.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че Камила и Залаченко са били злощастна комбинация. Мисля си, че без Камила сама да разбира това, още тогава я е интересувало едно-единствено нещо: властта. А баща ѝ, е, за него може да се каже какво ли не, ала власт не му липсвала. Мнозина са свидетелствали за това, не на последно място онези нещастници в тайната полиция. Уж се опитвали да проявяват твърдост и да го контролират, но щом се изправели очи в очи с него, се превръщали в стадо боязливи овчици. Залаченко излъчвал особена, отблъскваща самоувереност, която се подсилвала от факта, че бил недосегаем и че въобще нямало значение колко пъти са се оплаквали от него на социалните служби. Тайната полиция вечно му пазела гърба и очевидно Лисбет е усещала това и тъкмо то я е убедило, че трябва да поеме нещата в свои ръце. За Камила обаче било коренно различно.

— Искала да стане като него.

— Да, така си мисля. Бащата бил нейният идеал — искала и тя да излъчва същия имунитет и сила. Но може би най-вече е искала той да я забележи, да я възприеме като достойна дъщеря.

— Трябва да е знаела колко безобразно е третирал майка ѝ.

— Знаела е, разбира се. При все това взела страната на баща си. Избрала силата и властта, би могло да се каже. Още като малка казвала, че ненавижда слабите.

— Искаш да кажеш, че е презирала и майка си?

— Струва ми се, че да, за съжаление. Веднъж Лисбет ми разказа нещо, което така и не можах да забравя.

— Какво?

— Никога не съм го споделял с друг.

— А може би е време.

— Да, може би, но в такъв случай се нуждая от нещо силно за кураж. Какво ще кажеш за един коняк от по-хубавите?

— Май не би било лоша идея, но ти си стой. Аз ще донеса чаши и бутилката — каза Микаел и се отправи към махагоновия бар в ъгъла до вратата на кухнята.

Разучаваше бутилките, когато звънна айфонът му. Беше Андрей Зандер или поне неговото име се изписа на дисплея, ала когато Микаел вдигна, нямаше никого. Може би случайно съм натиснал нещо, помисли си той, наля в две чаши „Реми Мартен“ и отново седна до Холгер Палмгрен.

— Е, разказвай.

— Не съм съвсем сигурен откъде да започна. Доколкото разбирам, било е хубав летен ден, а Камила и Лисбет били заключени в детската си стая.

Глава 23.

Вечерта на 23 ноември

Аугуст отново застина. Вече не намираше отговорите. Числата бяха станали твърде големи и вместо да грабне химикалката, той сключи ръце и така ги стисна, че чак кокалчетата им побеляха. После заблъска глава в плота на масата.

Лисбет би трябвало да се опита да го утеши или поне да му попречи да се нарани. Но тя някак не съзнаваше изцяло случващото се. Мислеше за своя криптиран файл и започваше да си дава сметка, че няма да напредне и по този път, което, разбира се, далеч не беше учудващо. Защо Аугуст да се справи, когато суперкомпютрите не можеха? Очакванията ѝ бяха нелепи от самото начало, пък и онова, което бе направил, беше достатъчно впечатляващо. И все пак тя изпитваше разочарование, затова излезе навън в мрака и се загледа в пустеещия, диворасъл пейзаж. Под стръмния склон се стелеха плажът и заснежено поле с изоставено помещение за танци.

В хубавите летни дни тук сто на сто гъмжеше от народ. Сега всичко бе запустяло. Лодките бяха изтеглени на сушата и не се виждаше жива душа, в къщите на отсрещния бряг не светеше ни една лампа и отново фучеше бурен вятър. Мястото допадаше на Лисбет. Или поне ѝ допадаше за скривалище сега, в края на ноември.

Вярно, ако някой дойдеше с кола, едва ли щеше да чуе шума от двигателя. Единственият мислим паркинг се намираше долу, край мястото за лодки, а за да се добере до къщата, човек трябваше да изкачи стъпалата по склона. Под прикритието на нощния мрак със сигурност бе възможно да се промъкнеш нагоре незабелязано. Но тази нощ тя смяташе да поспи. Нуждаеше се от това. Раната още я болеше и сигурно затова бе реагирала така остро, когато не се сбъдна това, в което всъщност не беше вярвала истински. Когато обаче се прибра вътре, осъзна, че имаше и нещо друго.

* * *

— По принцип Лисбет не се интересува какво е времето навън или какво се случва извън полезрението ѝ — продължи Холгер Палмгрен. — Нейният поглед изрязва несъщественото. Ала този път спомена, че слънцето огрявало „Лундагатан“ и Шинарвикспаркен. Чувала детски смях. От другата страна на прозореца хората били щастливи — може би това е искала да каже. Обикновените хора ядели сладолед и играели с хвърчила и топки. Камила и Лисбет били затворени в стаята си и слушали как бащата изнасилва и малтретира майка им. Мисля, че това е било точно преди Лисбет сериозно да отвърне на ударите на Залаченко, но хронологията ми убягва. Изнасилванията следвали един и същи модел. Зала се появявал следобед или по вечерно време, винаги здравата натряскан, понякога разрошвал косата на Камила и казвал неща от типа на: „Как може едно толкова красиво момиченце да има толкова противна сестра?“. После заключвал щерките в стаята им и сядал в кухнята, за да продължи да се налива. Пиел водката си чиста и отначало седял притихнал, само мляскал, като гладно животно. После смотолевил нещо от типа на: „Как се чувства днес моята малка курва?“, и това звучало почти любовно. После обаче Агнета допускала някаква грешка или по-точно Залаченко решавал да съзре някаква грешка и тогава идвал първият удар, по правило плесница, последвана от думите: „Мислех си, че днес малката ми курва ще бъде добричка“. После я завличал в спалнята и там продължавал с шамарите, а след малко идвал ред и на юмруците. Лисбет познавала по шума точно какъв вид удари се раздавали и къде улучвали. Усещала това така ясно, сякаш тя самата била потърпевшата. След ударите идвали ритниците. Зала ритал и блъскал майката в стената, крещял „курва“ и „повлекана“, и „мърша“, и това го възбуждало. Надървял се, като я гледал как се мъчи. Когато майката била цялата насинена и окървавена, той я изнасилвал, а когато свършел, крещял още по-ужасни злословия. После за малко настъпвала тишина. Чували се само сподавените хлипания на Агнета и тежкото дишане на Залаченко. След това Зала ставал, пак пийвал, ругаел и плюел по пода. Понякога отключвал вратата на Камила и Лисбет и изтърсвал нещо от рода на „сега мама пак е добричка“. Накрая се пръждосвал, като затръшвал вратата подире си. Това бил обичайният модел. Ала този ден се случило още нещо.

— Какво?

— Стаята на момичетата била доста малка. Колкото и да се мъчели да не се забелязват, леглата били разположени плътно едно до друго и докато траели побоят и насилването, двете седели всяка на своя матрак. Рядко се случвало да кажат нещо и най-често избягвали зрителния контакт. В този ден Лисбет най-вече зяпала през прозореца към „Лундагатан“ и сигурно затова можа да разкаже за лятото и децата навън. Но в един момент се обърнала към сестра си и тогава видяла…

— Видяла какво?

— Дясната ѝ ръка. Удряла целенасочено матрака и естествено, не било задължително в това да има нещо особено. Може и да не е било нищо повече от нервен или компулсивен жест. Отначало и Лисбет го изтълкувала така, после обаче забелязала, че ръката удря в такт с думкането откъм спалнята, и тогава погледнала към лицето на Камила. Очите на сестра ѝ блестели от възбуда, а най-страховитото било, че в онзи миг Камила приличала на самия Зала, и макар Лисбет отпърво да отказала да повярва, нямало никакво съмнение, че Камила се усмихва. Потискала саркастичния си кикот и Лисбет внезапно осъзнала, че Камила не само се мъчи да се подмаже на бащата и да подражава на маниерите му, ами застава и зад неговите удари. Насърчава го.

— Звучи налудничаво.

— Но било така и знаеш ли какво сторила Лисбет?

— Не.

— Запазила пълно спокойствие, седнала до Камила и хванала ръката ѝ едва ли не с нежност. Допускам, че Камила изобщо не е разбирала какво се случва. Навярно си е мислела, че сестра ѝ търси малко утеха или близост. И по-чудни неща били ставали. Лисбет навила ръкава на блузата ѝ, а в следващия миг…

— Да?

— Забила нокти в китката ѝ чак до кокала и раздрала кожата ѝ. Раната била ужасяваща. Кръвта шурнала по леглото, а Лисбет съборила сестра си на пода и се заклела да убие и нея, и бащата, ако малтретирането и изнасилванията не спрат. Камила изглеждала така, сякаш я бил нападнал тигър.

— Божичко!

— Можеш да си представиш как се мразели сестрите. И Агнета, и социалните се тревожели, че ще се случи нещо наистина сериозно. Държали ги разделени. За известно време дори преместили Камила във временен дом. Това нямало да се окаже достатъчно, разбира се. Рано или късно щели да си налетят отново. Ала както знаеш, това не се случило. Станало нещо друго. Агнета получила мозъчна контузия, Залаченко пламнал като факла, а Лисбет била затворена в психиатрията. Ако съм схванал правилно, оттогава сестрите са се виждали само веднъж, години по-късно, и знам, че онзи път нещата наистина са загрубели, макар подробностите да не са ми известни. Камила отдавна е в неизвестност. Последната следа е приемното семейство, при което живеела в Упсала — казват се Далгрен. Мога да ти намеря номера им, ако искаш. Когато обаче станала на 18 или 19, Камила напълнила една чанта багаж и напуснала страната. Оттогава не е давала признаци за живот. Затова се изумих, когато ми каза, че си се срещнал с нея. Дори Лисбет със своята способност да проследява хората не е успявала да я открие.

— Значи се е опитвала?

— О, да, доколкото знам, последният път е бил при подялбата на бащиното им наследство.

— Не знаех.

— Лисбет го спомена само мимоходом. Естествено, не искала да получи и петак. Смятала, че това са кървави пари, ала схванала начаса, че в цялата работа има нещо странно. Касаело се общо за активи в размер на четири милиона крони, за стопанството в Госеберя, имало и известно количество ценни книжа, както и порутена промишлена постройка в Нортелйе и някакъв селски чифлик. Не било малко, съвсем не, но все пак…

— Би трябвало да е притежавал много повече.

— Да, кой, ако не Лисбет, знаел, че той контролира цяла престъпна империя. За него четири милиона би трябвало да са просто джобни пари…

— Искаш да кажеш, че се е чудила дали Камила не е наследила действителния, лъвския пай.

— Смятам, че точно това се е мъчила да установи. Самата мисъл, че парите на баща ѝ са продължавали да вредят и след смъртта му, я измъчвала, ала не успяла да стигне по-далеч.

— Камила трябва добре да е прикривала самоличността си.

— Най-вероятно.

— Мислиш ли, че е възможно да е поела дейността по трафика на хора от баща си?

— Може би, а може би не. Или пък се е утвърдила в съвсем нова сфера.

— Като например?

Холгер Палмгрен затвори очи и отпи голяма глътка от своя коняк.

— Не знам, Микаел. Когато обаче ми разказа за Франс Балдер, нещо ми хрумна. Имаш ли представа защо Лисбет толкова я бива с компютрите? Знаеш ли как е започнало всичко?

— Не, изобщо.

— Тогава ще ти разкажа и се чудя дали в това не се крие ключ към твоята история.

* * *

Онова, което Лисбет осъзна, след като влезе откъм терасата и съзря Аугуст застинал в конвулсивна и неестествена поза край кухненската маса, беше, че момчето напомня на нея самата като дете.

Точно така се беше чувствала на „Лундагатан“ чак докато един ден не проумя, че ще е принудена да порасне преждевременно и да отмъсти на баща си. Това далеч не бе улеснило нещата. Беше бреме, каквото никое дете не би следвало да носи на плещите си. И все пак беше началото на един порядъчен и достоен живот. Никое проклето копеле нямаше да върши безнаказано онова, което Залаченко или убийците на Франс Балдер бяха сторили. Лисбет пристъпи към Аугуст и му заяви тържествено, сякаш издаваше важна заповед:

— Сега отиваш да си легнеш. Когато се събудиш, ще нарисуваш онази картина, която изобразява убиеца на татко ти. Схващаш ли?

Детето кимна и се затътри към спалнята, а Лисбет отвори компютъра си и се зае да търси информация за актьора Ласе Вестман и неговите приятели.

* * *

— Не мисля, че самият Залаченко е разбирал нещо от компютри — продължи Холгер Палмгрен. — Не е бил от това поколение, но навярно мръсният му бизнес се е разраснал дотолкова, че се е видял принуден да вкара сметките си в компютърна програма, а може би е искал и да ги скрие от своите съдружници. Един ден пристигнал на „Лундагатан“ с машина IBM, която сложил на бюрото до прозореца. По онова време не ми се вярва някой от останалите членове на семейството изобщо да е бил виждал компютър. Агнета не е имала възможност да прави такива екстравагантни покупки. Във всеки случай Залаченко им дал да разберат, че ще одере жив всеки, който се докосне до машината. Чисто педагогически това може и да е било добър подход, знам ли. Засилило е изкушението.

— Забранен плод.

— Тогава Лисбет била на единайсет, мисля. Случило се, преди да разкъса дясната ръка на Камила и преди да се нахвърли на баща си с ножове и запалителни бомби. Случило се, бихме могли да кажем, точно преди да стане онази Лисбет, която познаваме днес. По онова време не мислела единствено как да обезвреди Залаченко и нямало с какво да се занимава. Нямала и приятели — разбира се, понеже Камила я клеветяла и се грижела никой да не я наближава в училище, ала отчасти и защото била различна. Не знам дали сама го е осъзнавала тогава. Учителите и обкръжението ѝ категорично не схващали, че тя е крайно надарено дете. Дори само талантът ѝ я изолирал от останалите. Училището я отегчавало до смърт. Всичко ѝ се струвало очевадно и просто. Трябвало само да хвърли един поглед на нещата, за да ги проумее, а в час най-често седяла и си мечтаела за нещо. Затова си мисля, че още в ония години се е интересувала от математика за напреднали. Ала в основата на всичко била скуката. През по-голямата част от времето висяла над своите комикси — албумите на „Марвъл“, които на практика били далеч под нейното интелектуално ниво, но може би изпълнявали друга, терапевтична функция.

— В смисъл?

— Не ми харесва да се правя на психолог по отношение на Лисбет — тя би ме намразила, ако ме чуе, но в онези комикси има множество супергерои, които се борят срещу зли и покварени врагове, поемат нещата в свои ръце, отмъщават си и раздават правосъдие. Може би са били подходящо за нея четиво, знам ли. Може би онези истории с техния черно-бял възглед за света са ѝ помогнали да постигне яснота.

— Искаш да кажеш, че е разбрала необходимостта да порасне и сама да стане супергероиня.

— По някакъв начин, може би, в собствения си малък свят. По онова време, естествено, не е знаела, че Залаченко е стар съветски топшпионин и че неговите тайни са му осигурили уникална позиция в шведското общество. Със сигурност не е имала представа, че в рамките на тайната полиция е съществувал обособен отдел, който го е защитавал. Но точно както и Камила, тя предполагала, че баща им притежавал някакъв вид имунитет. Един ден дори някакъв мъж в сиво палто се появил на прага им и намекнал нещо от типа на: бащата не бивало да пострада, чисто и просто не можело. Лисбет отрано се досетила, че не си струва да подава жалби срещу Залаченко в полицията или в социалните служби. Нямало да стане нищо друго, освен да се появи още някой подобен чичко в сиво палто.

Лисбет не знаела нищо за разузнавателните служби и акциите им, ала усещала безсилието на семейството си и това ѝ причинявало ужасяваща болка. Безсилието, Микаел, може да се окаже унищожителна сила, а преди Лисбет да пораснела дотолкова, че да бъде в състояние да стори нещо, тя се нуждаела от прибежища и места, от които да почерпи сили. Едно от тях бил светът на супергероите. Мнозина от моето поколение, разбира се, презират тези работи, но аз знам, че литературата, независимо дали се касае за комикси, или хубави класически романи, може да окаже голямо влияние, и знам също, че Лисбет особено се привързала към млада героиня на име Джанет ван Дайн.

— Ван Дайн.

— Точно. Момиче, чийто баща бил богат учен. Бащата е убит — от извънземни, ако не ме лъже паметта, и за да си отмъсти, Джанет ван Дайн отива в лабораторията на един от колегите му, където се сдобива със суперсили. Получава крила и способността да се свива и уголемява на размери, както и разни други неща. Чисто и просто става здрава като камък мацка, облечена в черно и жълто, като оса, ето защо нарича себе си просто Осата, човек, който никой не можел да смачка, нито в буквалния, нито в преносния смисъл.

— Ха, това не го знаех. Значи, оттам произхожда псевдонимът ѝ?

— Не само псевдонимът, мисля. Аз не знаех нищо за тия неща — бях мухлясал дъртак, останал на нивото на Фантома Драгос[25]. Стъписах се, когато за пръв път видях Осата на картинка. В нея имаше страшно много от Лисбет. Все още е така, в известен смисъл. Мисля, че е заела част от стила си от въпросната героиня. Не искам да преувеличавам, това била просто фигура от комиксите, а Лисбет все пак живеела в действителността. Знам обаче, че доста е размишлявала над преображението, през което минала Джанет ван Дайн, когато се превърнала в Осата. Някъде дълбоко в себе си разбирала, че самата тя е принудена да се преобрази по същия драстичен начин — от дете и жертва в безкомпромисен човек, способен да отмъсти на трениран топшпионин.

Подобни мисли я занимавали денонощно, ето защо в един преходен стадий Осата станала важна фигура за нея, фиктивен източник на вдъхновение, и Камила открила това. Момичето надушвало слабостите на хората чрез някаква своя свръхестествена способност. Простирала пипалата си, напипвала слабите места на другите и забивала жилото си. Заела се всячески да се присмива на Осата. Дори проучила кои били враговете на Осата в комикса и започнала сама да се зове с имената им, Танос и какво ли не още.

— Танос ли каза? — обади се Микаел, внезапно наострил уши.

— Струва ми се, че така се наричаше — герой от мъжки пол, унищожител, който някога се влюбил в самата смърт, явила му се в образа на жена, и впоследствие искал да се покаже достоен пред нея или нещо в този дух. Камила застанала на негова страна, за да провокира Лисбет. Дори нарекла бандата си Обществото на Паяците, защото в някаква си поредица тази група била смъртен враг на Посестримите на Осата.

— Наистина ли? — попита Микаел замислено.

— Да, било детинско, разбира се, но това не го правело невинно. Враждата между сестрите вече се била разраснала до такава степен, че онези имена получили ужасяващ заряд. Било като на война, знаеш, където дори символите придобиват смъртоносно значение.

— Възможно ли е това все още да е актуално?

— Имената ли имаш предвид?

— Да, предполагам.

Микаел не знаеше точно какво има предвид. Просто изпитваше смътното усещане, че е надушил следите на нещо значимо.

— Не знам — отвърна Холгер Палмгрен. — Сега са зрели хора, но не бива да забравяме, че това е било период от техния живот, когато всичко се е решавало и променяло. И най-дребните детайли са можели да добият съдбовно значение. Та нали Лисбет не била единствената, която загубила майка си, а сетне била затворена в детската психиатрия. Битието на Камила също било разбито на парченца. Била лишена от дома си, а бащата, от когото се възхищавала толкова дълбоко, получил тежки изгаряния. Залаченко така и не дошъл на себе си след нападението с огнената бомба на Лисбет, както знаеш, а самата Камила била настанена в приемно семейство далеч от света, в който била такъв естествен център на внимание. Трябва и тя да е изпитала нечовешка болка и не се съмнявам и за миг, че оттогава ненавижда Лисбет от дъното на душата си.

— Така изглежда — рече Микаел.

Холгер Палмгрен отпи още една глътка коняк.

— Както казах, не можем да подценяваме онзи период от живота им. Сестрите водели истинска война и някъде дълбоко в себе си трябва да са знаели, че всичко е на ръба на експлозията. Дори си мисля, че са се подготвяли за нея.

— Но по различни начини.

— О, да, Лисбет притежавала бляскав интелект, в главата ѝ през цялото време тиктакали пъклени планове и стратегии, но била сама. Камила не била особено будна, не и в традиционния смисъл. Четенето не я влечало и не разбирала от абстрактни размишления, но умеела да манипулира. Умеела да използва и запленява като никой друг, ето защо и никога не била сама, за разлика от Лисбет. Винаги си имала хора, които да изпълняват прищевките ѝ. Ако Камила откриела, че Лисбет я бива в нещо, което може да се окаже опасно за нея, тя не се мъчела да придобие същите умения, защото знаела, че няма никакъв шанс да се конкурира със сестра си.

— И какво правела тогава?

— Издирвала някого или за предпочитане неколцина, които разбирали от въпросната работа, каквато и да била, и отвръщала на удара с тяхна помощ. Винаги си имала помощници, които били готови на всичко за нея. Но извинявай, май изпреварвам събитията.

— Да, какво станало с компютъра на Залаченко?

— Лисбет скучаела, както ти казах. Освен това спяла лошо. Нощем будувала, тревожела се за майка си. Агнета имала тежки кръвоизливи след изнасилванията, но не отивала на лекар. Навярно се е срамувала, а на периоди изпадала и в дълбоки депресии. Не била в състояние нито да ходи на работа, нито да се грижи за момичетата, и Камила още повече я презирала. Майка ни е слаба, казвала. Както споменах, в нейния свят да си слаб било най-голямото падение. Затова пък Лисбет…

— Да?

— Тя виждала любим човек, единствения човек, когото някога е обичала, а също и ужасяваща несправедливост, та нощем будувала и мислела за това. Вярно, била просто дете. В известен смисъл все още била такава, но и все повече се убеждавала, че единствена тя на този свят може да предпази майка си от грозящото я убийство, та мислела за това и за толкова други неща, и накрая една нощ станала — разбира се, предпазливо, за да не събуди Камила. Може би за да си вземе нещо за четене, може би за да се откъсне от мислите си. Няма чак такова значение. Важното е, че видяла компютъра, който стоял на прозореца към „Лундагатан“.

По онова време си нямала представа как се включва компютър, но се досетила, разбира се. Компютърът сякаш ѝ нашепвал: „Разгадай моите тайни“. Естествено… не стигнала далеч, не и отначало. Нужна била парола и тя се опитвала отново и отново. Нали на бащата му викали Зала, та пробвала с това и със Зала666 и тем подобни комбинации, с всичко възможно. Нищо не вършело работа. Мисля, че изминали две-три нощи, а ако спяла някъде, то било на чина в училище или следобедите у дома.

Една нощ обаче си спомнила ред, който бащата бил изписал на немски на едно листче в кухнята — Was mich nicht umbringt, macht mich stärker. Онова, което не ме убива, ме прави по-силен. Навремето това не означавало нищо за нея, но разбрала, че фразата е важна за бащата, ето защо пробвала с нея. Но и това не проработило. Съдържала твърде много букви, тогава написала „Ницше“, автора на цитата, и ето че изведнъж влязла и пред очите ѝ се разкрил чисто нов, тайнствен свят. Впоследствие щяла да опише това като миг, който я променил завинаги. Пораснала, когато сринала бариерата, застопорена отпреде ѝ, и имала възможност да разучи онова, което било предвидено да остане скрито, обаче…

— Да?

— Отначало не проумявала нищо. Всичко било на руски. Имало различни списъци на руски и немалко цифри. Допускам, че са били данни за приходите от трафика на хора, организиран от Залаченко. До ден-днешен обаче не знам колко е разбрала тогава и за какво се е осведомила по-късно. Поне успяла да прозре, че Залаченко не тормозел само нейната майка. Съсипвал живота и на други жени и това, естествено, я разярило, в известен смисъл я превърнало в познатата ни днес Лисбет, онази, дето мрази мъжете, които…

— … мразят жените.

— Именно. Освен това я направило и по-силна и ѝ дало да разбере, че вече няма връщане назад. Трябвало да спре баща си, затова продължила проучванията си на други компютри, например в училище. Промъквала се в учителската стая, а на няколко пъти дори се преструвала, че остава да спи у някои от приятелите, които нямала, а всъщност тайно оставала за през нощта в училище пред компютрите до сутрешните часове. Научила се на всичко, свързано с хакването и програмирането. Усещала, че е родена за това, и мнозина, с които се свързвала в дигиталния свят, започнали да се занимават активно с нея, точно както по-възрастното поколение винаги се нахвърля върху по-младите таланти — или за да ги окуражи, или за да ги потиска. Натъкнала се на много съпротива и глупости, мнозина се дразнели, задето вършела нещата наопаки или чисто и просто по нов начин. Други обаче се впечатлявали, та се сдобила и с приятели, например онзи, Чумата. Първите си същински другари намерила чрез компютрите. А най-важното било, че за първи път в своя живот се чувствала свободна. В киберпространството летяла напред и нагоре, точно като Осата. Нищо не я задържало на едно място.

— Камила разбрала ли е колко била напреднала?

— Най-малкото е подозирала, а и не знам, не ми се ще да гадая, но понякога си представям Камила точно като тъмната страна на Лисбет, нейната сянка.

— Злата близначка.

— Нещо такова. Не обичам да наричам хората зли, особено младите жени. И все пак точно по този начин я възприемам, макар никога да не съм имал сили да проуча случая по-подробно, не и в дълбочина, и ако сам искаш да задълбаеш в него, препоръчвам ти да се обадиш на Маргарета Далгрен, приемната майка на Камила след катастрофите на „Лундагатан“. Понастоящем Маргарета живее в Стокхолм, в Солна, мисля. Вдовица е и е имала крайно трагичен живот.

— В какъв смисъл?

— Това също е интересно, разбира се. Съпругът ѝ, Шел, който бил програмист в „Ериксон“, се обесил току преди Камила да ги напусне. Година по-късно тяхната деветнайсетгодишна дъщеря също отнела живота си, като скочила от един ферибот за Финландия, поне до такова заключение стигнали. Момичето имало лични проблеми, чувствало се грозно и затлъстяло, но Маргарета никога не е вярвала на тия неща и в един момент дори наела частен детектив. Маргарета е изцяло обсебена от Камила и ако трябва да бъда честен, никога не съм се погаждал кой знае колко с нея. Малко се срамувам от това. Маргарета се свърза с мен веднага след като ти публикува своята история за Залаченко и както знаеш, тогава бях прясно изписан от дома за рехабилитация в Ерща. Нервите и тялото ми съвсем бяха изнемощели, а Маргарета ми наду главата с брътвежа си. Пълна обсесия. Изтощавах се само при вида на номера ѝ на дисплея и посветих доста време в опити да я избягвам. Сега обаче, като се замисля, все повече я разбирам. Струва ми се, че би се зарадвала да поговори с теб, Микаел.

— Имаш ли координатите ѝ?

— Ще ти ги дам. Само почакай малко. Значи си сигурен, че Лисбет и момчето са на сигурно място?

— Да — отвърна той.

Поне се надявам, помисли си, после стана и прегърна Холгер.

Вън на „Лилехолмсторет“ бурята далеч не бе стихнала. Той се загърна по-плътно с палтото и се замисли за Камила и Лисбет, а по някаква причина и за Андрей Зандер.

Реши да му се обади и да провери как върви историята за търговеца на произведения на изкуството, който изчезнал. Само че Андрей така и не вдигна.

Глава 24.

Вечерта на 23 ноември

Андрей Зандер се беше обадил на Микаел, защото бе размислил. Определено искаше да изпие една бира с него. Как бе могъл да откаже? Микаел Блумквист беше неговият идол и причината да се насочи към журналистиката. Когато обаче набра номера, се смути и затвори. Навярно Микаел си беше намерил нещо по-приятно за вършене. Андрей не обичаше да безпокои другите без повод, най-малко пък Микаел Блумквист.

Ето защо продължи да работи. Колкото обаче и да се стараеше, не му вървеше, не му идваха подходящите думи. Затова след около час реши да си даде почивка и да излезе. Разчисти писалището си и за пореден път се увери, че всяка думичка от криптирания линк е изтрита. После каза чао на Емил Гранден, единственият освен Андрей, който още беше в редакцията.

Всъщност нямаше проблем с Емил Гранден. Той беше на 36 години и бе работил както в „Студени факти“ по ТВ4, така и във вестник „Свенска Моронпостен“, а миналата година спечели Голямата награда по журналистика в категорията „Разобличител на годината“. И все пак Андрей имаше чувството — макар да се мъчеше да го прогони, — че Емил е самодоволен и надут, или поне се държи така с млад заместник като него самия.

— Излизам за малко — каза Андрей.

Емил го изгледа така, сякаш очакваше продължението. После отвърна отегчено:

— Окей.

Андрей се почувства нещастен. Не разбираше точно защо. Може да беше заради надменното отношение на Емил, но навярно се дължеше най-вече на статията за търговеца на предмети на изкуството. Защо изпитваше такива затруднения с нея? Със сигурност защото най-много му се искаше да помогне на Микаел с историята за Балдер. Всичко останало му се струваше второстепенно. Но очевидно беше и малодушен. Защо не остави Микаел да погледне какво бе написал?

Микаел нямаше равен в редактирането — с помощта на няколко зачерквания или драсвания с писалката можеше да повдигне нивото на всеки репортаж. Все едно. Утре щеше да изчете статията на свежа глава и след това да я даде на Микаел, колкото и слаба да беше. Андрей затвори вратата на редакцията и се отправи към асансьора. В следващия миг се сепна. По-надолу на стълбището се разиграваше драма. Отначало не разбра какво става, после видя някаква мършава фигура с хлътнали очи да задиря млада, красива жена. Андрей застина. Винаги бе ненавиждал насилието, още откакто родителите му бяха убити в Сараево. Не търпеше скандалите. Сега обаче самоуважението му бе заложено на карта. Едно беше сам да избяга, ако го нападнат, друго бе да остави ближен в опасност, така че той се втурна надолу, крещейки „Спри, пусни я!“.

И като че ли направи фатална грешка. Онзи с хлътналите очи извади нож и смотолеви някаква заплаха на английски, при което коленете на Андрей взеха да омекват. Успя все пак да събере остатъците от куража си и изсъска в отговор на английски като в лош екшън филм:

— Чупката! Или ще съжаляваш.

Мъжът се поперчи няколко секунди, после си плю на петите с подвита опашка, а Андрей и жената останаха насаме. Така се започна. И това беше като на филм.

Жената беше шокирана и засрамена. Говореше толкова тихо, че Андрей трябваше да се наведе плътно към нея, за да чуе какво му казва, така че измина време, докато разбере какво се бе случило. Оказа се, че жената е минала през брак, който бил същински ад, и макар понастоящем да била разведена и да живеела със защитена самоличност, бившият ѝ мъж съумял да я издири и изпратил свой човек да я тормози.

— За втори път днес ми се нахвърля — рече тя.

— Защо бяхте тук горе?

— Опитах се да избягам и се втурнах насам, но това не помогна.

— Какъв ужас.

— Не мога да ти кажа колко съм ти благодарна.

— Няма за какво.

— Толкова ми е писнало от зли хора — каза тя.

— Аз съм добър човек — заяви той може би малко прибързано и се почувства съвсем жалък, та въобще не се изненада, че жената не отговори, само се смути и сведе очи към каменното стълбище.

Андрей се засрами от евтината си реплика, но изведнъж, тъкмо когато си мислеше, че е бил отхвърлен, тя вдигна глава и го удостои с предпазлива усмивка.

— Всъщност и аз мисля, че си такъв. Казвам се Линда.

— Аз съм Андрей.

— Приятно ми е, Андрей, и още веднъж благодаря.

— Аз благодаря.

— За какво?

— Задето ти…

Не довърши изречението. Устата му беше пресъхнала, сърцето му биеше забързано. Погледна надолу по стълбището.

— Да, Андрей? — обади се тя.

— Искаш ли да те изпратя до вас?

И за тази фраза съжали.

Страхуваше се да не би жената да я схване погрешно. Тя обаче само се усмихна със същата обаятелна и неуверена усмивка и отвърна, че щяла да се чувства в безопасност, ако той е до нея. После излязоха на улицата и поеха надолу към Слусен. Тогава тя му разказа как живеела повече или по-малко затворена в голяма къща в Юршхолм. Той отвърна, че разбирал, поне разбирал в известна степен. Бе написал поредица от статии за насилието срещу жени.

— Журналист ли си? — попита тя.

— Работя в „Милениум“.

— О — рече тя. — Наистина ли? Винаги съм се възхищавала от този вестник.

— Върши доста добра работа — каза той срамежливо.

— Действително — рече тя. — Преди известно време четох една чудесна статия за пострадал във войната иракчанин, когото изхвърлили от работата му като чистач в кръчма в центъра. Бил оставен на произвола на съдбата. Днес притежава цяла верига ресторанти. Плаках, докато я четях. Беше толкова красиво написана. Вдъхваше такава надежда, че винаги е възможно да си стъпиш на краката.

— Аз написах тази статия — каза той.

— Сериозно? — попита тя. — Та тя беше страхотна.

Андрей не получаваше често комплименти за своята журналистика, особено пък от страна на непознати жени. Станеше ли дума за „Милениум“, хората искаха да говорят за Микаел Блумквист и всъщност Андрей нямаше нищо против. Тайничко обаче си мечтаеше той също да бъде забелязан и ето че тази красива Линда го бе похвалила, без дори да е имала такова намерение.

Така се зарадва и възгордя, че дръзна да предложи да пият по чаша в кварталната кръчма „Парагало“, която тъкмо подминаваха, и за негова радост тя отговори: „Чудесна идея!“. Андрей я поведе към ресторанта с разтуптяно сърце, като всячески се мъчеше да не я поглежда в очите.

Погледът ѝ го караше да губи почва под краката си и направо не му се вярваше, че това наистина се случва. Разположиха се на една маса недалеч от бара, Линда протегна ръка неуверено, той я хвана, усмихна се и смотолеви нещо. Дори не знаеше какво говори. Знаеше само, че му звънна Емил Гранден и че за свое удивление той не вдигна, даже изключи звука на телефона. Поне веднъж вестникът щеше да почака.

Искаше само да гледа лицето на Линда, искаше да се удави в него. Беше толкова привлекателна, усещаше чара ѝ като удар в корема, макар тя да му се виждаше така крехка и нежна, като ранено птиченце.

— Не разбирам как може някой да иска да ти навреди — каза той.

— Само че тъкмо това ми се случва непрекъснато — отвърна тя и тогава Андрей си помисли, че може би все пак бе способен да го разбере.

Мина му през ума, че жена като нея положително привлича психопати. Нормалните мъже не биха посмели да я заговорят и да я поканят на среща. Биха се свили в черупките си, обзети от чувство за малоценност. Единствено най-големите негодници биха имали достатъчно кураж да забият нокти в нея.

— Хубаво ми е да седя тук с теб — рече той.

— На мен ми е хубаво да седя тук с теб — каза тя и погали внимателно ръката му.

После си поръчаха по чаша червено вино и взеха да бъбрят един през друг, затова той въобще не забеляза, че телефонът звънна отново, един, два пъти, и се случи така, че за първи път в живота си Андрей пренебрегна обаждане от Микаел Блумквист.

Веднага след това тя се изправи, хвана го за ръка и го изведе навън. Той не попита накъде са тръгнали. Имаше усещането, че би могъл да я последва навсякъде. Тя беше най-прелестното създание, което беше срещал, и от време на време го даряваше с хем неуверена, хем съблазнителна усмивка, която караше всяко улично паве, всяко дихание да му обещава, че ще се случи нещо велико и преломно. Струва си да живееш цял живот за разходка като тази, помисли си той, без дори да усеща студа и града наоколо.

Бе като опиянен от нейното присъствие и от онова, което вероятно предстоеше. Но може би, не беше сигурен, може би имаше нещо подозрително — мисъл, която първоначално отдаде на обичайната си скептичност към всяка форма на щастие. При все това въпросът отново изникна в съзнанието му: не е ли твърде хубаво, за да е истина?

Вгледа се в Линда с нова зоркост и като че ли откри не само симпатични черти. Когато подминаха асансьора „Катарина“, дори му се стори, че е доловил нещо вледеняващо студено в очите ѝ.

— Накъде отиваме? — попита я.

— Имам една приятелка, която притежава малко апартаментче на „Мортен Троцигсгренд“ — отвърна тя. — Понякога го ползвам. Навярно бихме могли да пийнем по чаша и там? — продължи тя, а той се усмихна, сякаш това бе най-чудесната идея, която беше чувал.

Същевременно се чувстваше все по-объркан. Допреди малко той се грижеше за нея. Сега тя бе поела инициативата. Андрей хвърли бърз поглед на телефона си и видя, че Микаел Блумквист бе звънял два пъти. Веднага му се прииска да се обади. Каквото и да ставаше, не биваше да изневерява на вестника.

— С удоволствие — отвърна. — Но най-напред трябва да позвъня в работата. Заел съм се с една история.

— Не, Андрей — заяви тя с учудващо твърд тон. — Няма да звъниш на никого. Тази вечер сме само ти и аз.

— Окей — склони той с известна неохота.

Излязоха на площад „Йернторет“. Там имаше доста народ въпреки лошото време и Линда сведе очи към земята, сякаш не искаше да я забележат. Той самият погледна надясно към „Йостерлонггатан“ и статуята на Еверт Тоб[26]. Творецът стоеше непоклатим с партитура в дясната ръка и гледаше към небето иззад тъмните си очила. Дали да не предложи направо да се видят утре?

— Може би… — поде той.

По-далеч не стигна, понеже тя го дръпна към себе си и го целуна. Целуна го с такава сила, че го накара да забрави за всичко, което си беше мислил, после пак ускори темпото. Държеше го за ръка и го повлече наляво по „Вестерлонггатан“, после кривнаха надясно по една тъмна уличка. Имаше ли някой зад тях? Не, не, стъпките, които чуваше, идваха по-отдалеч. Бяха само двамата с Линда. Подминаха прозорец с червени рамки и черни стъкла и се озоваха пред сива врата, която Линда с известно усилие отвори с ключ, който извади от дамската си чанта. Той забеляза, че ръцете ѝ треперят, и това го учуди. Още ли се боеше от бившия си съпруг и неговия бияч?

Продължиха по тъмно каменно стълбище. Стъпките им отекваха, усещаше се слаба миризма на нещо гнило. На едно стъпало на третия етаж се въргаляше карта за игра, дама пика, и това не му хареса, не разбираше защо, сигурно беше някакво идиотско суеверие. Опита се да го пропъди и да си мисли колко хубаво бе все пак, че се бяха срещнали. Линда дишаше тежко. Дясната ѝ ръка бе стисната в юмрук. В уличката навън се чуваше мъжки смях. На него ли се смееха? Глупости! Просто бе разтревожен и му се струваше, че все вървят и все не стигат. Възможно ли бе къщата наистина да е толкова висока? Не, ето че стигнаха. Приятелката живееше най-горе в таванския апартамент.

На вратата пишеше Орлов и Линда отново извади връзката си с ключове. Този път обаче ръката ѝ не трепереше.

* * *

Микаел Блумквист седеше в апартамент, обзаведен в старовремски стил на улица „Пруствеген“ в Солна, току до голямото гробище. Точно както бе предсказал Холгер Палмгрен, Маргарета Далгрен, без да се поколебае, го бе приела на мига и макар по телефона да звучеше доста маниакално, тя се оказа елегантна, суха жена на около шейсет години. Носеше красива жълта блуза, черен панталон с добре изгладени ръбове и обувки на високи токове. Навярно се бе издокарала заради него. Ако не бяха тревожните ѝ очи, би могъл да я вземе за жена, намерила спокойствие въпреки всичко преживяно.

— Искаш да ти разкажа за Камила — рече тя.

— Преди всичко за живота ѝ през последните години, ако знаеш нещо за тях — отвърна той.

— Спомням си, когато я взехме вкъщи — поде тя, сякаш не го беше чула. — Мъжът ми Шел реши, че можем едновременно да свършим нещо обществено полезно и да увеличим нашето малко семейство. Имахме само едно дете, бедничката ни Муа. Тогава беше на четиринайсет и беше доста самотна. Решихме, че ще ѝ се отрази добре, ако приемем за отглеждане дете на нейната възраст.

— Знаехте ли какво се е случило в семейство Саландер?

— Разбира се, не бяхме наясно с всичко, но знаехме, че е било ужасно и травмиращо, че майката била болна, а бащата — с тежки изгаряния. Дълбоко бяхме потресени от това и очаквахме да срещнем съкрушено момиче, което да изисква неимоверно много грижи и обич от нас. Ала знаеш ли какво дойде?

— Не.

— Най-обаятелното момиче, което бяхме виждали. Не беше само красотата ѝ. О, да я беше чул само по онова време. Беше толкова умна и зряла, разказваше такива сърцераздирателни истории за това как умопобърканата ѝ сестра тероризирала семейството. Да, да, сега знам, че това е било много далеч от истината, но как бихме могли да се съмняваме в нея навремето? Очите ѝ светеха така искрено, а кажехме ли „какъв ужас, горкичката ти“, тя отвръщаше: „Не беше леко, но аз все пак обичам сестра си. Тя просто е болна и сега се грижат за нея“. Звучеше толкова зряло и състрадателно и известно време направо имахме усещането, че тя се грижи за нас. Цялото ни семейство грейна, сякаш нещо великолепно се бе настанило в битието ни и правеше всичко по-красиво. Направо разцъфнахме, особено Муа, която започна да обръща внимание на вида си и бързо придоби популярност в училище. Тогава бях готова да сторя всичко за Камила, а Шел, мъжът ми, какво да кажа? Сякаш стана нов човек. Не спираше да се усмихва и пак започна да се люби с мен, извинявай, че говоря за интимни неща. Може би трябваше да се разтревожа още тогава. Ала си мислех, най-сетне в нашето семейство всичко си бе дошло на мястото. Известно време бяхме щастливи, точно както става с всички, които срещнат Камила. В началото са щастливи. После… искат само да умрат. След известно време с нея на човек престава да му се живее.

— Толкова ли е зле?

— Толкова е зле.

— Какво се случи?

— Не след дълго Камила бавно пое командването. Като се обърна назад, почти ми е невъзможно да разбера кога свърши партито и започна кошмарът. Беше станало тъй постепенно и неусетно, че един ден просто се събудихме и осъзнахме, че всичко е съсипано: доверието, сигурността ни, самите основи на съвместния ни живот. Самочувствието на Муа, което се бе пораздуло в началото, бе стигнало дъното. Нощем будуваше, плачеше и твърдеше, че била грозна и ужасна, не заслужавала да живее. Едва впоследствие разбрахме, че спестовната ѝ сметка е била опразнена. Още не знам какво се бе случило. Убедена съм обаче, че Камила я е изнудвала. Изнудването ѝ се удаваше с лекота, като дишането. Събираше неудобна информация за хората. Дълго си мислех, че си води дневник, а тя всъщност записваше всичко компрометиращо за хората от близкото ѝ обкръжение. Записваше си и каталогизираше. А Шел… проклетият му гнусен Шел… знаеш, повярвах му, като каза, че имал проблеми със съня и трябвало да спи в стаята за гости в сутерена, ала това бе, разбира се, за да може да приема Камила. Оказа се, че откакто бе навършила шестнайсет, тя се е шмугвала при него нощем и двамата са правили извратен секс. Казвам извратен, защото заподозрях какво става, когато видях порезните рани по гърдите му. Естествено, тогава той не каза нищо. Просто изплю някакво глупаво и странно оправдание, а аз по някакъв начин успях да пропъдя подозренията си. Ала знаеш ли какво е ставало? Шел си призна към края: Камила го завързвала и го режела с нож. Каза, че това ѝ доставяло наслада. На моменти почти се надявах да е вярно. Може да звучи налудничаво, но на моменти се надявах тя да получава нещо от всичко това, а не само да иска да го изтезава и да съсипе живота му.

— И него ли е изнудвала?

— О, да, но и тук имам въпросителни. Камила до такава степен го бе унизила, че дори когато всичко бе загубено, той не можа да сподели с мен цялата истина. Шел беше стълбът в нашето семейство. Ако сбъркахме пътя с колата, ако станеше наводнение, ако някой от нас се разболееше, той беше спокойният и решителният. Всичко ще се нареди, имаше навика да казва с онзи чуден глас, за който все още си фантазирам. След няколко години с Камила обаче се превърна в развалина. Почти не смееше да пресече улицата, сто пъти се оглеждаше. А и за работата си изгуби всякаква мотивация. Просто седеше оклюмал. Един от най-близките му колеги, Матс Хедлунд, ми се обади, за да ми каже, че било започнало разследване, за да се установи дали Шел е продал фирмени тайни. Звучеше направо безумно. Шел беше най-почтеният човек, когото познавах. А и ако беше продал нещо, къде тогава бяха парите? Разполагахме с по-малко от всякога. Сметката му беше остъргана, общата ни сметка на практика — също.

— Как почина той?

— Обеси се, без дума за обяснение. Един ден, когато се върнах от работа, просто го намерих провесен от тавана в гостната в сутерена, да, същата стая, в която Камила се бе забавлявала с него. По онова време бях високоплатен главен икономист и предполагам, че ме очакваше добра кариера. След това обаче целият ми свят се срина. Няма да задълбавам в това. Искаше да знаеш какво е станало с Камила. Нещастията ни нямаха край. Муа започна да се самонаранява и на практика спря да се храни. Един ден ме попита дали съм я мислела за боклук. Божичко, миличко, рекох ѝ, как може да кажеш нещо подобно? Тогава тя обясни, че Камила ѝ го казала. Камила казала, че всички мислят Муа за гнусен боклук, всеки, който някога я е срещал. Поисках цялата помощ, която можех да получа, психолози, лекари, мъдри приятелки, прозак. Нищо не помогна. В един чуден пролетен ден, когато цяла Швеция празнуваше някакъв смехотворен триумф в Евровизия, Муа се хвърли от ферибота за Финландия, а моят живот свърши с нея, така го усещах. Загубих всякаква воля за живот и дълго лежах в болница с дълбока депресия. После обаче… не знам… по някакъв начин вцепенението и мъката се превърнаха в ярост и усетих, че имам нужда да разбера. Какво всъщност се беше случило със семейството ни? Какво точно зло се беше просмукало в него? Започнах да правя проучвания за Камила, не че исках отново да се срещна с нея, за нищо на света. Ала исках да я проумея, може би точно както родител на жертва на убийство накрая иска да разбере убиеца и да схване неговите мотиви.

— Какво научи?

— Отначало нищо. Беше замела всички следи подире си. Като да гониш сянка, призрак. Не знам колко десетки хиляди крони пръснах по частни детективи и други ненадеждни лица, които обещаваха да ми помогнат. Не стигах доникъде и това ме побъркваше. Бях като обсебена. Почти не спях и приятелите ми вече не можеха да ме търпят. Беше ужасно време. Смятаха ме за пълна маниачка, може би все още е така, не знам какво ти е казал Холгер Палмгрен. После обаче…

— Да?

— Излезе твоят репортаж за Залаченко и естествено, името не ми говореше нищо, ала започнах да събирам две и две. Прочетох за шведската му самоличност, Карл Аксел Будин, за сътрудничеството му с Мотоциклетния клуб „Свавелшо“ и тогава си спомних всичките ужасни вечери към края, когато Камила отдавна ни бе обърнала гръб. По онова време често ме събуждаше шумът на мотори и от прозореца на спалнята си можех да видя онези кожени елеци с противната емблема. Не ме учуди особено, че движи с този тип хора. Вече не хранех абсолютно никакви илюзии за нея, ала не можех и да подозирам, че се е касаело за бизнеса на нейния баща, който тя се стремяла да поеме в свои ръце.

— Така ли?

— О, да, в мръсния си свят тя се бореше за правата на жените, поне за своите собствени, и знам, че това означаваше много за редица от момичетата в клуба, преди всичко за Кайса Фалк.

— Коя?

— Хубавка, самоуверена мацка, която ходеше с един от водачите им. През последната година прекарваше много време у нас и си спомням, че я харесвах. Имаше големи сини очи и беше леко кривогледа. Зад нахаканото ѝ държане прозираше човешко, уязвимо лице и след като прочетох твоя репортаж, аз я потърсих отново. Естествено, не обели и дума за Камила. Направи ми впечатление, че бе сменила стила си. Момичето от МК бе станало бизнесдама. Ала и за това не говореше, въпреки че не се държеше неприветливо. Реших, че съм стигнала до поредната задънена улица.

— Но не беше така?

— Не, само преди около година Кайса ме потърси по своя инициатива и тогава още веднъж се бе променила. В нея не бе останало нищо от онази сдържаност. Бе по-скоро тревожна и нервна. Не след дълго я откриха мъртва, застреляна на спортната площадка „Стура Мусенс“ в Брума. Ала онзи път, когато се срещнахме, тя ми каза, че след смъртта на Залаченко имало спор за наследството. Близначката на Камила, Лисбет, останала повече или по-малко без дял — е, явно не е искала да приеме и малкото, което получила. Действителните активи се паднали на двамата живи сина на Залаченко в Берлин, а една част и на Камила. Камила наследила дял от самия бизнес с трафик на хора, за което ти писа в твоя репортаж. Сърцето ми се късаше, докато го четях. Съмнявам се Камила да я е било грижа за жените. Но не желаела да има нищо общо с тази дейност. Само загубеняците се занимавали с такива простотии, казала на Кайса. Имала коренно различна, модерна визия за онова, с което би трябвало да се захване организацията, и след тежки преговори убедила един от полубратята си да изкупи дела ѝ. После изчезнала в Москва със своя капитал и няколко сътрудници, сред тях и Кайса Фалк.

— Знаеш ли с какво е смятала да се заеме?

— Кайса така и не получила достатъчно достъп, за да го разбере напълно, ала хранехме своите подозрения. Мисля, че имаше нещо общо с онези фирмени тайни от „Ериксон“. Днес съм твърде убедена, че Камила наистина е накарала Шел да продаде нещо ценно, навярно чрез изнудване. Също така успях да разбера, че още в първите години при нас се е свързала с няколко компютърни нърдове от училище и ги е помолила да влязат в моя компютър. Според Кайса тя била малко или много обсебена от хакерството. Самата тя не разбирала особено от компютри, но не спирала да плещи какво можело да се спечели от заграбването на профили, хакването на сървъри и кражбата на информация, и каквото там още е имало. Ето защо си мисля, че е продължила с нещо от този род.

— Може и да е вярно.

— Да, и вероятно е на страшно високо ниво. Камила никога не би се задоволила с по-малко. Според Кайса тя бързо се намърдала във влиятелни кръгове в Москва, като, между другото, станала любовница на един от депутатите в Думата, някакъв богат и властимащ тип, и покрай него започнала да събира около себе си странен рояк от топинженери и престъпници. Очевидно ги е въртяла на пръста си и е знаела точно къде се намира слабото място на икономическата мощ.

— И къде е било?

— Във факта, че Русия не е много повече от бензиностанция със знаме отгоре. Изнасят петрол и природен газ, ала не произвеждат нищо, което да си струва. Русия се нуждае от върхови технологии.

— И тя е искала да им ги даде?

— Поне се преструвала, че иска. Разбира се, имала си и своя собствена програма и Кайса беше неимоверно впечатлена от начина, по който примамвала хората и си издействала политическа защита. Кайса със сигурност е щяла да бъде вечно предана на Камила, ако не се изплашила.

— От какво?

— Кайса се запознала със стар войник от елитните части, майор, мисля, и си изгубила ума по него. Според конфиденциална информация, която Камила получила от любовника си, мъжът бил изпълнил някои съмнителни задачи за руското правителство — чисто и просто убийства. Така например убил известна журналистка, предполагам, че я познаваш — Ирина Азарова, която критикувала режима в серия репортажи и книги.

— О, да, истинска героиня. Ужасяваща история.

— Точно. В плана обаче била допусната грешка. Ирина Азарова щяла да се срещне с един критик на управлението в апартамент в закътана уличка в едно предградие югоизточно от Москва и според плана майорът трябвало да я застреля, докато излиза. Но се случило така, че сестрата на журналистката се разболяла от пневмония и Ирина ненадейно се принудила да се погрижи за две племеннички на по осем и десет години, та когато тя и момичетата излезли през входната врата, майорът ги застрелял и трите. Гръмнал ги в лицата и след това изпаднал в немилост, не че ми се вярва някой да го е било грижа за децата. Общественото мнение обаче вече било неконтролируемо, рискували цялата операция да бъде разкрита и да се обърне срещу правителството. Мисля си, че майорът се е уплашил да не стане изкупителна жертва. По онова време му се натрупали и лични проблеми. Жена му го напуснала и останал сам с дъщеря тийнейджърка, дори си мисля, че рискувал да го изхвърлят от апартамента му. От гледна точка на Камила това било перфектно стечение на обстоятелствата: безскрупулен човек, когото можела да използва, при това изпаднал в неизгодно положение.

— Значи и него е завербувала.

— Да, срещнали се. Кайса присъствала и странното било, че се влюбила в мъжа на мига. Изобщо не бил какъвто очаквала, ни най-малко не приличал на убийците, които била срещала в МК „Свавелшо“. Вярно, излъчвал нещо брутално. Но бил цивилизован и учтив, рече тя, по някакъв начин уязвим и чувствителен. На Кайса ѝ се сторило, че наистина се чувствал зле, задето бил принуден да застреля онези деца. Без съмнение бил убиец, мъж, специализиран в мъченията по време на войната в Чечня, ала все пак си имал своите морални граници, каза тя, ето защо ѝ станало толкова неприятно, когато Камила забила ноктите си в него. Да, едва ли не буквално. Говори се, че прокарвала нокти по гърдите и жилетката му като котка: „Искам да убиваш за мен“. Зареждала думите си със секс, с еротична мощ. С дяволско умение събудила садизма в този мъж и колкото по-ужасяващи детайли разказвал за убийствата си, толкова по-възбудена изглеждала, и не знам дали разбрах добре, ала тъкмо това и нищо друго уплашило Кайса до смърт. Не убиецът сам по себе си, а Камила; как посредством красотата и чара си примамила дивото животно в него и накарала леко печалния му поглед да блесне като на хищник.

— Не отиде ли в полицията с тези сведения?

— Много пъти говорих с Кайса. Казах ѝ, че би трябвало да получи защита. Отвърна, че вече си имала. Освен това ми забрани да говоря с полицията, а аз сглупих да я послушам. След смъртта ѝ споделих със следователите каквото бях чула, но дали ми повярваха, или не — не знам, навярно не са. Разполагах само със слухове за мъж без име от чужда страна, а и Камила вече не можеше да бъде издирена в никакви регистри. Така и не научих нищо за новата ѝ самоличност. Във всеки случай разказът ми не доведе до нищо. Убийството на Кайса все още е неизяснено.

— Разбирам — рече Микаел.

— Наистина ли?

— Така мисля — отвърна той и тъкмо се канеше да сложи ръка върху ръката на Маргарета Далгрен, за да изрази своята симпатия, когато телефонът в джоба му избръмча.

Надяваше се да е Андрей, ала беше някой си Стефан Молде. Едва след няколко секунди Микаел го идентифицира като служителя от Института по радиоелектронно разузнаване, който се бе свързал с Линус Брандел.

— За какво става въпрос? — попита той.

— За среща с длъжностно лице на висока позиция, което пътува към Швеция и иска да се види с теб възможно най-рано утре в „Гранд Хотел“.

Микаел отправи извинителен жест към Маргарета Далгрен.

— Програмата ми е запълнена — отвърна той. — Ако изобщо ще се срещам с някого, искам най-малкото да разполагам с име и случай.

— Лицето се казва Едуин Нийдъм, а случаят засяга лице с псевдоним Осата, заподозряно в сериозна криминална проява.

Микаел усети да го залива вълна от паника.

— Окей — отвърна. — По кое време?

— В пет часа утре сутринта би било удобно.

— Сигурно се шегуваш!

— За съжаление, в тази история няма нищо, с което да се шегувам. Бих ти препоръчал да бъдеш точен. Мистър Нийдъм ще те приеме в стаята си. Мобилния си телефон ще трябва да оставиш на рецепцията. Ще бъдеш претърсен.

— Разбирам — заяви Микаел с нарастващо безпокойство. След това стана от мястото си и се сбогува с Маргарета Далгрен.

Трета част

Асиметрични проблеми

24 ноември — 3 декември

Понякога е по-лесно да съединиш, отколкото да разделиш.

В наши дни компютрите са способни с лекота да умножават прости числа с милиони цифри. Но е изключително сложно същата операция да се извърши в обратен ред. Дори числа с по сто цифри представляват сериозен проблем.

Трудностите във факторизирането на прости числа се използват за създаване на алгоритми за криптиране като RSA. Простите числа са се превърнали в приятели на тайните.

Глава 25.

Нощта и утрото на 24 ноември

На Лисбет не ѝ бе отнело много време да открие онзи Рогер, когото Аугуст беше нарисувал. В един сайт за стари актьори от т.нар. „Театър на революцията“ във Васастан бе видяла по-млада версия на мъжа. Казваше се Рогер Винтер и според мненията на негови колеги беше агресивен и завистлив. На младини изиграл две значими роли на големия екран, ала в последно време кариерата му била в застой и понастоящем беше далеч по-неизвестен от своя прикован към инвалидната си количка брат, Тобиас, устат професор по биология, който напълно се беше дистанцирал от него.

Лисбет си записа адреса на Рогер Винтер, а после хакна суперкомпютъра NSF MRI. Отвори и своята компютърна програма, където се опита да построи динамична система, за да открие елиптичните криви, които най-добре да се справят със задачата, при това, разбира се, с възможно най-малко итерации. Както и да се мъчеше обаче, не се доближаваше и с крачка до някакво решение. Файлът от АНС си оставаше непробиваем. Накрая тя стана и отиде в спалнята при Аугуст. Изруга. Момчето беше будно, седеше в леглото и пишеше нещо върху лист на нощното шкафче, а когато се приближи, тя видя нови факторизации на прости числа.

— Няма смисъл — промърмори тя. — По този път няма да стигнем по-далеч.

А когато Аугуст отново започна истерично да клати торса си, му нареди да се стегне и да заспива.

Беше твърде късно и Лисбет си каза, че е добре и тя да си почине малко. Легна на съседното легло и опита да се отпусне, но това се оказа невъзможно. Аугуст се извиваше и скимтеше, така че накрая Лисбет реши да каже още нещо, за да го успокои. Най-доброто, което ѝ хрумна, беше:

— Знаеш ли нещо за елиптичните криви?

Естествено, не получи отговор. Въпреки това се зае да обяснява възможно най-просто и ясно.

— Схващаш ли? — попита.

Аугуст не отвърна.

— Значи така — продължи тя. — Вземи например числото 3034267. Знам, че с лекота можеш да откриеш простите числа, които са негови фактори. Възможно е обаче да ги изведеш, като използваш елиптични криви. Нека например изберем кривата y2= x3 – x + 4 и точката P = (1,2) на кривата.

Написа уравнението върху листа на нощното шкафче, ала Аугуст сякаш изобщо не беше там. Тогава тя за пореден път си спомни за онези близнаци с аутизъм, за които беше чела. По някакъв загадъчен начин те успявали да намират големи прости числа. Но не можели да решат и най-елементарните уравнения. Навярно и с Аугуст беше същото. Може да беше по-скоро изчислителна машина, отколкото истински математически талант, а и това впрочем нямаше никакво значение в настоящия момент. Раната ѝ отново бе започнала да я боли. Освен това се нуждаеше от сън. И трябваше да прогони всички стари демони от детството, които присъствието на момчето бе разбудило у нея.

* * *

Минаваше полунощ, когато Микаел Блумквист се прибра вкъщи. Макар че беше съвсем изтощен, а и трябваше да стане по първи петли, той веднага седна на компютъра и потърси Едуин Нийдъм в Гугъл. По света съществуваше не един Едуин Нийдъм, имаше например някакъв преуспял ръгбист, който извършил фантастично завръщане на терена, след като преболедувал от левкемия.

Имаше един Едуин Нийдъм, който явно бе експерт по пречистване на водата, както и друг, който умееше да попада на снимки от масови събития и да изглежда смешно. Никой от тях обаче не приличаше на типа, който можеше да е участвал в разкриването на самоличността на Осата и да я е обвинил в престъпление. Затова пък съществуваше един Едуин Нийдъм, който бе компютърен инженер и доктор от МТИ, а това най-малкото беше правилната област. Но и той не му се стори точният. Вярно, понастоящем беше високопоставен шеф в „Сейфлайн“, водеща компания за защита на компютри от вируси, а такава компания сто на сто би се интересувала от хакери. Ала онова, което Ед (както му викаха) казваше в няколко интервюта, касаеше единствено пазарни дялове и нови продукти. Нито думичка не се извисяваше над обичайния клиширан брътвеж на продавачите дори когато бе получил шанса да разкаже за своите хобита: боулинг и риболов на муха. Обичал природата, твърдеше той, обичал състезателния елемент… Най-опасното, на което, изглежда, бе способен, беше да отегчава хората до смърт.

Имаше една снимка, на която, гологръд и захилен, мъжът държеше голяма сьомга — една от онези композиции, които в рибарските среди се срещат с честота 13 от 12. Беше тъпа точно колкото всичко останало, и все пак — Микаел започна да се пита дали скуката не целеше да дезинформира. Изчете материалите повторно и тогава го обзе усещането за скалъпеност, за фасада, и бавно, но сигурно стигна до обратното заключение: този беше точният човек. Службите се надушваха от разстояние. Миришеше му на АНС или на ЦРУ. Отново погледна снимката със сьомгата. Тогава вече му се стори, че вижда нещо коренно различно.

Стори му се, че вижда опасен тип, който само се преструва. Имаше нещо непоклатимо в начина, по който бе стъпил на краката си и насмешливо се хилеше към фотоапарата, поне Микаел така си въобрази и отново се замисли за Лисбет. Чудеше се дали не би трябвало да ѝ каже за срещата, ала нямаше причина да я тревожи сега, особено при положение че още нищо не знаеше, затова реши да си ляга. Имаше нужда да поспи два часа, та утре сутрин да се срещне с Ед Нийдъм на свежа глава. Замислено изми зъбите си и се съблече, легна си и тогава си даде сметка, че е безумно изтощен. Сънят го засмука за нула време. Сънува, че потъва и се дави в реката, в която бе застанал Ед Нийдъм. Впоследствие смътно си спомняше, че бе пълзял по речното дъно с пляскащи, шибащи сьомги наоколо. Не спа дълго. Събуди се рязко с чувството, че е пропуснал нещо. На нощното шкафче бе оставен телефонът му и той се сети за Андрей. През цялото време несъзнателно бе мислил за Андрей.

* * *

Линда заключи вратата и с двете ключалки и в това, разбира се, нямаше нищо странно. Жена с нейното минало несъмнено трябваше да се отнася съвестно към мерките за сигурност. Въпреки това Андрей се почувства некомфортно, но отдаде това на жилището. То изобщо не изглеждаше както бе очаквал. Наистина ли бяха в дома на нейна приятелка?

Леглото беше широко, но не особено дълго, и снабдено с лъскави решетъчни табли и в горния, и в долния край. Покривката беше черна и навяваше мисли за ковчег, а не му допадаше и украсата по стените. Състоеше се най-вече от снимки в рамки, изобразяващи мъже с оръжия. Като цяло апартаментът изглеждаше някак стерилен и студен.

От друга страна, той със сигурност беше нервен и преувеличаваше. Може би просто се мъчеше да си намери извинение, за да избяга. Мъжът винаги иска да избяга от онова, което обича — Оскар Уайлд не беше ли казал нещо подобно? Погледна Линда. Никога досега не беше виждал толкова смайващо красива жена, а това си беше достатъчно стряскащо. Сега тя пристъпи към него в своята прилепнала синя рокля, която подчертаваше формите ѝ, и сякаш прочела мислите му, каза:

— Не искаш ли да си тръгнеш, Андрей?

— Доста работа имам.

— Разбирам — отвърна тя и го целуна. — В такъв случай явно ще отидеш да си вършиш работата.

— Може би ще е най-добре — смотолеви той, а тя се притисна в него и пак го целуна с такава сила, че дори да искаше, нямаше да може да се отдръпне.

Отвърна на целувката и я сграбчи за бедрата. Тогава тя го блъсна. Блъсна го толкова мощно, че той залитна и падна по гръб на леглото. За част от секундата го обзе страх. После обаче я погледна. Тя се усмихваше със същата нежност като преди и той реши, че е схванал: не беше нищо повече от игривата агресивност на любовта. Тя наистина го желаеше. Искаше да се люби с него тук и сега и той я остави да го яхне, да разкопчае ризата му и да прокара нокти по корема му. Очите ѝ блестяха с ярък пламък, а големите ѝ гърди се надигаха под роклята. Устата ѝ беше отворена и към брадичката ѝ се стичаше струйка лига. Прошепна му нещо. Отначало той не я чу. Тя отново каза:

— Сега, Андрей. Сега!

— Сега — повтори той неуверено и усети как тя рязко изхлузва панталона му.

Беше по-безсрамна, отколкото бе очаквал, по-изкусна и дива от всяка друга, която беше срещал.

— Затвори очи и лежи съвършено неподвижно — рече тя.

Той затвори очи и застина, долови, че тя шумоли с нещо, не разбра с какво. Чу щракване и усети нещо метално около китките си, вдигна очи и видя белезниците. Тогава му се дощя да възрази. Не си падаше по тия неща. Но всичко се случи много бързо. Светкавично, сякаш имаше голям опит, тя закачи ръцете му за таблата на леглото. После стегнато омота краката му с въже.

— Леко — каза ѝ.

— О, да.

— Добре — отвърна той, а тя го изгледа с поглед, който не му хареса.

После каза нещо с тържествен глас, ала трябва да му се бе счуло.

— Какво? — попита я.

— Сега ще си поиграя с ножа, Андрей — заяви тя и залепи голямо парче тиксо на устата му.

* * *

Микаел се опитваше да запази спокойствие. Защо нещо лошо би се случило с Андрей? Никой — освен той и Ерика — не знаеше, че Андрей участва в опазването на Лисбет и момчето. Бяха подходили крайно предпазливо с информацията, по-предпазливо от всякога. И все пак… защо не го откриваше?

Андрей не беше от хората, които пренебрегват телефона. Напротив — звъннеше ли Микаел, той вдигаше на първия сигнал. Сега обаче беше просто невъзможно да го намери, а това беше странно. Или пък… Микаел отново се помъчи да си внуши, че Андрей просто си работи, загубил представа за времето и мястото, или в най-лошия случай, че е оставил някъде телефона си. Сигурно беше само това. Но, да му се не види… Камила беше изникнала сякаш от нищото след всичките тези години. Нещо явно се готвеше. Какво беше казал комисар Бублански?

Живеем в свят, в който параноята е здравословна.

Микаел се протегна за телефона на нощното шкафче и пак звънна на Андрей. Отново не получи отговор и тогава реши да събуди новоназначения Емил Гранден, който живееше близо до Андрей в Рьода берйен във Васастан. Емил като че не се отзова много охотно, но все пак обеща да изтича до Андрей на мига, за да провери дали си е вкъщи. Обади се на Микаел двайсет минути по-късно. Дълго блъскал по вратата на Андрей, явно го нямало.

Микаел затвори, облече се и излезе. Забърза през опустелия и брулен от бурята Сьодермалм нагоре към „Йотгатан“. Най-вероятно, мислеше си той, Андрей спи на дивана в редакцията и не чува телефона. Нямаше да му е за пръв път. Дано това да беше обяснението. И все пак му ставаше все по-напрегнато, а когато отвори вратата и изключи алармата, потръпна, сякаш очакваше да види някакво опустошение. Колкото обаче и да обикаляше, не зърна и следа от нещо необичайно, а в криптиращата му програма за имейли сведенията до едно бяха старателно изтрити, точно както се бяха разбрали. Всичко изглеждаше нормално, само дето на дивана не спеше никакъв Андрей. Диванът в редакцията изглеждаше захабен и празен както обикновено.

Микаел се замисли, после отново звънна на Емил Гранден.

— Емил — поде той. — Съжалявам, че те тормозя така посред нощ, но цялата тази история ме е направила параноичен.

— Разбирам това.

— Затова ми се стори, че си притеснен, когато отворих дума за Андрей. Има ли нещо, което да не си ми казал?

— Нищо, което вече да не знаеш — отвърна Емил.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че аз също говорих с Компютърната инспекция.

— Как също?

— Значи ти не…

— Не! — отсече Микаел и чу как дишането от другата страна се учести. Разбра, че бе станала ужасяваща грешка.

— Изплюй камъчето, Емил, и бързо — каза му.

— Значи…

— Да?

— Една много приятна дама, служителка от Компютърната инспекция на име Лина Робертсон, се обади и обясни, че сте се чули и сте се били разбрали да увеличите нивото на защитеност на твоя компютър предвид обстоятелствата. Ставало дума за определени деликатни лични сведения.

— И…

— И очевидно ти била дала погрешни указания и това страшно я разстроило. Каза, че се срамувала от невежеството си и се безпокояла да не би защитата да излезе недостатъчна, ето защо искаше по най-бързия начин да се добере до онзи, който ти е уредил криптирането.

— И ти какво ѝ каза?

— Че не знам нищо по въпроса, само че бях виждал Андрей да седи на компютъра ти, зает с нещо.

— Значи си ѝ препоръчал да се свърже с Андрей.

— Тогава бях за малко из центъра, та ѝ казах, че Андрей със сигурност е още в редакцията и може да му се обади, така казах. Това беше всичко.

— По дяволите, Емил.

— Но тя звучеше наистина…

— Не ми пука как е звучала, но се надявам да си информирал Андрей за разговора впоследствие.

— Не веднага. В момента и аз съм затрупан с работа като всички останали.

— После обаче си му казал.

— Значи, той се чупи, преди да успея да кажа нещо.

— В такъв случай си му звъннал по телефона.

— Абсолютно, няколко пъти. Но…

— Да?

— Не вдигаше.

— Окей — отвърна Микаел с леденостуден глас.

После затвори и набра номера на Ян Бублански. Наложи се да звъни два пъти, преди разбуденият комисар да вдигне слушалката, и тогава Микаел се видя принуден да му разкаже цялата история. Сподели всичко, освен местоположението на Лисбет и Аугуст.

После информира и Ерика.

* * *

Лисбет Саландер бе заспала, но някъде дълбоко в себе си беше в бойна готовност. Спеше с дрехите, с коженото яке и ботушите си. Освен това се будеше лесно, дали заради бурята, дали заради Аугуст, който скимтеше и хленчеше и насън. Но отново заспиваше или най-малкото се унасяше в дрямка, а на моменти сънуваше кратки, странно реалистични сънища.

Сега сънуваше баща си, който налагаше майка ѝ, а това я караше да изпитва и насън онази стара, дива ярост от детството. Усети я толкова ясно, че пак се събуди. Часът беше четири без петнайсет сутринта, а на нощното шкафче точно както и преди се въргаляха листовете, на които двамата с Аугуст си бяха писали цифри. Навън се сипеше сняг. Бурята обаче бе позатихнала и не се чуваше нищо необичайно, само вятърът, който виеше и шумолеше в клонаците.

Въпреки това изпита неприятно усещане и първо реши, че е заради съня, останал да витае из стаята. После изтръпна. Леглото до нея беше празно. Аугуст бе изчезнал. Лисбет се изправи светкавично и безшумно, сграбчи беретата от чантата на пода и се промъкна в голямата стая към терасата.

В следващия миг си отдъхна. Аугуст седеше на кръглата кухненска маса и се занимаваше с нещо. Дискретно, за да не го смущава, Лисбет се наведе над рамото му и установи, че Аугуст нито пишеше нови прости числа, нито рисуваше нещо, свързано с тормоза, понесен от Ласе Вестман и Рогер Винтер. Сега момчето рисуваше шахматни квадрати, които се отразяваха в огледалата на гардеробите, а над тях се очертаваше заплашителна фигура с протегната ръка. Извършителят най-сетне започваше да добива форма. Лисбет се усмихна и тихо се оттегли.

Върна се в спалнята и седна на леглото, свали блузата и превръзката си и инспектира раната си. Все още не изглеждаше добре, а тя продължаваше да се чувства отпаднала и замаяна. Взе две допълнителни таблетки антибиотик и опита да си почине още малко. Навярно бе заспала отново. Впоследствие изпитваше смътното усещане, че е видяла насън и Зала, и Камила. Веднага след това обаче долови нещо. Не разбра какво. Просто усещане за присъствие. Навън някаква птица пляскаше с крила. Откъм голямата стая се чуваше тежкото и измъчено дишане на Аугуст. Лисбет тъкмо щеше да се надигне отново, когато въздухът бе пронизан от вледеняващ писък.

* * *

Когато Микаел излезе от редакцията рано сутринта, за да хване такси до „Гранд Хотел“, още не беше чул Андрей и за пореден път се мъчеше да си внуши, че е реагирал твърде пресилено и колегата му всеки момент ще се обади от дома на някое момиче или приятел. Тревогата обаче не го напускаше. Докато вървеше по „Йотгатан“, смътно забеляза, че отново вали сняг и че на тротоара лежи самотна дамска обувка. Повървя още малко, после извади своя самсунг и позвъни на Лисбет през приложението редфон.

Лисбет не отговори и това ни най-малко не го успокои. Опита още веднъж и накрая изпрати есемес от приложението трема: Камила е по следите ви. Трябва да напуснете скривалището! Сетне съзря таксито, което се спускаше откъм улица „Хьокенс гата“, и се учуди, когато шофьорът го изгледа стреснато. В този момент Микаел наистина изглеждаше смъртоносно решителен. Положението не се подобри от това, че не отговаряше на опитите на таксиджията да поведе разговор. Седеше в мрака отзад и очите му неспокойно блестяха.

Стокхолм беше малко или много опустял. Бурята бе позатихнала. По водата обаче още пробягваха бели гребени. Микаел отправи поглед към „Гранд Хотел“ от другата страна на залива и се зачуди дали да не пропусне срещата с мистър Нийдъм и вместо това да потегли към Лисбет или поне да се погрижи край нея да мине някой полицейски патрул. Не, не можеше да го стори, без да я предупреди. Още едно изтичане на информация можеше да се окаже катастрофално. Пак отвори приложението трема и написа:

Да осигуря ли помощ?

Не получи отговор. Малко след това плати, замислено слезе от таксито и премина през въртящата се врата на хотела. Часът беше четири и двайсет сутринта, бе подранил с четирийсет минути. Навярно никога не бе пристигал четирийсет минути по-рано където и да било, ала в него сякаш гореше пожар и преди да отиде на рецепцията и да предаде телефоните си според уговорката, той пак позвъни на Ерика и ѝ заръча да се опита да се свърже с Лисбет и да държи връзка с полицията, както и да вземе решенията, които сметне за необходими.

— Веднага щом чуеш нещо ново, обади се в „Гранд Хотел“ и поискай да те свържат със стаята на мистър Нийдъм.

— И кой е това?

— Някакъв човек, който иска да се срещне с мен.

— По това време?

— По това време — потвърди той и отиде на рецепцията.

* * *

Едуин Нийдъм бе отседнал в стая 654. Микаел почука. Вратата се отвори и на прага застана мъж, който смърдеше на пот и ярост. Приличаше на фигурата от рибарската снимка в интернет горе-долу колкото някой току-що станал от сън диктатор с махмурлук прилича на своята стилизирана статуя. В ръката си държеше чаша с някакво питие, беше кисел и рошав. Имаше вид на сърдит булдог.

— Мистър Нийдъм — поздрави Микаел.

— Ед — отвърна Нийдъм. — Съжалявам, че те безпокоя по това нечовешко време, но работата не търпи отлагане.

— Така изглежда — отбеляза Микаел сухо.

— Имаш ли представа за какво се касае?

Микаел поклати глава и се настани на фотьойл до писалище, на което имаше бутилка джин и бутилка швепс тоник.

— Не, откъде ще имаш? — продължи Ед. — От друга страна, никога не се знае с такива момчета като теб. Аз, разбира се, те проверих и всъщност мразя да лаская хората. Оставя фалшив вкус на езика ми, но ти си направо уникален в професията си, нали?

Микаел се насили да се усмихне.

— Ще се радвам да минеш по същество — отвърна той.

— Спокойно, спокойно, ще бъда кристално ясен. Предполагам, че знаеш къде работя.

— Не съм съвсем сигурен — отговори Микаел честно.

— В Puzzle Palace, в града на радиоелектронното разузнаване. Работя в плювалника на целия свят.

— АНС.

— Точно, а можеш ли поне да предположиш каква сатанинска глупост е да се гавриш с нас, можеш ли, Микаел Блумквист?

— Мисля, че мога да си представя — рече той.

— А можеш ли да схванеш къде всъщност мисля, че е мястото на твоята дружка?

— Не.

— В затвора. Доживотно!

Микаел се усмихна със, надяваше се, спокойна, овладяна усмивка. На практика обаче мислите бясно препускаха в главата му. Макар да съзнаваше, че може да се е случило какво ли не и че не бива да си вади прибързани заключения, помисли си разтревожено: нима Лисбет е хакнала АНС? Малко ли ѝ беше, че се крие и че я издирват убийци? Нима отгоре на това се е забъркала с щатските разузнавателни служби? Звучеше… ами, как звучеше? Звучеше невъобразимо.

Ако имаше нещо, което да отличава Лисбет, то бе, че никога не вършеше нищо без щателен анализ на последиците. Нищо от хрумванията ѝ не бе импулсивно и необмислено, затова не можеше да си представи да е сторила нещо толкова идиотско, като да хакне АНС, ако съществуваше и най-малкият риск да я открият. Вярно, понякога вършеше опасни неща, ала тогава рисковете винаги бяха пропорционални на ползата, така че Микаел отказваше да повярва, че се е намъкнала там само за да се остави да бъде надхитрена от този злъчен булдог пред него.

— Мисля, че сте си извадили прибързани заключения — отбеляза той.

— Мечтай си, старче. Но предполагам, че ме чу, когато употребих думата „всъщност“.

— Чух.

— Шибана думичка, а? Може да се използва за какво ли не. Всъщност не пия сутрин и въпреки това седя тук с питие в ръка, хе-хе! Искам да кажа, че навярно можеш да спасиш своята приятелка, ако обещаеш да ми съдействаш с определени неща.

— Слушам — каза той.

— Много мило от твоя страна. В такъв случай, за начало искам да получа гаранции, че ще ползвам правата на защитен източник.

Микаел го изгледа учудено. Това не го бе очаквал.

— Да не си някоя къртица?

— Боже опази, не. Аз съм лоялен стар копой.

— Но не действаш официално от името на АНС.

— Може да се каже, че към момента имам свой собствен дневен ред. Е, как ще подходим?

— Ползваш правата на защитен източник.

— Добре, освен това искам да се уверя, че разказаното от мен ще си остане между нас двамата, и това искане, разбира се, звучи чудновато. Защо, по дяволите, ще разказвам някаква фантастична история на разследващ журналист, пък ще го помоля да си трае?

— Човек може да си зададе въпроса.

— Имам си своите основания, а странното е, че дори не се налага да моля за това, така ми се струва. Имам причини да допусна, че искаш да защитиш своята приятелка, а интересната история от твоя гледна точка е някъде другаде. Не е невъзможно да ти съдействам по този параграф, ако си готов да се отзовеш.

— Ще видим — отвърна строго Микаел.

— И тъй, преди няколко дни беше хакнат нашият интранет, популярното му название е NSANet, запознат си със системата, нали?

— Донякъде.

— NSANet бе усъвършенстван след 11 септември, за да се постигне по-добра координация между нашите национални разузнавателни служби, от една страна, и шпионските организации в англосаксонските страни, т.нар. Пет очи, от друга. Това е затворена система със свои собствени рутери, портове и мостове, изцяло отделена от останалия интернет. Тъкмо оттам, посредством сателити и кабели с оптични влакна, администрираме нашето радиоелектронно разузнаване и тъкмо там държим нашите големи бази данни, както, разбира се, и нашите строго секретни анализи и доклади — независимо дали се определят като moray, т.е. най-малко тайни, или стигат до umbra ultra top secret, които дори президентът не може да види. Системата се администрира от Тексас, което впрочем е пълна идиотщина. Ала след последните ъпдейтвания и прегледи все пак я смятам за своето бебче. Ще знаеш, Микаел, скъсах си задника. Съсипах се от работа, за да не може никой отвън да се възползва от нея, още по-малко да я хакне, и днес всяка една аномалийка кара алармите ми да завият. И не си и помисляй, че съм сам. Разполагаме с цял щаб независими специалисти, които надзирават системата, а понастоящем не можеш и пръста си да мръднеш в интернет, без да оставиш следи. Поне така е на теория. Всичко се регистрира и анализира. Не би могъл да докоснеш и един клавиш, без това да бъде забелязано. При все това…

— Се е получило.

— Да, и бих могъл да не се връзвам. Винаги има пропуски. Те съществуват, за да ги открием и да станем по-добри. Те ни държат будни, държат ни нащрек. Ала въпросът не е само в това, че ни е хакнала, а и в начина, по който го е сторила. Насилила е нашия сървър в интернет и е създала супермост, после се е вмъкнала в интранета посредством един от нашите системни администратори. Само тази част от операцията е била шедьовър, ала това не е краят, далеч не. Тази дяволица се е превърнала в призрачен потребител.

— В какво?

— Призрак, дух, който си витаеше там, без да го забележим.

— Без алармите ти да се обадят.

— Този сатанински гений е вкарал шпионски вирус, който трябва да се е отличавал от всичко известно ни, иначе нашите системи веднага щяха да го идентифицират, и този вирус през цялото време е ъпгрейдвал статуса ѝ. Сдобивала се с все по-големи правомощия там вътре и е награбвала строго секретни пароли и кодове, започнала е да свързва и сравнява регистри и бази данни и изведнъж, бинго!

— Какво бинго?

— Открила е каквото е търсела. От този момент вече не е искала да бъде призрачен потребител. Искала е да ни покаже какво е открила. Едва тогава завиха алармите ми. Случи се точно когато тя е пожелала да стане.

— И какво беше открила?

— Двуличието ни, Микаел, двойната ни игричка, и тъкмо затова седя тук с теб, а не на дебелия си задник в Мериленд, тъкмо затова не пращам морската пехота по петите ѝ. Тя е като крадец, който прониква в къщата с взлом само за да открие, че вътре вече има крадени стоки. В мига, в който разбрахме това, тя стана наистина опасна. Толкова опасна, че някои от нашите високопоставени лица искат да я оставят да избяга.

— Но ти не искаш.

— Не, не и аз. Иска ми се да я вържа за някой телеграфен стълб и да я бичувам. Само че бях принуден да прекратя лова си, а това, Микаел, ме разяри. Може би сега изглеждам овладян, но всъщност, както казах… всъщност!

— Си побеснял от яд.

— Точно, и тъкмо затова те повиках тук рано-рано. Искам да се добера до твоята Оса, преди да е избягала от страната.

— Защо ще бяга?

— Защото ѝ идват само безумни идеи, не е ли така?

— Не знам.

— Мисля, че знаеш.

— А какво изобщо те кара да мислиш, че точно тя е твоята хакерка?

— Това, Микаел, тъкмо се канех да ти го разкажа.

Той обаче не продължи.

* * *

Стационарният телефон на хотела иззвъня и Ед вдиша бързо. Беше момчето от рецепцията, което търсеше Микаел Блумквист. Ед му подаде слушалката и не му трябваше много, за да разбере, че журналистът получава обезпокоителни новини, затова не се учуди, когато шведът само смотолеви някакво неясно извинение и изфуча от стаята. Не се учуди. Но и не възнамеряваше да го изпусне. Сграбчи палтото си от закачалката и се втурна по петите му.

Блумквист летеше по коридора като спринтьор и макар Ед да не знаеше какво се бе случило, той подозираше, че е свързано с тази история, и реши да го последва. Ако се касаеше за Осата и Балдер, искаше да е там, но тъй като журналистът дори нямаше търпението да вземе асансьора, а просто тичешком заслиза по стълбището, Ед изостана и когато стигна до приземния етаж запъхтян, Микаел Блумквист тъкмо бе взел телефоните си и водеше нов разговор.

— Какво е станало? — попита Ед вече на улицата, когато репортерът се мъчеше да хване някое такси по-надолу край водата.

— Проблем! — отвърна Микаел.

— Мога да те закарам.

— Не можеш да закараш и лайно. Пил си.

— Но можем да вземем моята кола.

За миг Микаел забави крачка и се втренчи в Ед.

— Какво искаш? — попита го.

— Искам да си помогнем един на друг.

— Сам си хващай хакера.

— Вече нямам мандат да ловя когото и да било.

— Окей, къде е колата ти?

Втурнаха се към колата под наем на Ед, която стоеше паркирана край Националния музей, и Микаел Блумквист съвсем накратко обясни, че поемат към архипелага, към Ингарьо. Щеше да получи описание на маршрута, докато кара, така каза, и нямаше намерение да обръща внимание на никакви ограничения на скоростта.

Глава 26.

Утрото на 24 ноември

Аугуст изпищя и в същия миг Лисбет дочу стъпки, бързи стъпки покрай тясната страна на къщата. Тогава пак сграбчи пистолета си и бързо се надигна. Чувстваше се отвратително, но се стегна, втурна се към вратата и видя вън на верандата едър мъж. За миг си помисли, че преимуществото е на нейна страна, че има една секунда аванс, ала нещата придобиха драматичен обрат.

Мъжът не спря пред стъклените врати, просто влетя през тях с извадено оръжие и стреля по момчето със светкавична бързина. Лисбет отвърна на огъня или може би бе стреляла първа.

Не знаеше. Не знаеше и в кой момент се беше втурнала към мъжа. Само разбра, че се сблъсква с него с огромна сила, след което се озова легнала отгоре му на пода, точно пред кръглата кухненска маса, където момчето току-що бе седяло. Удари мъжа с глава, без да се поколебае и за секунда.

Халоса го с такава сила, че главата ѝ звънна, сетне се изправи на крака с олюляване. Цялата стая се въртеше. Имаше кръв на ризата. Пак ли бе улучена? Нямаше време да мисли за това. Къде беше Аугуст? Край масата беше пусто, само моливите се въргаляха отгоре ѝ и рисунките, пастелите, изчисленията с прости числа. Къде, по дяволите, беше той? Чу скимтене откъм хладилника и да, той седеше там, тресеше се, притиснал колене в гърдите си. Явно бе успял да отскочи.

Лисбет тъкмо се канеше да изтича до него, когато долови нови обезпокоителни шумове някъде по-надалеч, приглушени гласове, прекършвани клони. Задаваха се няколко души. Трябваше да побързат, да се махат оттук. Ако беше сестра ѝ, то тя мъкнеше със себе си цял конвой. Открай време беше така. Лисбет беше сама, докато Камила събираше цели банди, затова и сега точно както в миналото трябваше да бъде по-умна и по-бърза. Пред мисления ѝ взор се появи теренът отвън и в следващия миг тя се втурна към Аугуст.

— Ела — каза му.

Аугуст не помръдна от мястото си. Стоеше като закован за пода. Лисбет го дръпна рязко и направи болезнена гримаса. Всяко движение ѝ причиняваше болка, ала вече нямаше време за губене и навярно Аугуст все пак го разбра. Направи знак, че може да бяга и сам, след което тя се стрелна към кухненската маса, сграбчи лаптопа си и продължи към терасата, покрай мъжа на пода, който се надигна замаяно и се опита да се добере до краката на Аугуст.

Лисбет се замисли дали да не го убие. Вместо това го срита жестоко във врата и корема и изхвърли надалеч оръжието му. Сетне двамата с Аугуст изскочиха на терасата и хукнаха по посока на скалите и склона. Внезапно обаче тя спря. Замисли се за рисунката. Не бе успяла да види докъде беше стигнал Аугуст. Дали да се върне? Не, те щяха да се озоват тук всеки момент. Налагаше се да бягат. И все пак… рисунката беше оръжие, нали, а и самата причина за цялото това безумие. Лисбет остави Аугуст и лаптопа си на плоската скала, която бе избрала още предходната вечер. После се втурна нагоре по баира и навътре в къщата и отначало не откри рисунката. Навсякъде се въргаляха проклетите скици с Ласе Вестман и поредиците прости числа.

Но не, ето я, там беше, а над шахматните плочки сега се виждаше блед образ с дълбок белег на челото. Лисбет вече го познаваше твърде добре. Това беше същият мъж, който лежеше пред нея на пода и стенеше. Лисбет светкавично извади телефона си, сканира рисунката и я прати по имейла на Ян Бублански и Соня Мудиг от полицията. Дори надраска един ред най-отгоре на листа. В следващия миг обаче осъзна, че това беше грешка.

Вече ги обкръжаваха.

* * *

На самсунга на Микаел Лисбет бе изпратила същото съобщение като на Ерика — КРИЗА. Едва ли имаше начин тази дума да се изтълкува погрешно. Не и когато идваше от Лисбет. Микаел бе наясно, че тя значи само едно — извършителите са я проследили и в най-лошия случай вече са я нападнали. Така че той натисна газта до дупка веднага щом подмина кея Стадсгордскайен и излезе на шосето Вермдьоледен.

Караше сребристо ауди А8, а до него седеше Ед Нийдъм. Ед беше кисел. От време на време пишеше нещо на телефона си. Микаел не знаеше със сигурност защо му бе позволил да го придружи. Може би за да разбере какви са му намеренията спрямо Лисбет, или пък не, имаше и нещо друго. Навярно Ед можеше да бъде от полза. Във всеки случай не би могъл да влоши положението. Полицията беше известена. Но едва ли щеше да успее да събере отряд за бързо реагиране, особено като се знае, че бяха скептични заради оскъдната информация, която им бе дал. Микаел поддържаше контакт с полицията чрез Ерика. Тя знаеше пътя, а той се нуждаеше от помощ. Нуждаеше се от цялата помощ, която можеше да получи.

Наближиха моста „Данвиксбрун“. Ед Нийдъм каза нещо. Микаел не чу какво. Мислите му бяха ангажирани с друго. Беше се сетил за Андрей — какво бяха сторили с Андрей? Микаел още го виждаше как седи замислен и нерешителен в редакцията и прилича на младия Антонио Бандерас. Защо, по дяволите, не бе дошъл да изпият по една пилзнер? Позвъни му отново. Опита да се обади и на Лисбет, ала не получи отговор от никого и тогава чу Ед, който отново го питаше:

— Искаш ли да ти разкажа с какво разполагаме за твоя хакер?

— Да… може би… давай — отвърна Микаел.

Но и този път не стигнаха доникъде. Телефонът му иззвъня. Беше Ян Бублански.

— Двамата с теб хубаво ще си поговорим после, нали схващаш, а и спокойно можете да очаквате някакъв юридически епилог.

— Ясно ми е.

— Сега обаче ти се обаждам, за да ти дам малко информация. Знаем, че Лисбет Саландер е била жива в четири часа и двайсет и две минути. Това е било преди или след като е била тревога при теб?

— Преди, малко преди.

— Окей.

— Откъде идва този час?

— Саландер ни изпрати нещо, нещо изключително интересно.

— Какво?

— Рисунка и трябва да кажа, Микаел, това надмина всичките ни очаквания.

— Значи е накарала момчето да рисува.

— О, да, и аз, разбира се, не знам какви точно въпроси относно техническата страна на доказателствата могат да възникнат, нито какво би имал да възрази срещу картинката някой умел адвокат по защитата. За мен обаче няма никакво съмнение, че това е убиецът. Рисунката е изпълнена с невероятно майсторство и с все онази математическа прецизност. Е, факт е, че най-отдолу има и някакво уравнение с координати x и y. Нямам представа дали това има нещо общо със случая, ала изпратих рисунката на Интерпол, за да я прекарат през своята програма за идентифициране на лица. Стига само мъжът да съществува в някоя от техните бази данни, спукана му е работата.

— Ще я обнародвате ли и в пресата?

— Обмисляме го.

— Кога ще можете да бъдете на мястото?

— При първа възможност… чакай малко!

Микаел чу да звъни друг телефон и за някоя и друга минута Бублански се изгуби във втори разговор. Когато се върна, каза накратко:

— Получихме сведения за престрелка на вилата. Опасявам се, че ситуацията не изглежда розова.

Микаел си пое дълбоко дъх.

— И нищо ново за Андрей? — попита той.

— Проследихме телефона му до базова станция в Стария град, но не сме напреднали. От известно време не получаваме никакви сигнали, сякаш телефонът се е счупил или вече не работи.

Микаел затвори и още увеличи скоростта. Известно време караше със сто и осемдесет в час и почти не говореше. Само разказа накратко на Ед Нийдъм какво ставаше. Накрая обаче не издържа. Имаше нужда да се разсее.

— Е, с какво разполагате?

— За Осата?

— Да.

— Дълго време нямахме нищичко. Бяхме убедени, че сме стигнали до края на пътя — подхвана Нийдъм. — Бяхме сторили всичко, което зависеше от нас, че и още малко отгоре. Преобърнахме всеки камък и пак не стигнахме доникъде, а някъде дълбоко в себе си знаех, че това е съвсем логично.

— Как така?

— Хакер, способен на подобен пробив, би трябвало да притежава и умението да помита всички следи подире си. Отрано разбрах, че няма да постигнем нищо по обичайния път. Но не се отказах и накрая зарязах всякакви огледи на местопрестъплението. Вместо това минах направо на големия въпрос: кой е способен на подобна операция? Още тогава си знаех, че в този въпрос се съдържа най-големият ни шанс. Нивото на атаката беше толкова високо, че едва ли съществуваха мнозина, които да могат да я предприемат. В този смисъл талантът на хакера не му помагаше. Освен това бяхме анализирали самия шпионски вирус и той…

Ед Нийдъм пак погледна телефона си.

— Да?

— Имаше свои лични черти, собствен стил, така да се каже. Разполагахме с истинско произведение на изкуството и оставаше само да намерим неговия автор. Затова започнахме да пращаме въпроси до целия хакерски колектив из пространството. Така още отрано изпъкна едно име, един псевдоним, който се повтаряше отново и отново. Можеш ли да познаеш кой?

— Може би.

— Осата! Имаше и много други имена, ала Осата се налагаше, да, всъщност дори по силата на самото име… е, това е дълга история, с която няма нужда да те отегчавам. Но името…

— … идваше от същата комиксова митология, която използва организацията, отговорна за убийството на Франс Балдер.

— Точно, значи това ти е известно?

— Да, но знам също, че връзките могат да бъдат илюзорни и подвеждащи. Стига само човек да търси достатъчно упорито, открива съответствия между какво ли не.

— Вярно е, ние ли не знаем. Разгорещяваме се по повод на връзки, които не означават нищо, и съответно изпускаме онези, които действително значат нещо. Така че не, всъщност не обърнах много внимание на това. Осата можеше да е символ и на маса други неща. В онзи момент обаче не разполагах с кой знае какво друго, за което да се хвана. Освен това бях изслушал толкова много митични глупости за това лице, че исках да разкрия самоличността му при всички обстоятелства, та се върнахме далеч назад във времето. Реконструирахме стари диалози из хакерски сайтове. Изчетохме всяка думичка, която успяхме да намерим, изписана от Осата в интернет пространството, и проучихме всяка операция, за която знаехме, че е нейно дело, и доста скоро я бяхме поопознали. Сигурни бяхме, че е жена, макар да не се изразяваше точно по класически женски начин, и разбрахме, че е шведка. Множество от ранните постове бяха написани на шведски, а това, само по себе си, не беше кой знае каква улика. Но тъй като имаше шведска връзка в организацията, която тя проучваше, и тъй като Франс Балдер също беше швед, струваше си да тръгнем по тази следа. Свързах се с хора от ИРР и те започнаха да търсят из регистрите си, та тогава всъщност…

— Какво?

— Откриха нещо, което водеше към хакерска атака. Преди много години службите разследвали една хакерска история, в която било замесено лице с псевдоним Осата. Било е толкова отдавна, че Осата още не била много умела в криптирането.

— Каква е историята?

— Вниманието на ИРР било привлечено от това, че Осата се опитвала да си набави сведения за лица, които се били оттеглили от разузнавателните служби на други държави, а това било достатъчно, за да задейства предупредителните системи на института. Предприели проучване и то ги отвело до компютър в клиника по детска психиатрия в Упсала — машина, собственост на тамошен главен лекар на име Телебориан. По някаква причина навярно защото Телебориан правел определени услуги на шведската тайна полиция — те го смятали за човек извън всяко подозрение. Затова се съсредоточили върху двама души от персонала, които се грижели за душевното състояние на пациентите, и ги сметнали за съмнителни, защото били… е, чисто и просто имигранти. Разсъждавали са неимоверно глупаво и стереотипно, та накрая не излязло нищо.

— Мога да си представя.

— Да, но сега, след толкова време, помолих едно момче от ИРР да ми препрати всички стари материали и този път ги прегледахме по съвсем различен начин. Знаеш, че за да си факир в хакването, няма нужда да бъдеш голям и дебел, а сутрин да се бръснеш. Срещал съм дванайсет-тринайсетгодишни, които са невероятно добри, затова ми се стори напълно естествено да проверя всяко дете, прието в клиниката по онова време. Пълният списък беше сред материалите и възложих на три от моите момчета да проучат всички от тях, отвън и отвътре, и знаеш ли какво намерихме? Едно от децата бе дъщерята на стария шпионин и престъпен негодяй Залаченко, който така живо интересуваше нашите колеги от ЦРУ по онова време, и внезапно всичко това стана страшно интересно. Както сигурно знаеш, има допирни точки между мрежата, която хакерът изследваше, и старото престъпно обединение на Залаченко.

— Не е задължително това да означава, че и вас точно Осата ви е хакнала.

— Абсолютно не. Ние обаче огледахме това момиче по-отблизо и какво да ти кажа? Вълнуващо минало има. Доста информация за нея е била мистериозно изтрита от публичните източници. При все това намерихме повече от достатъчно и не знам, може и да греша, но останах с усещането, че тук има някакво старо събитие, някаква базисна травма. Имаме един малък апартамент в Стокхолм и самотна майка, която работи на касата в магазин на самообслужване и се бори да свърже двата края, оглеждайки двете си дъщери близначки. Тук сме далеч от широкия свят. И все пак…

— … широкият свят присъства.

— Да, все пак леденостуденият вятър на политиката на високите етажи на властта нахлува вътре, когато бащата идва да ги посети. Микаел, ти не знаеш абсолютно нищо за мен.

— Така е.

— А аз знам доста добре какво е за едно дете да присъства на тежко насилие.

— Значи знаеш?

— Да, и знам още по-добре какво е усещането, когато обществото не си мръдва и пръста, за да накаже виновниците. Боли, братче, адски боли, и ни най-малко не ме учудва, че повечето деца, които са минали през това, пропадат. Като пораснат, самите те се превръщат в разрушителни копелета.

— Да, за жалост.

— Само че някои, Микаел, стават силни като мечки, изправят се и отвръщат на удара. Осата е била такъв човек, нали?

Микаел кимна замислено и натисна газта още малко.

— Натикали са я в лудницата и са се мъчели да я прекършат отново и отново, ала тя неизменно се е изправяла. И знаеш ли какво си мисля? — продължи Ед.

— Не.

— Че с всяко изправяне е ставала по-силна. Че се е оттласквала от дъното на своя ад и е растяла. Честно казано, смятам, че е станала напълно смъртоносна и не мисля, че е забравила нещо от случилото се. Всичко се е запечатало в нея, нали? Може би дори тъкмо цялото безумие от детството ѝ е задвижило тази лавина.

— Възможно е.

— Именно. Имаме две сестри, които са реагирали по коренно различен начин на нещо ужасяващо и са станали ожесточени врагове. И преди всичко — имаме наследството, останало от голяма престъпна империя.

— Лисбет няма никакъв дял от него. Ненавижда всичко свързано с баща ѝ.

— Аз ли не знам какво значи да ненавиждаш баща си. Но какво е станало с наследството? Дали тя не го търси? И дали не смята да го унищожи, точно както е смятала да унищожи неговия първоизточник?

— Какво точно искаш? — скастри го Микаел.

— Може би донякъде същото като Осата. Искам да върна нещата по местата им.

— И да заловиш своя хакер.

— Искам да се срещна с нея и да ѝ дам да се разбере, а също и да запуша всяка шибана малка пролука в сигурността. Преди всичко обаче искам да го начукам на определени лица, които не ме оставиха да си довърша работата само защото Осата им беше смъкнала гащите, и си имам причини да вярвам, че по тази точка ти ще ми помогнеш.

— И защо?

— Защото си добър репортер. Добрите репортери не желаят мръсните тайни да си остават тайни.

— Ами Осата?

— Осата ще пропее — ще изпее повече, отколкото е пяла през целия си живот, и е факт, че ще ми помогнеш и с това.

— Иначе?

— Иначе ще намеря начин да я тикна зад решетките и отново да направя живота ѝ ад, обещавам ти го.

— Но понастоящем искаш само да говориш с нея.

— Никой шибаняк няма да хакне системата ми повторно, Микаел, ето защо имам нужда да разбера точно как е действала. Така че искам да ѝ предадеш това. Готов съм да оставя твоята приятелка да си върви на свобода, стига само да седне с мен и да ми разкаже как е протекла атаката ѝ.

— Ще ѝ предам. Само да се надяваме… — започна Микаел.

— Че е жива — допълни Ед, а след това завиха с голяма скорост наляво, към Ингарьостранд.

Беше 4,48. Двайсет минути, след като Лисбет Саландер беше била тревога.

* * *

Рядко се случваше Ян Холстер да сбърка.

Ян Холстер страдаше от романтичната представа, че отдалеч може да се прецени дали човек ще се справи с даден ръкопашен бой или голямо физическо изпитание, и тъкмо затова той, за разлика от Орлов и Богданов, не се учуди, когато планът с Микаел Блумквист не сполучи. Те самите бяха съвсем сигурни — не се е родил мъжът, който да не хлътне по Кира на мига. Холстер обаче — след като в Салтшобаден просто бе видял журналиста от разстояние в рамките на една главозамайваща секунда — хранеше известни съмнения. Микаел Блумквист изглеждаше като проблем. Имаше вид на мъж, когото не е възможно нито да преметнеш, нито да смачкаш толкова лесно, и нищо от видяното или чутото оттогава не бе накарало Ян да промени мнението си.

С младия журналист като че ли нещата стояха другояче. Той изглеждаше като прототип на податливия, мекушав мъж. Но и това се оказа погрешно. Андрей Зандер се бе борил по-дълго от всеки, когото Ян бе изтезавал. Въпреки ужасяващите болки той отказваше да се прекърши. Някаква непоклатимост, която сякаш намираше опора в по-висш принцип, блестеше в очите му и Ян вече си мислеше, че ще се наложи да се откажат, че Андрей Зандер по-скоро ще понесе каквото и да било страдание, отколкото да отговори на въпросите им, и чак когато Кира даде тържествено обещание, че Ерика и Микаел от „Милениум“ ще бъдат изтезавани по същия начин, Андрей се предаде.

Часът вече беше станал три и половина сутринта. Бе един от ония мигове, които Ян мислеше, че никога няма да забрави. Снегът се сипеше по прозорците. Лицето на младия мъж бе като пресъхнало, очите му бяха хлътнали. Кръвта бе бликала от гърдите му към устата и бузите. Устните, останали дълго залепени с тиксо, бяха напукани и изранени. Превърнал се бе в развалина. И все пак си личеше, че е красив млад мъж, и Ян се сети за Олга. Какво би си помислила тя за него?

Не беше ли журналистът точно такова образовано момче, което се бореше против несправедливостите и се застъпваше за просяци и отхвърлени от обществото, каквото тя би харесала? Замисли се за това, а и за други неща в собствения си живот. Сетне се прекръсти и извърна очи към Кира. Беше по-красива от всякога.

Очите ѝ излъчваха жарък блясък. Седеше на табуретка до леглото в скъпа синя рокля, която като по чудо не бе опръскана с кръв. В един момент каза нещо на шведски на Андрей, нещо, което звучеше наистина нежно. После сграбчи ръката му. Той стисна нейната. Май че нямаше нищо друго, в което да потърси утеха. На уличката навън виеше вятърът. Кира кимна и се усмихна на Ян. Нови снежинки се сипеха по ламарината на покрива.

* * *

След това всички седяха в един ленд роувър на път към Ингарьо. Ян се чувстваше някак празен, а и не му харесваше развоят на събитията. Но не можеше да се избави от мисълта, че собствената му грешка ги бе тласнала натам. Затова през повечето време мълчеше и слушаше Кира, която беше силно превъзбудена и говореше с неугасима омраза за жената, към която бяха поели. Ян не вярваше това да е добър знак и ако имаше необходимата власт, щеше да я посъветва да обърне и да се разкара от страната.

Той обаче си мълчеше, снегът навън се сипеше и колата летеше напред в мрака. На моменти Кира го плашеше със своите святкащи, леденостудени очи. Опита се да не мисли за това и си каза, че поне по една точка трябваше да ѝ има доверие — стъписващо бързо бе отгатнала истината.

Не само че беше познала кой се бе хвърлил на „Свеавеген“, за да спаси Аугуст Балдер, а и бе предположила кой би могъл да знае къде се бяха дянали момчето и жената, като името, което назова, бе на самия Микаел Блумквист. Никой сред тях не бе разбрал логиката в разсъжденията ѝ. Защо му е на реномиран шведски журналист да укрива лице, изникнало от нищото и отвлякло дете от местопрестъпление? Колкото повече проверяваха теорията обаче, толкова по-ясно ставаше, че в нея има нещо. Оказа се не само че жената — която се наричаше Лисбет Саландер — има тясна връзка с репортера, ами и в редакцията на „Милениум“ се беше случило нещо.

На сутринта след убийството в Салтшобаден Юрий бе хакнал компютъра на Микаел Блумквист, за да се опита да разбере защо Франс Балдер го бе повикал посред нощ, и тогава задачата не му беше създала проблеми. Но от вчера предобед не успяваха да се доберат до пощата на журналиста, а кога Юрий не е могъл да прочете имейлите на някой репортер? Никога, доколкото знаеше Ян. Микаел Блумквист внезапно бе станал много по-предпазлив и това очевидно имаше връзка с изчезването на жената и момчето от „Свеавеген“.

Само по себе си това не беше гаранция, че журналистът знае къде се намират Саландер и детето, но колкото повече време минаваше, толкова по-вярна изглеждаше теорията, пък и Кира явно не се нуждаеше от железни доказателства. Искаше да пипне Блумквист. Или поне някой друг от вестника и преди всичко, с почти налудничава амбиция, искаше да издири жената и детето.

Ян може би не схващаше изцяло мотивите на Кира, но знаеше, че ще убият детето, и това беше по-добре, отколкото Кира да пожертва него. Тя поемаше значителни рискове, за да го запази, и това го радваше, наистина, беше ѝ благодарен, макар точно сега, в колата, да не се чувстваше комфортно.

Опитваше се да си вдъхне сила чрез Олга. Каквото и да станеше, не биваше тя да се събуди и да види рисунка на баща си из всички водещи новини. Ян отново и отново си внушаваше, че досега им бе излизал късметът, както и че най-трудното е зад гърба им. Ако Андрей Зандер им беше дал правилния адрес, би трябвало задачата да се окаже лесна. Бяха трима тежковъоръжени мъже, четирима, ако брояха и Юрий, който, разбира се, както обикновено, висеше предимно на компютъра.

Екипът се състоеше от Ян, Юрий, Орлов и Денис Уилтън — гангстер, бивш член на МК „Свавелшо“, който понастоящем редовно правеше услуги на Кира и им бе съдействал с планирането на акцията в Швеция. Бяха трима или четирима тренирани мъже плюс Кира, а насреща си имаха само една жена, която навярно спеше, освен това трябваше и да брани дете. Не би трябвало да се окаже проблем, изобщо. Би следвало да ударят бързо, да приключат работата и да напуснат страната. Кира обаче продължаваше да ги наставлява. Съвсем се бе вманиачила.

— Не бива да подценявате Саландер!

Изрече го толкова много пъти, че дори Юрий, който иначе вечно се съгласяваше с нея, започна да се дразни. Ян също бе видял на „Свеавеген“, че онова момиче изглежда тренирано, пъргаво и безстрашно. Според Кира обаче била едва ли не супержена. Ама че смехория. Ян никога не беше срещал жена, която в бой по някакъв начин да може да се мери с него или дори с Орлов. При все това обеща да внимава. Обеща най-напред да се качи и да проучи терена, за да обмисли стратегията, да изготви план. Нямаше да прибързват, нямаше да се оставят да ги примамят в някоя клопка. Каза това неколкократно, а когато най-сетне паркираха край заливче и изоставен кей под планински склон, той незабавно пое командването. Нареди на останалите да са готови за действие под прикритието на колата, докато той самият пое напред, за да разбере къде точно се намира къщата.

* * *

Ян Холстер обичаше ранните утрини. Харесваха му тишината и усещането за преход във въздуха. Сега вървеше, леко привел горната част на тялото си, и се ослушваше. Наоколо му беше задоволително тъмно и не се виждаше жива душа, не светеха никакви лампи. Подмина кея и стигна до дървена ограда и раздрънкана портичка, точно до един смърч и избуял трънлив храст. Отвори портичката и продължи по стръмно дървено стълбище с парапет от дясната страна. След малко различи къщата.

Беше скрита зад борове и трепетлики и всички лампи бяха угасени. Имаше тераса с южно изложение и стъклени врати, които трябва да бяха лесни за разбиване. На пръв поглед не видя кой знае какви трудности. С лекота биха могли да връхлетят през стъклените врати и да обезвредят врага. Не би трябвало да има проблеми. Даде си сметка, че се движи съвсем безшумно, и за миг се замисли дали да не свърши работата сам. Може би моралната отговорност беше негова. Нали заради него се бяха оказали в тази ситуация. Сам би следвало да оправи нещата. Не би трябвало да е по-сложно от това, с което се бе захващал досега, напротив.

Очевидно тук нямаше никакви полицаи като у Балдер, никакви пазачи, нито дори признаци на аларма. Вярно, не носеше своето автоматично оръжие, но и нямаше нужда от него. Оръжията бяха чиста презастраховка, продукт на превъзбудения мозък на Кира. Носеше си пистолета, своя ремингтън, и той беше предостатъчен. Внезапно, без обичайното щателно планиране, той бързо се придвижи покрай късата страна на къщата и стигна до терасата и стъклените врати. Изведнъж обаче застина. Отначало не разбра защо. Можеше да е какво ли не, звук, движение, наполовина осъзната опасност. Бързо вдигна поглед към правоъгълния прозорец горе. Оттук не се виждаше вътрешността. Ян се чувстваше все по-несигурен. Възможно ли бе да са сбъркали къщата?

Реши да се приближи съвсем и да надникне в помещението, за по-сигурно, и тогава… остана прикован в мрака. Наблюдаваха го. Очите със стъкления поглед, които го бяха видели веднъж в миналото, се взираха в неговата посока откъм една маса там вътре. Ето сега трябваше да действа. Да се втурне към терасата, да проникне светкавично през стъклените врати и да стреля. Пускайки в употреба целия си инстинкт на убиец. Ала пак се поколеба. Беше неспособен да извади оръжието си. Чувстваше се като изгубен пред този поглед и може би щеше да остане в същата позиция още няколко мига, ако момчето не беше сторило нещо, на което Ян го бе смятал за неспособно.

Момчето нададе пронизителен писък, който сякаш накара прозорците да задрънчат, и едва тогава Ян се изтръгна от своето вцепенение и хукна към терасата, без да се замисли и за секунда. Връхлетя право през стъклените врати и стреля. Стреля, убеден, че изстрелът му е точен, ала така и не видя дали бе улучил.

Заплашителна, подобна на сянка фигура се хвърли към него с такава скорост, че въобще не смогна да се извърне или да заеме подходяща позиция. Знаеше, че стреля пак и че някой отвърна с изстрел, ала повече време за размисъл нямаше, понеже в следващия миг се просна на пода с цялата си тежест, а отгоре му се стовари млада жена. Яростта в очите ѝ надминаваше всичко, което някога бе виждал. Реагира инстинктивно със същия гняв. Опита да стреля отново, но жената беше като див звяр и ето че вече седеше отгоре му и надигаше глава… Прас. Ян така и не успя да разбере какво се случва. Трябва да бе припаднал.

Когато се съвзе отново, в устата си имаше вкус на кръв, а под блузата му беше мокро и лепкаво. Трябва да бе улучен и тъкмо тогава момчето и жената го подминаха. Направи опит да сграбчи детето за краката. Поне така си мислеше. Но внезапно започна да се бори за въздух.

Вече не разбираше какво става. Разбираше само, че е нападнат и надвит, и от кого? От едно момиче — и това прозрение се превърна в част от болката му, докато лежеше със затворени очи на пода сред счупените стъкла и собствената си кръв и тежко дишаше, и се надяваше скоро всичко да свърши. Тогава обаче долови още нещо, гласове в далечината, а когато отвори очи, за свое учудване видя жената. Беше останала. Нима не си бе тръгнала току-що? Не, стоеше точно до кухненската маса на своите тънки момчешки крака и се занимаваше с нещо. Ян направи върховно усилие и се надигна. Не намираше оръжието си, ала успя да седне, решен да я нападне отново.

Но преди да направи каквото и да било, жената сякаш се взриви, поне така му се стори. Награби някакви листове и се втурна навън с бясна скорост. От терасата се хвърли право напред в гората и само след миг в тъмнината изтрещяха изстрели, а той промърмори на себе си, сякаш за да помогне: „Убийте ги тия копелета!“. Но вече не можеше да допринесе с нищо. Надяваше се, че Орлов и Уилтън ще се справят с жената и детето, и се помъчи да се зарадва на това и да го приеме като възмездие. С мъка се надигна на крака и хвърли разсеян поглед към масата пред себе си.

Там се въргаляха куп листа и пастели и той се загледа в тях, без всъщност да ги вижда. После сякаш някакви нокти сграбчиха сърцето му. Съзря себе си, или по-точно първо видя само един злодей, демон с пребледняло лице, вдигнал ръка, за да убива. Изминаха секунди, преди да схване, че демонът е той самият, и тогава потръпна ужасѐн.

Бе неспособен да откъсне очи от рисунката. Тя го хипнотизираше, засмукваше го. После забеляза, че не само най-отдолу бе написано някакво уравнение, но и най-отгоре на листа се четеше нещо, нахвърляно с небрежен, разкривен почерк.

Изпратено на полицията в 04:22!

Глава 27.

Утрото на 24 ноември

Когато Арам Барзани от шведския отряд за бързо реагиране прекрачи прага на къщата на Габриела Гране в 4,52 ч. сутринта, той видя едър, облечен в черно мъж да лежи на пода точно до кръглата кухненска маса.

Арам се приближи предпазливо. Къщата изглеждаше изоставена, но не искаше да рискува. Неотдавна бе докладвано за интензивна престрелка тук горе, а по скалите навън колегите му викаха разпалено.

— Тук! — крещяха. — Тук!

Арам не разбираше за какво викат и за миг се поколеба. Дали да не изтича при тях? Реши да остане в къщата и да провери в какво състояние е мъжът на пода. Наоколо му имаше натрошени стъкла и кръв. Върху масата някой беше разкъсал някакъв лист и размазал няколко пастела. Мъжът лежеше по гръб и се опитваше да се прекръсти. Освен това мърмореше нещо. Навярно молитва. Звучеше като руски, Арам разбра думата „Олга“ и каза на мъжа, че медицинският екип е на път.

— Били са сестри — изрече мъжът на английски.

Това звучеше толкова не на място, че Арам не му отдаде никакво значение. Вместо това претърси дрехите на ранения и констатира, че не е въоръжен и навярно е улучен в корема. Блузата му бе прогизнала от кръв, а лицето му изглеждаше обезпокоително бледо. Арам го попита какво е станало. Не получи отговор, не веднага. После мъжът изсъска още едно чудновато изречение на английски.

— Душата ми е уловена в рисунка — рече той, явно на път да загуби съзнание.

Арам остана няколко минути, за да се увери, че мъжът няма да им създава някакви проблеми. Когато най-сетне чу да се приближава медицинският екип, той излезе отвън на скалната площадка. Искаше да узнае защо бяха викали колегите. Още валеше сняг, беше заледено и хлъзгаво. По-надолу в долчинката се чуваха гласове и шум от двигателите на нови прииждащи коли. Все още беше тъмно и трудно се виждаше, а имаше и много камъни и иглолистни дървета. В пейзажа имаше нещо драматично, а склонът се спускаше стръмно надолу. Теренът не беше подходящ за ръкопашен бой и Арам бе обзет от лоши предчувствия. Стори му се, че е настъпило странно затишие, и недоумяваше къде се бяха дянали колегите му.

Не бяха далеч, стояха точно при стръмнината зад голяма, диворасла трепетлика, а когато ги откри, той потрепери. Не му беше присъщо, но се уплаши, когато ги видя да се взират в земята със сериозни погледи. Какво се бе случило там? Нима момчето с аутизъм беше мъртво?

Вървеше бавно, замислен за собствените си хлапета, на шест и девет. Бяха луди по футбола. Не правеха нищо друго, не говореха за нищо друго. Казваха се Бьорн и Андерш. Двамата с Дилван им бяха дали шведски имена, понеже мислеха, че това ще им помогне в живота. Що за хора се бяха довлекли дотук, за да убият едно дете? Обзе го внезапна ярост и викна на колегите си. В следващия миг въздъхна облекчен.

Не момче, а двама мъже лежаха на земята. Очевидно и те бяха простреляни в областта на корема. Единият — едър, брутален тип със сипаничава кожа и тъп боксьорски нос — се мъчеше да стане. Само че се строполи отново. По изражението му си личеше, че се чувства унизен. Дясната му ръка трепереше от болка или гняв. Другият мъж, който носеше кожено яке и бе прибрал косата си на конска опашка, изглеждаше по-зле. Лежеше неподвижно и се взираше шокиран в тъмното небе.

— Никакви следи от детето? — попита Арам.

— Нищо — отвърна колегата му Клас Линд.

— А от жената?

— Също.

Арам не беше сигурен дали това е добър знак и зададе още няколко въпроса. Никой от колегите му обаче нямаше ясна представа за случилото се. Единственото сигурно бе, че се бяха натъкнали на две автоматични оръжия barrett REC7s на около 30-40 м по-надолу по склона. Приемаше се, че оръжията принадлежат на мъжете. Защо бяха попаднали там обаче, беше неизвестно. Сипаничавият мъж само бе изплюл някакъв неразбираем отговор на въпроса.

През последвалите петнайсет минути Арам и колегите му претърсиха терена, без да намерят друго освен нови следи от борба. Междувременно все повече хора пристигаха на мястото: медицински персонал, криминалният инспектор Соня Мудиг, двама-трима криминалисти, цяла орда полицаи, а редом с тях и журналистът Микаел Блумквист заедно с някакъв американец с четинеста коса и грубовата фигура, който будеше неопределен респект у всички. В 5,25 ч. пристигна известието, че имало един свидетел, който чакал да бъде разпитан долу край брега и паркинга. Мъжът искал да му викат КГ. Всъщност се наричал Карл-Густаф Матсон и наскоро се сдобил с новопостроен недвижим имот на отсрещния бряг. Според Клас Линд не бивало да вземат думите му за чиста монета.

— На старчето му се привиждат разбойници.

* * *

Соня Мудиг и Йеркер Холмберг вече бяха на паркинга и се мъчеха да разберат какво се беше случило. Към момента общата картина бе твърде фрагментарна, та сега се надяваха свидетелят КГ Матсон да внесе яснота в развоя на събитията.

Когато го видяха да върви към тях покрай брега, започнаха все повече да се обезверяват. КГ Матсон бе нахлупил не друго, а тиролска шапка. Носеше панталони на зелено каре, засукан мустак и червено пухено яке на „Канада Гус“. Имаше вид на шегаджия.

— КГ Матсон? — попита Соня Мудиг.

— Същият — отвърна той и без да чака покана, може би защото разбираше, че се налага да докаже своята надеждност, разказа, че бил собственик на издателство „Истински престъпления“, което издавало действителни разкази за привлекли общественото внимание престъпления.

— Отлично, но този път искаме делови свидетелски показания, не реклама за предстояща книга — заяви Соня Мудиг за всеки случай, а КГ Матсон каза, че това, разбира се, го схващал.

Та нали бил „сериозен човек“. Събудил се смешно рано, каза, и останал да си лежи, заслушан в „тишината и спокойствието“. Точно преди четири и половина обаче чул нещо, което определил като изстрел с пистолет, и тогава побързал да се облече и да излезе на балкона си, който имал изглед към брега и планината, както и към паркинга, на който се намираха сега.

— И какво видя?

— Нищо. Беше страховито тихо. После въздухът експлодира. Сякаш бе избухнала война.

— Чул си престрелка?

— Трещеше откъм планината от другата страна на залива, а аз се взирах натам съвсем объркан, и тогава… споменах ли, че наблюдавам птиците?

— Не си.

— Но това е тренирало зрението ми, нали разбирате. Имам същински орлов поглед. Свикнал съм да забелязвам дребни детайли на голямо разстояние и сигурно затова видях малка точица на скалната тераса ей там, виждате ли я? Терасата като че ли се врязва в планината като джоб.

Соня вдигна очи към склона и кимна.

— Отначало се чудех какво е — продължи КГ Матсон. — После осъзнах, че е дете, момче, мисля. Клечеше горе и трепереше, поне така си го представих, и изведнъж… Божичко, никога няма да забравя това.

— Какво?

— Някой дотърча там изотгоре, млада жена, хвърли се право надолу и се приземи на скалната издатина толкова мощно, че за малко да падне долу. Сетне седнаха там заедно, тя и момчето, и зачакаха, зачакаха неизбежното, а после…

— Да?

— Изникнаха двама мъже с автомати в ръка. Стреляха ли, стреляха, а аз, и сами можете да се досетите, просто се хвърлих на земята. Страхувах се, че ще ме улучат, но все пак не се сдържах и надзърнах. Знаете, от моята посока жената и детето се виждаха идеално, но за мъжете там горе бяха скрити, поне временно. При все това ми бе ясно, че е просто въпрос на време, докато ги открият, и разбрах, че нямаше къде да се дянат. В мига, в който напуснеха терасата, мъжете щяха да ги съзрат и да ги убият. Ситуацията беше безнадеждна.

— Въпреки това не сме намерили нито момчето, нито жената — рече Соня.

— Не, точно там е работата! Мъжете все повече се приближаваха, накрая трябва да се е чувало дори диханието им. Стояха толкова наблизо, че би било достатъчно да се наведат напред, за да открият жената и детето. Ала тогава…

— Да?

— Няма да ми повярвате. Онова момче от частите за бързо реагиране категорично не ми повярва.

— Нищо, разкажи, после ще проверим доколко е правдоподобно.

— Когато мъжете се спряха, за да се ослушат, или защото са подозирали, че са вече близо, жената се изправи рязко и ги застреля. Бам, бам! После се втурна напред и захвърли оръжията им надолу по склона. Наистина безумна точност, като в екшън филм, а после хукна, или по-точно претърколи се и заедно с момчето се хвърлиха в едно беемве, което стоеше тук на паркинга. Точно преди да влязат в колата видях, че жената държи нещо в ръка, чанта, или лаптоп.

— С беемвето ли изчезнаха?

— Със страховита скорост. Не знам накъде.

— Окей.

— Но това не е всичко.

— Какво искаш да кажеш?

— Там имаше още една кола, рейндж роувър, мисля, висок автомобил, черен, нов модел.

— Какво стана с него?

— Всъщност не се бях замислял за него, а и след това бях изцяло зает да звъня на централата за спешни повиквания. Когато обаче се канех да затворя, видях двама души да слизат от стълбището ей там, мършав, висок мъж и жена. Естествено, не ги видях особено добре. Бяха твърде далеч. При все това мога да кажа две неща за онази жена.

— И какви са те?

— Беше сочно парче и беше ядосана.

— Сочно парче в смисъл на красива?

— По-скоро прекрасна, изключителна. Отдалеч ѝ личеше. Освен това обаче беше и бясна. Точно преди да се качи на рейндж роувъра, зашлеви на мъжа плесница и най-странното е, че пичът въобще не реагира. Само кимна, сякаш смяташе, че си го е заслужил. После се чупиха от мястото. Мъжът караше.

Соня Мудиг си записа и си каза, че трябва да обяви за общонационално издирване както рейндж роувъра, така и беемвето, и то по най-бързия начин.

* * *

Габриела Гране пиеше капучино в кухнята си на „Вилагатан“ и намираше, че предвид обстоятелствата, нещата се развиваха добре. Всъщност най-вероятно още беше в шок.

Хелена Крафт искаше да се срещне с нея в 8,00 ч. в своя кабинет в тайната полиция. Габриела подозираше, че няма само да я уволнят. Че ще има и съдебни последици, с което възможностите ѝ да си намери друга работа до голяма степен ще се изпарят. Щеше да се сбогува с кариерата си на 33-годишна възраст.

И все пак това не беше най-лошото. Знаеше, че престъпва законовите разпоредби и съзнателно пое риска, ала го беше сторила, защото смяташе това за най-добрия начин да предпази сина на Франс Балдер. Сега, когато в лятната ѝ вила се бе разиграла жестока престрелка, явно никой не знаеше къде се намира момчето. Може да беше тежко ранено или мъртво. Габриела имаше усещането, че вината щеше да я разкъса на парченца — първо бащата, сега и синът.

Стана и погледна часовника. Беше седем и петнайсет и би следвало да потегли, за да успее да поразтреби бюрото си преди срещата с Хелена. Реши да се държи достойно, без да се извинява, нито да умолява да я задържат на работа. Възнамеряваше да бъде силна или поне да изглежда такава. Блекфонът ѝ звънна. Нямаше желание да вдига. Вместо това нахлузи ботушите и си сложи палтото от „Прада“ и екстравагантен червен шал. Като ще затъва, поне да е с малко стил. Застана пред огледалото в антрето и пооправи грима си. В пристъп на самоирония направи знака V, точно както бе постъпил Никсън при напускането на поста си. Тогава блекфонът ѝ отново иззвъня и този път вдигна неохотно. Беше Алона Касалес от АНС.

— Чух — каза тя.

Естествено.

— Как се чувстваш? — продължи Алона.

— Ти как мислиш?

— Чувстваш се като най-долния човек на света.

— Горе-долу.

— Който никога повече няма да си намери работа.

— В десетката, Алона.

— В такъв случай мога да ти съобщя, че няма за какво да се срамуваш. Постъпила си съвършено правилно.

— Бъзикаш ли ме?

— Май не е удачният миг за шеги, скъпа. Имали сте къртица в най-тясното обкръжение.

Габриела си пое дълбоко дъх.

— Кой е той?

— Мортен Нилсен.

Габриела застина.

— Имате ли доказателства?

— О, да, ще ти изпратя всичко след няколко минути.

— Защо му е на Мортен да ни предава?

— Допускам, че не го е възприемал като измяна.

— Ами като какво?

— Може би като сътрудничество с Големия брат, дълг към водещата нация сред свободните страни, знам ли.

— Значи, ви е снабдявал с информация.

— По-скоро се е погрижил ние сами да си я набавяме. Предостави ни сведения за вашия сървър и криптирането ви. Не е толкова страшно, колкото звучи, на фона на останалите мръсотии, с които се занимаваме. Та нали подслушваме всичко, от съседските клюки до телефонните разговори на министър-председателите.

— Сега обаче е изтекло по-нататък.

— Сега се е изляло като от фуния. Знам, Габриела, че не си действала точно според правилника, но в морално отношение си постъпила правилно, напълно съм убедена в това и ще се погрижа началниците ти да го узнаят. Разбрала си, че във вашата организация има нещо гнило, значи, не си можела да действаш в нейните рамки и въпреки това си отказала да избягаш от отговорност.

— Обаче стана грешка.

— Понякога стават грешки, колкото и да се старае човек.

— Благодаря за милите думи, Алона, но ако нещо се е случило с Аугуст Балдер, никога няма да си простя.

— Габриела, момчето е окей. Навън е и се вози в кола към тайно място заедно с младата госпожица Саландер, в случай че някой реши да ги преследва.

Габриела сякаш не разбра.

— Какво искаш да кажеш?

— Че е невредим, скъпа. И благодарение на него убиецът на баща му е заловен и идентифициран.

— Значи, искаш да кажеш, че Аугуст Балдер е жив?

— Това искам да кажа.

— Откъде знаеш?

— Имам си, така да се каже, стратегически пласиран източник.

— Алона…

— Да?

— Ако това, което казваш, е вярно, ти ми върна живота.

След като приключи разговора, Габриела Гране се обади на Хелена Крафт и настоя Мортен Нилсен да присъства на срещата. Хелена Крафт склони с неохота.

* * *

Часът беше седем и половина сутринта, когато Ед Нийдъм и Микаел Блумквист се спуснаха по стъпалата от къщата на Габриела Гране към аудито на паркинга край брега. Местността бе заснежена, никой от двамата не обелваше и дума. В пет и половина Микаел бе получил есемес от Лисбет, лаконичен, както обикновено.

Аугуст невредим. Ще се скатаваме още известно време.

Лисбет отново не споменаваше нищо относно собственото си състояние, но все пак беше неимоверно успокояващо да научат, че момчето е добре. След това Соня Мудиг и Йеркер Холмберг дълго разпитваха Микаел, който разказа точно как той и вестникът бяха действали през последните дни. Не подходиха към него с прекомерна добронамереност, но той все пак усещаше, че в някаква степен го разбират. Сега, час по-късно, той крачеше покрай кея. В далечината една сърна се скри в гората. Микаел се настани на мястото на водача в аудито и изчака Ед, който се влачеше на няколко метра зад него. Очевидно американецът имаше болки в гърба.

По пътя към Брун неочаквано попаднаха в колона от автомобили. В продължение на няколко минути колата им не помръдваше и на сантиметър и Микаел пак се сети за Андрей. Всъщност не беше спирал да мисли за него. Приятелят му все още не даваше никакъв признак на живот.

— Не може ли да пуснеш някоя по-шумна радиостанция? — попита Ед.

Микаел настрои честотата на 107.1 и в следващия миг чу Джеймс Браун да реве каква сексмашина бил.

— Би ли ми дал телефоните си — продължи Ед.

Получи ги и ги сложи точно до тонколоните отзад. Очевидно възнамеряваше да разкаже нещо и се боеше от недискретни уши. Микаел определено нямаше нищо против. За да напише своята история, се нуждаеше от всички сведения, до които можеше да се добере. Той обаче знаеше по-добре от повечето хора, че един разследващ журналист винаги рискува да се превърне в инструмент на някоя от страните. Никой не дава информация, ако няма собствена кауза. Понякога мотивът е нещо толкова благородно като чувството за справедливост, желанието да се разкрие корупционна схема или посегателство. Най-често обаче се касае за властови игри — да бъде съборен противник и да се засили личната позиция. Ето защо репортерът никога не бива да забравя да се запита: защо имам шанса да чуя това?

Впрочем дори когато сведенията изтичат поради чисто зложелателство — алчност или жажда за власт, — това все пак може да доведе до нещо добро: нередности да бъдат извадени на светло и да се поправят. Журналистът просто трябва да разбира движещите механизми и с всеки въпрос, с всяка проверка на фактите да се бори за собствената си почтеност.

Микаел се чувстваше донякъде солидарен с Ед Нийдъм и дори харесваше неговия навъсен чар, но му нямаше доверие и за секунда.

— Да чуем — рече.

— Може да се каже така — започна Ед. — Има един вид познание, което води до действие по-лесно от другите.

— Онова, което носи пари?

— Именно. Знаем, че в бизнеса винаги се ползва вътрешна информация. Например курсовете винаги се покачват още преди обнародването на положителни бизнес новини. И някой винаги се възползва от момента и купува.

— Вярно е.

— Ние от света на разузнаването дълго бяхме пощадени от това по простата причина, че тайните, които пазим, са от друго естество. От края на Студената война обаче нещата се промениха. Развиха се шпионажът и наблюдението на хора и предприятия, така че днес разполагаме с огромни количества материал, от който можеш да забогатееш, понякога бързо.

— И искаш да кажеш, че това се използва.

— Самата идея е да се използва. Извършваме промишлен шпионаж, за да помогнем на собствената си индустрия — да осигурим преимущества на своите големи концерни, да ги информираме за силните и слабите страни на конкурентите. Промишленият шпионаж е част от патриотичната мисия. Точно както всяка друга разузнаваческа дейност обаче, той обитава сивата зона. Онова, което преди няколко десетилетия се смяташе за престъпно или неморално, днес е съвсем нормално. С помощта на адвокати се легитимират кражби и посегателства, а в АНС не сме кой знае колко по-добри, трябва да отбележа, може би дори…

— По-лоши.

— Спокойно де, остави ме да се доизкажа — продължи Ед. — Бих могъл да заявя, че имаме известен морал, въпреки всичко. Само дето сме голяма организация с десетки хиляди служители, та неизбежно имаме и боклуци, дори няколко на високи позиции, които всъщност мислех да ти предам.

— Това, разбира се, от чиста добронамереност — отбеляза Микаел с мек сарказъм.

— Ха, да, може би не съвсем. Но слушай сега. Когато няколко лица на високи постове при нас минават границите и навлизат в областта на престъпното, какво се случва според теб?

— Нищо приятно.

— Превръщат се в сериозни конкуренти на организираната престъпност.

— Държавата и мафията винаги са се състезавали на една и съща арена — забеляза Микаел.

— Тъй, тъй, и двете раздават собствен вид правосъдие, предоставят защита на разни лица, дори убиват. Действителният проблем обаче възниква, когато започнат да си сътрудничат в дадена сфера.

— И тук е станало така?

— Да, за жалост. Както знаеш, в „Солифон“ има квалифициран отдел, ръководен от Зигмунд Екервалд, който проучва с какво се занимават високотехнологичните конкуренти.

— И не само това.

— Не само това. Освен че шпионират, те крадат и продават откраднатото, което всъщност е лошо за „Солифон“, а може би дори и за цялата борса НАСДАК.

— Но също и за вас.

— Точно така, защото се оказа, че нашите съмнителни момчета — преди всичко двама мастити шефове от промишления шпионаж, впрочем наричат се Йоаким Баркли и Браян Абът, после ще ти дам всички подробности, — та тези пичове и техните подчинени получават помощ от Екервалд и бандата му, а на свой ред им съдействат чрез следене в голям мащаб. „Солифон“ посочва къде се крият големите иновации, а нашите проклети идиоти измъкват чертежите и техническите детайли.

— И инкасираните пари невинаги попадат в държавната хазна.

— Още по-лошо, друже. Ако вършиш такива неща като държавен служител, ставаш адски уязвим, особено при положение че Екервалд и неговата банда помагат и на закоравели престъпници, макар отначало може и да не са знаели, че са закоравели.

— Но са били такива?

— О, да, при това не са били идиоти. Разполагали са с хакери на такова ниво, че бих си мечтал да ги вербувам, а самата им професия е била използването на информация, та сигурно можеш да разбереш какво се е случило: като са осъзнали с какво се занимават нашите момчета в АНС, им станало ясно, че държат в ръчичките си златната кокошчица.

— Били в положение да изнудват.

— Смятай какво преимущество е това, и те, разбира се, се възползват от него в максимална степен. Та нали нашите момчета не само са крали от големи концерни, ами са плячкосвали и малки семейни фирмички и самотни новатори, които се борят за оцеляването си. Изобщо не би било красиво това да излезе наяве, така че възниква крайно неблаговидно положение, в което нашите пичове се виждат принудени да помагат не само на Екервалд и бандата му, ами и на престъпниците.

— Имаш предвид Паяците?

— Именно. И може би за известно време всички страни са доволни. Това си е биг бизнес и всички си напълнят джобовете. Но ето че в сюжета се появява един скромен гений, един професор Балдер, който души наоколо със същата проницателност, с която върши всичко останало, и по този начин узнава за дейността или поне за част от нея. Тогава, разбира се, всички се изплашват до смърт и осъзнават, че нещо трябва да се направи. Тук не ми е съвсем ясен целият процес по вземане на решенията, но допускам, че нашите момчета се надяват да им се размине само със съдебни процедури, с боботене и заплахи от страна на адвокатите. Ала няма да им се размине, не и докато седят в една лодка с бандитите. Паяците предпочитат насилието и на един по-късен етап въвличат нашите момчета в плановете си, за да ги привържат още по-здраво към себе си.

— Божичко!

— Именно, но това е само един малък цирей в нашата организация. Огледахме останалата дейност и тя…

— Със сигурност е образец на високия морал — сряза го Микаел. — Но за това не давам и пет пари. Тук става въпрос за хора, на които не им мигва окото пред нищо.

— Насилието си има собствена логика. Започнатото трябва да се довърши. Ала знаеш ли кое е забавното в цялата работа?

— Не виждам нищо забавно.

— Тогава парадоксалното: че нямаше да узная за това, ако в интранета ни не беше проникнала хакерка.

— Още една причина да я оставите на мира.

— Така и ще направя, само да ми разкаже как го е извършила.

— Защо е толкова важно?

— Никой няма да ми хаква системите повече. Искам да знам точно как го е сторила, за да мога да предприема съответните мерки. После ще я оставя на мира.

— Не знам колко струват обещанията ти, но има нещо друго, над което се замислих — продължи Микаел.

— Казвай!

— Спомена двама мъже, Баркли и Абът, нали така? Толкова ли си убеден, че нещата спират на тяхното ниво? Кой е шефът на промишления шпионаж? Трябва да е един от най-високопоставените при вас, нали?

— За съжаление, не мога да ти кажа името му. Засекретено е.

— Предполагам, че ще трябва да се примиря.

— Ще се наложи — заяви Ед непоклатимо и в този миг Микаел забеляза, че колоните автомобила потеглят.

Глава 28.

Следобедът на 24 ноември

Професор Чарлс Еделман стоеше на паркинга на Каролинския институт и се чудеше в какво, по дяволите, се бе замесил. Ангажирал се беше с проект, който щеше да го принуди да отмени цяла поредица срещи, лекции и конференции.

При все това се чувстваше странно въодушевен. Беше омагьосан не само от момчето, а и от младата жена, която изглеждаше така, сякаш се връщаше право от сбиване в някоя уличка, но караше ново беемве и говореше с леденостуден авторитет. Без дори да го съзнава, той бе отвърнал с „да, окей, защо не?“ на нейните въпроси, макар очевидно това да беше както неразумно, така и прибързано, и единствената трохичка самостоятелност, която бе проявил, се изразяваше в отхвърлянето на всички предложения за възнаграждение.

Дори щеше да плати за пътуването и хотелската си стая сам. Навярно изпитваше вина. При всички положения го изпълваше добро чувство към момчето, а и със сигурност се бе разбудило любопитството му на учен. Савант, който едновременно рисува с фотографска прецизност и факторизира прости числа. За свое собствено изумление професорът дори взе решение да пренебрегне Нобеловата вечеря. Младата жена го бе лишила от здравия му разум.

* * *

Хана Балдер седеше в кухнята на „Туршгатан“ и пушеше. Имаше чувството, че не е правила нищо друго, освен да виси там и да бълва дим със свит стомах. Определено бе получила необичайно много подкрепа и съдействие, но това нямаше чак такова значение, понеже бе изяла и необичайно много пердах. Ласе Вестман не понасяше тревожността ѝ. Навярно смяташе, че така краде от собственото му мъченичество.

Непрекъснато избухваше в крясъци: „Дори за хлапето си ли не можеш да отговаряш?“, и често размахваше лапи или я подхвърляше из апартамента като парцалена кукла. Сто на сто и сега щеше да пощурее. С едно невнимателно движение бе разляла кафе върху културната страница на „Дагенс Нюхетер“ точно когато Ласе изразяваше огорчението си от една театрална рецензия, която намираше за твърде добронамерена към някои недолюбвани от него колеги.

— Какво, по дяволите, правиш? — изсъска той.

— Извинявай — рече тя бързо. — Сега ще го подсуша.

По ъгълчетата на устата му позна, че това няма да е достатъчно. Разбра, че ще я удари, преди той самият да го осъзнае, затова беше толкова добре подготвена за плесницата му, че не обели и дума, дори не помръдна глава. Само усети как очите ѝ се насълзяват, а сърцето ѝ се разтуптява, но всъщност не беше заради удара. Шамарът бе просто задвижващият фактор. Тази сутрин бе провела разговор, толкова объркващ, че въобще не го беше разбрала: Аугуст бил намерен и пак изчезнал, „навярно“ бил невредим, „навярно“. Хана дори не разбираше много или малко трябва да се разтревожи от известието.

След това часовете се бяха заредили, без да се случи нищо, изглежда, и никой не знаеше нищо повече. Изведнъж тя се изправи, без да я е грижа дали ще изяде още един шамар. Отиде в дневната и чу пъхтенето на Ласе зад гърба си. На пода още се въргаляха листовете за рисуване на Аугуст, а навън виеше линейка. По стълбището се чуха стъпки. Дали някой идваше насам? На вратата се позвъни.

— Не отваряй. Това е просто някой шибан журналист изсъска Ласе.

Хана и не искаше да отваря. Но трябваше. Може би от полицията искаха да я разпитат още веднъж, а може би, може би сега знаеха повече, нещо хубаво или лошо. Отиде до вратата и в този миг си спомни за Франс.

Спомни си как бе стоял там отвън, когато дойде да вземе Аугуст. Спомни си очите му и факта, че бе обръснал брадата си, както и собствения си копнеж по стария живот преди Ласе Вестман, когато телефоните звъняха, когато предложенията за работа валяха, а страхът още не бе забил ноктите си в нея. После бутна вратата, без да сваля веригата и първо не видя нищо; само асансьора и червеникавокафявите стени. После през нея сякаш премина ток и за миг изобщо не повярва на очите си. Та това наистина беше Аугуст! Косата му беше сплъстена, дрехите мръсни. На краката си имаше чифт прекомерно големи гуменки и все пак я гледаше със същото сериозно, неразгадаемо изражение, както обикновено, и тогава тя изтръгна веригата и отвори. Не беше очаквала Аугуст да се появи самичък, но въпреки това подскочи при вида на застаналата до него млада, жилава жена в кожено яке, с драскотини по лицето и пръст в косата. Жената се бе втренчила в краката си. В ръката си държеше голяма пътна чанта.

— Дойдох, за да ти върна сина — каза тя, без да вдига очи.

— Божичко! — възкликна Хана. — Божичко!

Не бе способна да изрече нищо друго и няколко секунди стоя на прага като вцепенена. После раменете ѝ се разтресоха. Свлече се на колене и въобще не я беше грижа, че Аугуст ненавижда прегръдките. Обгърна го с ръце и занарежда „момчето ми, момчето ми“, докато в очите ѝ не избиха сълзи, а най-странното беше, че Аугуст не само я остави просто да си продължава, ами сякаш се канеше да каже нещо, като че ли на всичкото отгоре се беше научил и да говори. Ала не успя да го стори. На вратата се показа Ласе Вестман.

— Какво, по дяволите… а, ето го и него — изсъска той и сякаш се готвеше да продължи с побоя.

Но внезапно се развесели. Беше блестящо актьорско изпълнение. За секунда си възвърна онова излъчване, което впечатляваше жените.

— При това получаваме хлапето доставено на вратата — продължи той. — Още по-хубаво! Добре ли е той?

— Окей е — отвърна жената на вратата със странно монотонен глас и без да поиска разрешение се намъкна в апартамента с голямата си пътна чанта и калните си черни ботуши.

— Разбира се, влез — вкисна се Ласе. — Изобщо да не ти пука.

— Тук съм, за да ти помогна да си стегнеш багажа, Ласе — заяви жената със същия вледеняващ глас.

Хана реши, че ѝ се е счуло, толкова странна беше репликата. Личеше си, че и Ласе не я бе разбрал. Просто зяпаше с наивна физиономия.

— Какво говориш? — обади се той.

— Изнасяш се.

— На забавна ли се правиш?

— Изобщо. Махаш се от къщата моментално и повече никога няма да се доближаваш до Аугуст. Виждаш го за последен път.

— Ама ти наистина си пълно психо!

— Всъщност съм необичайно великодушна. Имах намерение просто да те запратя по стълбите, та адски да те заболи. Но както виждаш, донесла съм чанта. Мислех да си вземеш малко ризи и долни гащи.

— Що за изрод си ти? — изсъска Ласе едновременно изумен и побеснял, пристъпи към жената с цялата си заплашителна враждебност и за секунда или две Хана се зачуди дали смята да зашлеви и нея.

Нещо обаче го разколеба. Може би очите на жената или навярно простият факт, че тя не реагира като другите. Вместо да отстъпи назад с изплашен вид, тя просто се усмихваше студено. Измъкна от вътрешния си джоб няколко намачкани листа и ги връчи на Ласе.

— Ако случайно на теб и приятеля ти Рогер ви залипсва Аугуст, винаги можете да ги погледнете и да си спомните — рече тя.

Жестът накара Ласе да онемее. Той запрехвърля объркано листовете, след това направи ужасена гримаса и Хана не се сдържа да не надзърне. Бяха рисунки и най-горната изобразяваше… Ласе, Ласе, който размахваше юмруци с безумно озлобен вид. Впоследствие тя нямаше да може да го обясни. Не просто разбра какво се беше случвало, докато Аугуст бе оставал сам вкъщи с Ласе и Рогер, но видя и собствения си живот. Видя го по-ясно и трезво, отколкото през много от изминалите години.

Точно така, със същото изкривено от ярост лице, Ласе я беше гледал стотици пъти, дори преди минути, и Хана осъзна, че това бе нещо, което никой не биваше да търпи, нито тя, нито Аугуст. Отстъпи назад. Поне ѝ се струваше, че е отстъпила, понеже жената я изгледа по по-различен начин, Хана също я погледна и със сигурност би било преувеличено да говорим за някакъв по-близък контакт, но на някакво равнище трябва да се бяха разбрали. Жената попита:

— Нали, Хана, той определено се маха?

Въпросът беше животозастрашаващ и Хана сведе очи към големите гуменки на Аугуст.

— Що за обувки носи?

— Моите.

— Защо?

— Тази сутрин излязохме набързо.

— И какво сте правили?

— Криехме се.

— Недоумявам… — поде тя, но не смогна да изрече повече.

Ласе я сграбчи грубо.

— Няма ли да обясниш на тая психопатка, че единственият, който ще се маха, е тя! — изрева той.

— О, да — рече Хана.

— Ами какво чакаш!

Ала после… Не бе способна да го обясни изцяло. Може би имаше нещо общо с изражението на Ласе или пък с усещането за някаква непоклатимост в тялото на младата жена и в леденостудените ѝ очи. Внезапно Хана се чу да изрича:

— Ти се махаш, Ласе! И никога повече няма да се върнеш!

Направо не ѝ се вярваше. Сякаш някой друг говореше от нейно име. После всичко се случи бързо. Ласе замахна, за да удари, но не последва удар, не и от негова страна. Младата жена реагира светкавично и го фрасна в лицето два, три пъти подобно на трениран боксьор, а после го повали с ритник в крака.

— Какво, по дяволите! — успя да изрече той, нищо повече.

Просна се на пода и младата жена застана отгоре му. Впоследствие Хана често-често щеше да си спомня какво каза Лисбет Саландер в онзи момент. Сякаш с нейните думи си възвърна нещо от себе си и осъзна колко пламенно и дълго бе желала Ласе Вестман да се махне от живота ѝ.

* * *

Бублански копнееше за равина Голдман.

Копнееше за портокаловия шоколад на Соня Мудиг, за своето ново легло от „Дукс“ и за друго годишно време. Сега обаче се бе зарекъл да внесе ред в настоящото разследване и точно това щеше да стори. Вярно, в известен смисъл беше доволен. Според сведенията Аугуст Балдер бе невредим и на път към майка си.

Убиецът на баща му беше заловен благодарение тъкмо на момчето и на Лисбет Саландер, макар понастоящем да не беше сигурно дали убиецът ще оцелее. Беше тежко ранен и приет в интензивното отделение на болницата в Дандерюд. Името му беше Борис Лебедев, но отдавна се подвизаваше под самоличността Ян Холстер и живееше в Хелзинки. Беше майор и стар войник от елитните части на съветската армия, по-рано се беше случвало да го засекат в множество разследвания на убийства, но без да го закопчаят. Официално беше частен предприемач в сферата на охраната, едновременно гражданин на Финландия и Русия; навярно някой беше редактирал регистъра с данните му.

Останалите две лица, на които се бяха натъкнали край вилата на Ингарьо, също бяха идентифицирани с помощта на пръстови отпечатъци; това бяха Денис Уилтън, стар гангстер от МК „Свавелшо“, лежал зад решетките както за грабеж в големи размери, така и за нанасяне на тежки телесни повреди, и Владимир Орлов, руснак, осъждан в Германия за сводничество и чиито две съпруги бяха починали при злощастни, съмнителни обстоятелства. Никой от тези мъже засега не бе обелил и дума относно случилото се или изобщо за каквото и да било, а Бублански не хранеше и кой знае какви надежди, че ще го сторят на по-късен етап. Подобни момчета нямат обичая да се разбъбрят по време на полицейски разпити. Такива бяха правилата на играта.

Онова, което наистина не допадаше на Бублански, бе усещането, че мъжете бяха просто войници, чиито командири са свързани с високите етажи на властта както в Русия, така и в САЩ. Бублански нямаше проблем с това, че един журналист бе по-добре осведомен по въпросите на разследването му от него самия. В това отношение не страдаше от излишна гордост. Искаше само да научи повече и с благодарност приемаше информация, независимо от кого идваше тя. И все пак дълбокото прозрение на Микаел Блумквист по случая напомняше на Бублански за собствените им недостатъци, за изтичането на информация по време на разследването и за опасността, на която бяха изложили момчето. Яростта му по този повод никога нямаше да се уталожи и може би тъкмо затова го гнетеше толкова обстоятелството, че шефката на тайната полиция, Хелена Крафт, така настоятелно се мъчи да се свърже с него, а и не само тя. ИТ момчетата от Кралската криминална полиция също, както и главният прокурор Рикард Екстрьом наред с професор от Станфорд на име Стивън Уорбъртън от Машинния научноизследователски институт, който според Аманда Флуд искал да съобщи за „значима опасност“.

Бублански се безпокоеше от това и от още хиляда други неща. В допълнение на вратата му се почука. Беше Соня Мудиг, която имаше уморен вид и изобщо не беше гримирана. Лицето ѝ изглеждаше някак ново и голо.

— И тримата ни задържани са в операционната зала — каза тя. — Ще мине известно време, преди да можем пак да ги разпитаме.

— Искаш да кажеш да се опитаме да ги разпитаме.

— Да, може би. Но всъщност успях да си побъбря с Лебедев. Беше в съзнание за малко преди операцията.

— И какво каза той?

— Че искал да говори със свещеник.

— Защо понастоящем всички откачалки и убийци са вярващи?

— Докато всички разумни стари комисари се съмняват в своя Бог, а?

— Е, да!

— Лебедев обаче изглеждаше и примирен, а това е добър знак, струва ми се — продължи Соня. — Когато му показах рисунката, той само махна с ръка опечалено.

— Значи, не се е опитвал да твърди, че е измислица?

— Просто затвори очи и заприказва за своя свещеник.

— Разбра ли се какво иска онзи американски професор, който звъни постоянно?

— А… не… той настоява да разговаря с теб. Мисля, че се касае за научната работа на Балдер.

— Ами младият журналист, Зандер?

— Тъкмо за него искам да говорим. Имам лошо предчувствие.

— Какво знаем?

— Че е работил до късно и е изчезнал, минавайки покрай асансьора „Катарина“ късно вечерта в компанията на красива жена с червеникаворуса или тъмноруса коса и скъпи, необикновени дрехи.

— Това не бях го чувал.

— Едно момче ги е видяло, пекар от „Скансен“ на име Кен Еклунд, живее в сградата, където се помещава редакцията на „Милениум“. Сторило му се, че изглеждали влюбени или най-малкото Зандер изглеждал така.

— Значи, искаш да кажеш, че може и да е било някакъв вид клопка с примамка?

— Не е немислимо.

— Ами онази жена, дали случайно не е същото лице, забелязано и на Ингарьо?

— Тъкмо проверяваме това. Безпокои ме обаче фактът, че изглежда са били на път към Стария град.

— Разбирам.

— Но не само защото прихванахме сигналите от мобилния телефон на Зандер в Стария град. Орлов, онази гад, дето само плюе по мен, щом се опитам да го разпитам, притежава апартамент на „Мортен Троцигс гренд“.

— Били ли сме там?

— Още не, на път сме. Току-що го узнахме. Апартаментът е записан на името на една от фирмите му.

— Тогава да се надяваме, че там не ни чака нещо неприятно.

— Да се надяваме.

* * *

Ласе Вестман лежеше на пода в антрето на апартамента на „Туршгатан“, недоумявайки какво го беше сплашило толкова. Та това беше просто хлапачка, надупчена с пиърсинги пънкарка, която едва ли му стигаше и до гръдния кош. Трябваше да е в състояние да я изрита като някой досаден плъх. Но беше като парализиран и си даваше сметка, че това не се дължеше на начина, по който момичето се биеше, още по-малко на крака ѝ върху корема му. Имаше нещо друго, нещо по-непонятно — в погледа ѝ или в цялото ѝ същество. В продължение на няколко минути той просто лежеше като някой идиот и слушаше.

— Току-що ми бе напомнено — каза тя, — че в семейството ми има нещо ужасяващо сбъркано. Изглежда, че сме способни на какво ли не. На най-невъобразимите жестокости. Може би е някакво генетично смущение. Аз лично имам една особеност, когато става дума за мъже, които нападат жени и деца — ставам тотално опасна за живота им, а когато видях рисунките на Аугуст с теб и Рогер, ми се прищя да ви причиня и на двамата истинска болка. Мога да говоря дълго за това, но сега си мисля, че Аугуст преживя достатъчно, така че има известен малък шанс ти и твоят приятел да се отървете по-леко.

— Аз… — започна Ласе.

— Тихо — продължи тя. — Това не са преговори, нито е разговор. Просто излагам условията, това е всичко. Юридически няма никакви проблеми. Франс е бил достатъчно умен да запише апартамента на името на Аугуст. Иначе е валидно следното: ще си събереш партакешите за точно четири минути и ще се махнеш оттук. Ако ти или Рогер се върнете тук или по някакъв начин влезете в контакт с Аугуст, ще ви измъчвам толкова жестоко, че няма да сте в състояние да правите нищо приятно до края на живота си. През това време ще подготвя жалба до полицията относно тормоза, на който сте подложили Аугуст, а по този въпрос, както знаеш, не разполагаме само с рисунките. Съществуват и свидетелски показания от психолози и специалисти. Освен това ще се свържа за първи път с вечерните вестници и ще им разкажа, че разполагам с материал, който потвърждава и задълбочава онази представа за теб, която излезе наяве във връзка с малтретирането на Рената Капусински. Какво ѝ беше сторил, Ласе? Разкъса бузата ѝ със зъби и я нарита в главата?

— Значи, ще отидеш в пресата.

— Ще отида в пресата. Ще причиня на теб и приятеля ти всевъзможни неприятности. Но може би — казвам може би — ще избегнете най-ужасното унижение, ако никога повече не ви зърнат в близост до Хана и Аугуст и ако никога повече не навредите на жена. Всъщност не ми дреме за вас. Искам просто Аугуст и всички ние, останалите, да не ви виждаме повече. Затова се махаш, и ако се държиш като някой свенлив, дребен, изплашен монах, може и да е достатъчно. Съмнявам се обаче. Нали знаещ, повечето мъже, които тормозят жени, са рецидивисти, а ти си поначало негодник, но с малко късмет — може би… Разбра ли?

— Разбрах — отвърна той.

Мразеше се, че каза това, обаче не виждаше друга възможност, освен да се съгласи и да се подчини. Стана и отиде в спалнята, за да събере набързо малко дрехи. После си взе палтото и телефона и излезе през вратата. Нямаше представа къде да отиде.

Чувстваше се по-жалък, отколкото в целия си досегашен живот, а навън валеше неприятен, шибащ дъжд, примесен със сняг.

* * *

Лисбет чу входната врата да се затръшва, а стъпките да се изгубват по каменните стъпала. Погледна към Аугуст. Аугуст стоеше неподвижно с ръце изпънати надолу и гледаше настоятелно, а това я смущаваше. Ако до този момент бе държала нещата под контрол, сега изведнъж загуби увереност, а и какво, за бога, ставаше с Хана Балдер?

Хана сякаш бе на път да избухне в плач, а Аугуст… за капак на всичко започна да клати глава и да мърмори недоловимо, и този път не бяха никакви прости числа, беше нещо коренно различно. Лисбет копнееше с цялото си същество да се чупи оттам. Ала остана. Мисията ѝ още не бе приключена, ето защо извади от джоба си два самолетни билета и ваучер за хотел, а също и дебела пачка банкноти както в крони, така и в евро.

— Искам само от цялото си сърце… — поде Хана.

— Тихо — прекъсна я Лисбет. — Това са самолетни билети до Мюнхен. Излитате в седем и петнайсет тази вечер, така че нямате време. Ще ви откарат право до хотел „Шлос Елмау“. Хубав хотел недалеч от Гармиш-Партенкирхен. Ще отседнете в голяма стая на последния етаж под името Мюлер и за начало ще останете три месеца. Свързах се с професор Чарлс Еделман и му обясних необходимостта от безусловна секретност. Той ще ви посещава редовно и ще се погрижи Аугуст да получи лечение и помощ. Еделман ще му уреди и подходяща и квалифицирана училищна подготовка.

— Майтапиш ли се?

— Тихо, казах. Това тук е повече от сериозно. Полицията вече разполага с рисунката на Аугуст и убиецът е заловен, ала възложителите му са на свобода и е невъзможно да се предвиди какво кроят. Налага се да напуснете жилището на мига. Аз самата си имам друга работа, но съм ви уредила шофьор, който да ви откара до „Арланда“. Може би изглежда леко чудат. Но иначе е окей. Викайте му Чумата. Разбрахте ли?

— Да, но…

— Абсолютно никакви но. По-добре ме слушай: по време на целия ви престой там не бива да използвате никакви кредитни карти, нито ще се обаждаш от телефона си, Хана. Уредила съм ти криптиран мобилен блекфон, в случай че се наложи да биете тревога. Моят номер е вече въведен в него. Всички разходи в хотела са за моя сметка. Ще получите 100 000 крони в брой за непредвидени разноски. Някакви въпроси по темата?

— Звучи безумно.

— Не.

— Но откъде имаш средства?

— Имам средства.

— Ние как бихме…

Хана не можа да продължи. Изглеждаше съвсем объркана и сякаш не знаеше какво да мисли. Внезапно обаче зарида.

— Как бихме могли да се отблагодарим? — успя да изрече тя.

— Да се отблагодарите?

Лисбет повтори думите ѝ, сякаш бяха нещо съвсем непонятно, а когато Хана тръгна към нея с протегнати ръце, тя отстъпи назад и отвърна, отправила поглед към пода на антрето:

— Стегни се! Ще се стегнеш и ще спреш с каквото там се нагълтваш, таблетки или каквото и да е. Можеш да ми се отблагодариш по този начин.

— Разбира се, абсолютно…

— И ако на някого му хрумне, че Аугуст трябва да влезе в дом или институция, ще отвърнеш на удара здраво и безпощадно. Ще се целиш в най-слабото им място. Ще се държиш като воин.

— Като воин?

— Точно. Никой няма…

Лисбет замълча и ѝ мина през ума, че това далеч не бяха блестящи думи за сбогом. Но щяха да свършат работа. Обърна се и пое към входната врата. Не направи много крачки. Аугуст пак замърмори и сега се чу какво казва:

— Не отивай, не отивай… — мънкаше той.

Лисбет не разполагаше с подходящ отговор и на това. Само отсече:

— Ще се справиш — после добави, сякаш говореше на себе си: — Благодаря за писъка тази сутрин.

Настъпи миг тишина, Лисбет се чудеше дали да не изрече още нещо, но се отказа, обърна се и се изниза през вратата. Зад гърба ѝ Хана се провикна:

— Не мога да опиша какво означава това за мен!

Лисбет обаче не чу и думичка. Вече търчеше надолу по стълбите към колата си на „Туршгатан“. Когато излезе на Вестербрун, Микаел Блумквист се обади на редфона ѝ и ѝ каза, че АНС са надушили следите ѝ.

— Предай им, че и аз съм надушила техните — промърмори в отговор.

После отпраши към дома на Рогер Винтер и успя да го уплаши до смърт. След това се прибра у дома и седна с криптирания файл от АНС, без да се приближи и на йота до някакво решение.

* * *

Ед и Микаел бяха работили целия ден в хотелската стая в „Гранд“. Ед му бе снесъл фантастична история и Микаел можеше да напише сензационния репортаж, от който той, Ерика и „Милениум“ се нуждаеха толкова спешно. Това беше хубаво. И все пак някакво неприятно усещане не го напускаше, а то не се дължеше само на изчезването на Андрей. Имаше нещо в Ед, което не му се връзваше. Защо изобщо се бе появил и защо влагаше толкова много енергия, за да помогне на някакво малко шведско вестниче, далеч от всичките властови центрове в САЩ?

Вярно, планът можеше да се разглежда като размяна на услуги. Микаел се бе съгласил да не разкрива хакерската атака и наполовина бе обещал да накара Лисбет да разговаря с Ед. Това обаче изобщо не бе достатъчно като обяснение, затова Микаел едновременно слушаше Ед и се опитваше да чете между редовете.

Ед се държеше така, сякаш поемаше значителни рискове. Завесите бяха дръпнати, а телефоните се намираха на достатъчно голямо разстояние. В стаята витаеше духът на параноята. На хотелското легло бяха оставени секретни документи, които Микаел можеше да прочете, но не и да цитира или да копира, а от време на време Ед прекъсваше своето изложение, за да обсъжда отделни аспекти от правото на защита на източника. С маниакално упорство държеше да е сигурен, че изтичането на информация няма да бъде проследено до него, и на моменти се заслушваше нервно в стъпките по коридора, на два пъти дори погледна навън през процеп между завесите, за да се увери, че никой не ги наблюдава оттам, но все пак… Микаел не можеше да се отърси от подозрението, че по-голямата част от всичко това беше театър.

Все повече му се струваше, че Ед на практика има пълен контрол над ситуацията и знае точно с какво се е захванал, и че всъщност не се страхува прекомерно да не би да ги подслушват. Навярно действията му бяха ръководени от някой по-висшестоящ, да, може би на самия Микаел бе отредена роля в представлението, която още не разбираше.

Ето защо беше интересно не само какво казваше Ед, но и какво пропускаше да сподели и какво си мислеше, че иска да постигне с публикацията. Съвсем явно се долавяше известна доза ярост. „Някакви шибани идиоти“ в отдела „Надзор над стратегическите технологии“ бяха попречили на Ед да закове хакера, пробил системата му, само защото те самите не желаеха да ги пипнат на местопрестъплението, а това го подлудяваше, твърдеше той, и Микаел нямаше никаква причина да го подозира по тази точка, още по-малко пък да се съмнява, че Ед искрено желае да унищожи онези лица, „да ги смачка, да ги надроби под ботушите си“.

Същевременно в разказа му сякаш имаше и друго, което го караше да се чувства доста по-неловко. На моменти Ед сякаш се бореше с някаква автоцензура и от време на време Микаел го прекъсваше и слизаше до рецепцията само за да помисли или да се обади на Ерика и Лисбет. Ерика винаги вдигаше на първия сигнал и макар и двамата да горяха от ентусиазъм във връзка с историята, изчезването на Андрей помрачаваше настроението им.

Лисбет изобщо не вдигаше. Чак в 17,20 ч. най-сетне успя да се свърже с нея. Тя звучеше някак дистанцирана и накратко му съобщи, че момчето вече е на сигурно място при майка си.

— Ти как си? — попита той.

— Окей.

— Невредима?

— Като цяло.

Микаел си пое дълбоко дъх.

— Хакнала ли си интранета на АНС, Лисбет?

— Да не си говорил с Ед Неда?

— Това не мога да го коментирам.

Не можеше да го коментира дори с Лисбет. Защитата на източника за него беше свещена.

— Значи, Ед все пак не е толкова тъп — рече тя, сякаш той беше казал нещо съвсем друго.

— Значи, си го направила.

— Възможно е.

Микаел усети, че му се ще да я нахока и да попита какви, по дяволите, ги върши. Но се сдържа и каза само:

— Готови са да те оставят на свобода, стига да се срещнеш с тях и да разкажеш точно как си извършила проникването.

— Предай им, че и аз съм по следите им.

— Какво искаш да кажеш?

— Че разполагам с повече, отколкото си мислят.

— Окей — отвърна Микаел замислено. — Но дали не би се съгласила да се срещнеш с…

— Ед?

По дяволите, помисли си Микаел. Та нали Ед сам искаше да се разкрие пред нея.

— Ед — повтори той.

— Нахакано копеле.

— Доста нахакано. Но би ли се съгласила да се срещнеш с него, ако уредим гаранции, че няма да те заловят?

— Не съществуват подобни гаранции.

— Ще бъде ли окей, ако се свържа със сестра си, Аника, и я помоля да те представлява?

— Имам си друга работа — заяви тя, сякаш не желаеше да обсъждат повече темата, и тогава той не се сдържа:

— Тази история, с която сме се заели…

— Какво за нея?

— Не знам дали я схващам изцяло.

— Какъв е проблемът? — попита Лисбет.

— Като начало недоумявам защо Камила внезапно се появи след всичките тези години.

— Допускам, че е чакала сгоден случай.

— Какво имаш предвид?

— Сигурно е знаела, че ще се завърне, за да си отмъсти за онова, което причиних на нея и Зала, но е искала да изчака, докато заякне на всички равнища. Нищо не е по-важно за Камила от силата и сега, най-ненадейно, трябва да е съзряла възможност, сгоден миг да удари с един куршум два заека, поне така предполагам. Може да я попиташ следващия път, когато пийнете по чашка заедно.

— С Холгер ли си говорила?

— Бях заета.

— Но все пак тя не успя. Ти се справи, слава на бога — продължи Микаел.

— Справих се.

— Но не се ли тревожиш, че ще се върне всеки момент?

— Мина ми през ума.

— Окей, добре. И знаеш, че двамата с Камила така и не сме правили нищо повече от това, да изминем кратка отсечка по „Хурншгатан“, нали?

Лисбет не отговори на въпроса.

— Познавам те, Микаел — каза само. — А сега си се срещнал и с Ед. Предполагам, че ще трябва да се пазя и от него.

Микаел се поусмихна под мустак.

— Да — отвърна. — И май че имаш право. Няма да му се предоверяваме. Дори се страхувам да не се превърна в неговия полезен идиот.

— Не ми звучи като роля за теб, Микаел.

— Не, точно затова бих искал да узная до какво си се добрала по време на атаката.

— До маса обезпокоителна гнусотия.

— За връзката на Екервалд и Паяците с НСА.

— Това и още малко.

— За което си мислела да ми разкажеш.

— Ако се бе държал добре, сигурно щях — заяви тя с насмешлив глас, на който той не можеше да не се зарадва.

После се подсмихна, защото в същия миг разбра точно какво искаше да направи Ед Нийдъм.

Разбра го с такава яснота, че му беше трудно да не се издаде, когато впоследствие се върна в хотелската стая и продължи работата си с американеца чак до десет часа същата вечер.

Глава 29.

Утрото на 25 ноември

Не се натъкнаха на нищо особено в апартамента на Владимир Орлов на „Мортен Троцигс гренд“. Жилището бе спретнато и почистено, леглото застлано, чаршафите — сменени. Кошът за пране в банята беше празен. При все това се долавяха признаци, че нещо не е както трябва. Съседите докладваха, че сутринта идвали носачи, а при по-щателен оглед бяха открити петна от кръв по пода и стената над късия край на леглото. Оказа се, че кръвта, която бе сравнена с проби от слюнка от апартамента на Андрей, принадлежи на младия журналист.

Никой от задържаните обаче — двамата, които все още бяха в състояние да комуникират — не изглеждаше да знае нещо за петната или каквото и да е във връзка със Зандер, затова Бублански и групата му се съсредоточиха върху търсенето на още информация за жената, която била забелязана с Андрей. По това време медиите бяха изписали километрични колонки не само за драмата на Ингарьо, но и за изчезването на Андрей Зандер. И двата вечерни вестника наред със „Свенска Моронпостен“ и „Метро“ бяха отпечатали големи снимки на журналиста. Вече съществуваха догадки, че Андрей може и да е бил убит, и това би трябвало да подсили паметта на хората и да ги накара да си припомнят неща, които са изглеждали подозрителни. Но ставаше едва ли не обратното.

Показанията, които пристигаха и биваха оценявани като достоверни, бяха странно мъгляви и всички свидетели до един — освен Микаел Блумквист и пекаря от „Скансен“ — се чувстваха задължени да подчертаят, че не им се вярва жената да се е провинила в някакво престъпление. Всички, които се бяха натъквали на нея, бяха останали с изключително положително впечатление. Един барман — възрастен мъж на име Сьорен Карлстен, — който сервирал на жената и Андрей Зандер в ресторант „Парагало“ на „Йотгатан“, дори дълго се хвалеше колко добре познавал хората и категорично настояваше, че тази жена „не желаеше зло никому“.

— Беше жена от класа.

Беше какво ли не от класа, ако можеше да се вярва на свидетелите, и доколкото разбираше Бублански, щеше да се окаже крайно трудно да се сдобият с фоторобот. Всички, които я бяха видели, я описваха по различен начин, сякаш проецираха върху нея своите представи за жената мечта. Беше едва ли не смехотворно, а засега не разполагаха и със снимки от охранителни камери. Микаел Блумквист заяви, че жената несъмнено е била Камила Саландер, сестрата близначка на Лисбет, и действително се оказа, че някога бе имало такъв човек. Години наред обаче от нея нямаше и следа из регистрите, като да бе спряла да съществува. В случай че Камила Саландер беше жива, тя притежаваше нова самоличност и това не се харесваше на Бублански, преди всичко защото в приемното семейство, което бе оставила в Швеция, имаше два неизяснени смъртни случая, а извършените полицейски разследвания бяха незадоволителни и бъкаха от въпросителни и необследвани нишки.

Бублански изчете досиетата и се засрами за колегите си, които от някакъв респект към семейната трагедия дори не се бяха опитали да стигнат до същината на очевадния проблем, че както бащата, така и дъщерята бяха изпразнили банковите си сметки точно преди смъртта си, или пък че бащата през същата седмица, когато е бил намерен обесен, оставил недовършено писмо, което започвало с думите:

„Камила, защо е толкова важно за теб да съсипеш живота ми?“

Съществуваше обезпокоителен мрак около това лице, от което всички свидетели явно оставаха като омагьосани.

* * *

Сега часът беше осем сутринта и Бублански седеше в кабинета си в полицейското управление, отново потънал в стари разследвания, които се надяваше да хвърлят светлина върху хода на събитията. Знаеше много добре, че има сто други неща, с които не е успял да се заеме, затова подскочи както раздразнен, така и гузен, когато чу, че има посетител.

Беше жена, която Соня Мудиг бе изслушала, но която въпреки това настояваше да се срещне с него. Впоследствие Бублански се чудеше дали в онзи момент е бил особено възприемчив точно защото не бе очаквал друго освен нови проблеми и затруднения. Жената на вратата не беше висока, ала притежаваше осанка на кралица и тъмни очи, които го гледаха с лека меланхолия. Носеше сиво палто и червена рокля, наподобяваща сари, и навярно беше с десет години по-млада от него самия.

— Името ми е Фара Шариф — каза тя. — Професор съм по компютърни науки и бях близка приятелка на Франс Балдер.

— Да, разбира се — отвърна Бублански с внезапно смущение. — Седни, драга. Прости за бъркотията.

— Виждала съм и по-големи.

— Аха, сигурно. Случайно да си еврейка?

Беше идиотско от негова страна. Естествено, че Фара Шариф не беше еврейка, пък и какво значение имаше изобщо каква е или не е. Ала просто му се изплъзна. Почувства се ужасяващо неловко.

— Какво… не… от Иран съм, мюсюлманка, ако изобщо съм нещо понастоящем. Дойдох тук през седемдесет и девета година.

— Разбирам. Говоря глупости. На какво дължа тази чест?

— Когато разговарях с твоята колежка Соня Мудиг, не знаех достатъчно, а сега разполагам с повече сведения. Проведох дълъг разговор с професор Стивън Уорбъртън.

— Именно. И мен ме е търсил. Но тук е такъв хаос. Не намерих време да му звънна.

— Стивън е професор по кибернетика в Станфорд и водещ учен в сферата на технологичната сингулярност. Понастоящем работи в Машинния научноизследователски институт, институция, чиято цел е да накара изкуственият интелект да ни помага, а не обратното.

— Това звучи добре — отвърна Бублански.

— Стивън живее донякъде в свой собствен свят. Едва вчера научи за случилото се с Франс, та затова не се е обадил по-рано. Каза ми обаче, че е разговарял с Франс в понеделник.

— За какво?

— За научноизследователската му работа. Откакто замина за САЩ, Франс беше много потаен. Дори аз, с която беше близък, не знаех с какво се занимава, макар да бях достатъчно самонадеяна да си мисля, че горе-долу съм наясно. Оказа се, че съм грешала.

— В какво?

— Ще се постарая да не звучи твърде технически, но, изглежда, Франс не просто е доразвил своята стара AI програма, но е извел и нови алгоритми и нов топологичен материал за квантови компютри.

— Ето че все пак ми зазвуча твърде технически.

— Квантовите компютри са компютри на основата на квантовата механика. Засега това е доста ново. „Гугъл“ и АНС са инвестирали крупни суми в машина, която в някои области е повече от трийсет и пет хиляди пъти побърза от който и да било обикновен компютър. „Солифон“, където Франс все пак бе служител, също се занимава с подобен проект, но по ирония на съдбата — ако сведенията ми са верни — не може да се похвали с особен напредък.

— Окей — вметна Бублански неуверено.

— Голямото преимущество на квантовите компютри се състои в това, че основополагащите единици, квантовите битове, кюбитс, умеят да се суперпозиционират.

— Какво?

— Не само могат да заемат позициите 1 или 0 като традиционните компютри, а да бъдат 1 и 0 едновременно. Проблемът е, че се изискват особени изчислителни методи и задълбочени познания по физика, преди всичко относно онова, което наричаме квантова декохерентност, за да може подобни машини да работят сносно, а тук не сме стигнали особено далеч. На този етап квантовите компютри са прекалено специализирани и утежнени. Ала по всичко личи, че Франс — как бих могла да обясня това най-добре? — е намерил методи, които са можели да ги направят по-гъвкави, по-подвижни и самоуки, и тук очевидно е поддържал връзка с редица експериментатори, т.е. лица, които са можели да тестват и потвърдят неговите резултати. Постигнатото от него е било велико — поне би могло да е такова. Но е изпитвал не само гордост, и тъкмо затова, разбира се, се е обадил на Стивън Уорбъртън. Бил е дълбоко обезпокоен.

— Защо?

— Защото е подозирал, че в дългосрочен план творението му може да стане опасно за света, предполагам. А в краткосрочен план, защото е знаел разни неща за АНС.

— Какви неща?

— За някои от тях нямам представа. Явно е надникнал в най-мръсните дялове на техния промишлен шпионаж. Но за други съм съвсем наясно. Днес е известно, че организацията полага големи усилия за разработването именно на квантови компютри. За АНС това би бил същински рай. С една ефективна машина в бъдеще ще могат да разбият всички криптирания, всички дигитални системи за сигурност. При такива обстоятелства никой няма да може да се предпази от бдящото око на организацията.

— Ужасяваща перспектива — отбеляза Бублански с тон, който учуди и него самия.

— Всъщност обаче съществува и сценарий, който е още по-лош — подобно нещо да попадне в ръцете на закоравели престъпници — продължи Фара Шариф.

— Разбирам накъде биеш.

— Това е причината да се питам какво сте конфискували от заловените мъже.

— Нищо такова, боя се — отвърна той. — А и тези момчета не са точно интелектуални уникати. Дори се съмнявам, че биха се справили с математиката в основното училище.

— Значи, истинският компютърен гений се е измъкнал?

— За съжаление, да. Той и една заподозряна жена са изчезнали безследно. Навярно разполагат с по няколко самоличности.

— Обезпокоително.

Бублански кимна и се взря в тъмните очи на Фара, които го гледаха умолително, и може би тъкмо затова вместо отново да потъне в отчаяние, бе осенен от обнадеждаваща идея.

— Не знам какво означава това — рече той.

— Кое?

— Накарахме компютърджиите ни да преровят компютрите на Балдер. Както разбираш, не беше лесно, предвид грижата му за сигурността. И все пак успяхме. Извадихме малко късмет, може да се каже, и онова, което бързо съумяхме да установим, бе, че един компютър навярно е бил откраднат.

— Подозирах го — отвърна тя. — По дяволите!

— Спокойно, спокойно, още не съм приключил. Разбрахме също така, че няколко машини са били свързани, а те, на свой ред, от време на време са били свързвани към суперкомпютър в Токио.

— Звучи вероятно.

— Точно така. Успяхме да разберем, че голям файл или поне нещо голямо е било изтрито наскоро. Не ни се удаде да го възстановим, но установихме, че се е случило.

— Намекваш, че Франс е унищожил собствената си научноизследователска работа?

— Всъщност не си вадя никакви заключения. Но се сетих за това сега, след като ти ми разказа всичко.

— Не би ли било възможно извършителят да го е изтрил?

— Искаш да кажеш първо да го е копирал, а после да го е изтрил от компютрите на Франс?

— Да.

— Страшно трудно ми е да го повярвам. Убиецът е бил в къщата много кратко време, не би успял да направи нещо подобно, още по-слабо вероятно е да е притежавал необходимите познания.

— Окей, това все пак звучи обещаващо — каза Фара Шариф колебливо. — Само дето…

— Да?

— Не ми се връзва с характера на Франс. Наистина ли е от хората, които биха изтрили най-великото, което са постигнали? То е като да… не знам… като да отсече ръката си, или още по-зле — като да убие приятел, да унищожи живот.

— Понякога ни се налага да направим голяма жертва — отвърна Бублански замислено. — Да разрушим онова, което сме обичали, с което сме живели.

— Или пък някъде има копие.

— Или пък някъде има копие — повтори той.

После внезапно направи нещо странно — протегна ръката си.

Фара Шариф очевидно не го разбра. Просто се взираше в ръката, сякаш очакваше да ѝ даде нещо. Бублански обаче реши да не се предава.

— Знаеш ли какво казва моят равин?

— Не — отвърна тя.

— Че това, което характеризира човека, са неговите противоречия. Копнеем едновременно да сме далеч и да сме у дома. Аз никога не съм познавал Франс Балдер и сигурно просто би ме взел за дърт глупак, но във всеки случай знам едно: умеем едновременно да обичаме работата си и да се боим от нея, точно както Франс Балдер явно е обичал сина си и е избягал от него. Да бъдеш жив, професор Шариф, означава да не си съответстваш напълно. Да протягаш ръка в много посоки и се чудя дали твоят приятел не се е намирал в преломна фаза. Може би наистина е разрушил делото на живота си. Може би към края се е проявил с цялата си противоречивост и е станал истински човек в най-добрия смисъл на думата.

— Мислиш ли?

— Не знам, но той се е променил, нали? Бил е осъден, защото не е бил способен да се грижи за сина си. И все пак се е погрижил за него, дори му е помогнал да започне да рисува.

— Това е вярно, комисарю.

— Викай ми Ян.

— Окей.

— Знаеш ли, хората понякога ми казват Бубла.

— Дали защото бълбукаш така хубаво?

— Ха, не, наистина не ми се вярва. Едно обаче знам с пълна сигурност.

— И какво е то?

— Че ти го умееш…

По-далеч не стигна, но и не беше нужно повече. Фара Шариф го дари с безхитростна усмивка, която накара Бублански отново да повярва в живота и в Бог.

* * *

В осем часа сутринта Лисбет Саландер стана от своето голямо легло на „Фискаргатан“. Пак не беше спала достатъчно, но не само защото се беше мъчила с криптирания файл от АНС, при това безуспешно. Беше се и ослушвала за стъпки по стълбището и от време на време бе проверявала алармената инсталация и видеонаблюдението на стълбището. Не знаеше по-добре от когото и да било дали сестра ѝ е напуснала страната.

След унижението на Ингарьо далеч не беше невъзможно Камила да се готви за нова атака, с още по-голяма мощ, или пък със същия успех АНС да нахлуе в апартамента. По този параграф Лисбет не хранеше абсолютно никакви илюзии. Сега обаче, на сутринта, прогони тази мисъл и влезе в банята с решителна крачка, съблече се от кръста нагоре и огледа раната си.

Стори ѝ се, че изглежда по-добре, и в пристъп на безумие реши да се отправи към боксовия клуб на „Хурншгатан“ и да проведе една тренировка.

Да избие болката с болка.

* * *

След това седеше смазана в съблекалнята, едва имаше сили да мисли. Мобилният ѝ телефон избръмча. Не му обърна внимание. Влезе под душа и остави топлата вода да се стича по тялото ѝ. Мислите ѝ започнаха да се проясняват и в съзнанието ѝ отново изникна рисунката на Аугуст. Този път обаче погледът ѝ бе привлечен не от самата скица с убиеца, а от нещо изписано най-отдолу на листа.

Лисбет бе видяла рисунката едва за няколко кратки мига горе във вилата на Ингарьо, като веднага след това се бе съсредоточила върху сканирането и изпращането ѝ на Бублански и Мудиг. Ако изобщо бе разсъждавала над нея, то бе, за да си каже, както и всички останали, колко поразително точно и детайлно е възпроизвеждането. Сега обаче, когато отново я извика в съзнанието си, фотографската ѝ памет бе далеч по-заинтригувана от уравнението, изписано под самата рисунка. Лисбет излезе от душа вглъбена в себе си. Проблемът беше, че едва долавяше мислите си — пред съблекалнята Обинзе вдигаше голяма олелия.

— Млъквай — изкрещя му тя. — Мисля!

Това не помогна особено. Обинзе беше пощурял и някой друг, не и Лисбет, сигурно би го разбрал. Обинзе се беше учудил от това, колко уморено и сякаш без желание беше бъхтила чувала с пясък, а малко след това се бе обезпокоил, когато я видя да провесва глава и да криви лице от болка. Накрая, с една изненадваща маневра се бе втурнал и навил ръкава на тениската ѝ, при което откри раната и просто побесня. Очевидно още не му беше минало.

— Ти си идиотка, знаеш ли. Напълно си побъркана! — крещеше той.

Тя се чувстваше твърде слаба, за да му да отговори. Силите съвсем я бяха напуснали и видяното на рисунката избледня в мислите ѝ. Съвършено омаломощена, Лисбет седна на скамейката в съблекалнята. До нея седеше Джамила Ачебе, здравенячка, с която тя имаше обичая както да се боксира, така и да преспива, по правило в тази последователност, понеже когато се бъхтеха най-яростно, изживяваха боя като дива прелюдия. На няколко пъти не се бяха държали съвсем прилично под душа. Никоя от двете не беше голяма любителка на етикета.

— Всъщност съм съгласна с плямпалото там отвън. Ти си умопобъркана — отбеляза Джамила.

— Може би — отвърна Лисбет.

— Тая рана изглежда отвратително.

— Лекува се.

— Но си имала нужда да се боксираш.

— Очевидно.

— Да отидем ли у нас?

Лисбет не отговори. Телефонът ѝ пак избръмча и тогава тя го измъкна от черния си сак и погледна дисплея. Имаше три есемеса с идентично съдържание от таен номер. Когато ги изчете, тя сви юмруци и доби съвършено смъртоносен вид. Тогава Джамила усети, че щеше да е най-добре да отложи секса.

* * *

В шест сутринта Микаел се събуди с някои блестящи идеи, а по пътя към редакцията статията сама се подреди в главата му. Във вестника работи дълбоко съсредоточен, без въобще да забелязва какво се случва наоколо му, макар на моменти да се разсейваше, спомняйки си за Андрей.

Въпреки че още не губеше надежда, той подозираше, че Андрей е пожертвал живота си за историята, и се мъчеше да почете колегата си с всяко изписано изречение. Репортажът беше замислен така, че на едно ниво да бъде история за убийството на Франс и за Аугуст Балдер, осемгодишното момче с аутизъм, което вижда как застрелват баща му, но въпреки своето увреждане намира начин да отвърне на удара. На друго ниво обаче му се щеше да се получи поучителен разказ за един нов свят на следене и шпионаж, където границите между законното и престъпното са заличени. Писането му вървеше като по вода. Думите просто се изливаха. Но проблеми все пак не липсваха.

Един стар познат от полицията бе изровил досието от разследването на неразкритото убийство на Кайса Фалк в Брума, младото момиче, което било приятелка на един от водачите в МК „Свавелшо“. Макар да не беше открит никакъв извършител и никой от изслушаните в хода на разследването да не бе особено сговорчив, Микаел все пак успя да схване, че клубът на мотоциклетистите бил разединен, а сред членовете на бандата се прокрадвал страх от онази, която един от свидетелите наричаше „Лейди Зала“.

Въпреки значителните усилия, полицаите не бяха разбрали кой стои зад това име. За Микаел обаче нямаше съмнение, че „Лейди Зала“ беше Камила, а също и че тя е отговорна за поредица последвали престъпления както в Швеция, така и в чужбина. Той обаче се затрудняваше да намери доказателства, а това го дразнеше. Засега я остави в статията под кодовото ѝ название Танос.

При все това нито Камила, нито смътните ѝ връзки с руската Дума бяха най-големият проблем. Онова, което най-силно безпокоеше Микаел, бе убеждението, че Ед Нийдъм никога не би дошъл в Швеция и издал строго секретна информация, ако нямаше за цел да прикрие нещо още по-голямо. Ед не беше глупак, пък и знаеше, че Микаел също не е чак толкова наивен. Затова не се бе опитал да разкрасява нещата. Напротив, рисуваше доста ужасяващ портрет на АНС.

И все пак… когато се вгледа в получените сведения, Микаел осъзна, че Ед въпреки всичко описваше една шпионска организация, която функционираше добре и се представяше доста почтено, стига да си затворим очите за цирея от тежко криминално проявени лица в отдела за „Надзор над стратегически технологии“ — по една случайност същият отдел, който бе попречил на Ед да сгащи своя хакер.

Американецът със сигурност искаше да навреди сериозно на отделни служители, но не и да натопи цялата си организация. Той по-скоро се стремеше да омекоти пропадането ѝ в една вече неизбежна катастрофа, ето защо Микаел не се учуди много, нито дори се ядоса, когато Ерика изникна зад гърба му и му подаде телеграма от ТТ с обезпокоена физиономия.

— Откраднаха ли ни историята? — попита тя. Телеграмата, преведена от Асошиейтид Прес, започваше така:

Двама от високопоставените шефове в АНС, Йоаким Баркли и Браян Абът, са били задържани по подозрение в тежка икономическа престъпност и са били уволнени незабавно в очакване на съдебния процес.

„Това е срамно петно за нашата организация и не сме пестили сили, за да преодолеем проблема и да потърсим отговорност от виновниците. Онзи, който работи в АНС, трябва да има висок морал и обещаваме по време на съдебния процес да проявим толкова голяма прозрачност, колкото грижата за националната ни сигурност разрешава“, заяви началникът на АНС, адмирал Чарлс О’Конър пред АП.

С изключение на дългия цитат от адмирал О’Конър телеграмата не беше особено съдържателна и не споменаваше нищо за убийството на Балдер или каквото и да било друго, което да се свърже с развоя на събитията в Стокхолм. Микаел, естествено, разбра какво имаше предвид Ерика. Сега, когато новината бе излязла, и „Уошингтън Поуст“, и „Ню Йорк Таймс“, и цялата пасмина тежкарски американски журналисти щяха да се нахвърлят на историята и кой знае какво щяха да извадят на бял свят.

— Това не е добре — каза той, без да губи присъствие на духа. — Но се очакваше.

— Така ли?

— Това е част от същата стратегия, която ги е накарала да ме потърсят. Ограничаване на щетите. Искат отново да поемат инициативата.

— Какво имаш предвид?

— Имало е причина да ми подхвърлят всичко това. Веднага се досетих, че има нещо гнило. Защо му беше на Ед незабавно да иска да говори с мен тук в Стокхолм, и на всичкото отгоре в пет сутринта?

Ерика, разбира се, бе уведомена за източниците и информацията на Микаел.

— Значи, мислиш, че действията му са били санкционирани отгоре?

— Подозирах го от първия миг. Отначало не схващах какво точно става. Просто усещах, че нещо намирисва. После обаче говорих с Лисбет.

— И тогава схвана?

— Тогава разбрах, че Ед знае точно какво е изровила, когато ги е хакнала, и че с пълно право се е опасявал, че ще го науча до последната подробност. Искал е да ограничи тази щета, доколкото му е било възможно.

— Но не ти е предоставил точно история с щастлив край.

— Разбирал е, че няма да повярвам на нещо твърде розово. Подозирам, че ми е дал точно колкото да се задоволя и да си получа сензацията, без да се заравям по-надълбоко.

— Но явно го очаква изненада.

— Поне можем да се надяваме, но не знам как да продължа. АНС е затворена врата.

— Дори за стара хрътка като Блумквист?

— Дори за него.

Глава 30.

25 ноември

На телефона пишеше До следващия път, сестричке, до следващия път! Съобщението беше изпратено три пъти, но дали беше техническа грешка, или нелеп опит на изпращача да бъде пределно ясен, Лисбет не можеше да определи. Сега това нямаше значение.

Очевидно известието беше от Камила, ала в него не пишеше нищо, което Лисбет вече да не знаеше. Събитията на Ингарьо само бяха засилили и задълбочили старата омраза. Да, определено щеше да има „следващ път“. Никакъв шанс Камила да се откаже, след като е била толкова близо.

Така че не самото съдържание бе накарало Лисбет да свие юмруци в боксьорския клуб, а мислите, които бе породило, и споменът за видяното на планинския склон в ранното утро, когато двамата с Аугуст бяха клечали на тясната скална издатина, докато снегът се сипеше, а картечниците трещяха над главите им. Аугуст нямаше нито яке, нито обувки на краката, тресеше се от глава до пети и Лисбет с всяка секунда все по-добре осъзнаваше колко отчайващо бе положението им. Имаше дете, за което трябваше да се погрижи, и жалък пистолет като средство за самозащита, докато изчадията горе бяха въоръжени с автомати. Трябваше да ги изненада. Иначе тя и Аугуст щяха да бъдат заклани като агнета. Вслушваше се в стъпките на мъжете и посоката на изстрелите, а накрая и в тяхното дишане и в шумоленето на дрехите им.

Ала най-странното бе, че когато най-сетне съзря шанс, тя все пак се поколеба и остави съдбоносни мигове да изтекат, докато трошеше някаква съчка на издатината пред тях. Едва след това се изправи светкавично и се озова очи в очи с мъжете. Използва кратката милисекунда на изненада и стреля директно, два, три пъти. Отдавна знаеше, че подобни мигове оставят незаличим отпечатък в паметта, сякаш не само тялото и мускулите се напрягат, но и самата способност за възприемане.

Всеки отделен детайл изпъкваше с особена яснота и тя долавяше всяка промяна в пейзажа пред себе си като през увеличаваща леща на фотоапарат. Забеляза изумлението и страха в очите на мъжете, бръчките и неравностите по лицата и дрехите им, а разбира се, и оръжията, които те размахваха, стреляйки напосоки.

Но не гореописаното ѝ направи най-силно впечатление, а един силует в планината, който възприе само с ъгълчето на окото си. Сам по себе си той не представляваше заплаха, ала ѝ въздейства повече от мъжете, които бе застреляла. Силуетът принадлежеше на сестра ѝ. Лисбет щеше да я разпознае и от километър, макар да не се бяха виждали от години. Сякаш присъствието ѝ отравяше самия въздух. Впоследствие се запита дали не е трябвало да застреля и нея.

Камила се застоя твърде дълго и навярно бе непредпазливо от нейна страна изобщо да излиза на склона, ала най-вероятно не бе устояла на изкушението да види как екзекутират сестра ѝ. Лисбет си спомни как почти натисна спусъка и усети старият свещен гняв да думка в гърдите ѝ. Но се поколеба за половин секунда и повече не бе необходимо. Камила се хвърли зад един камък, а някакъв мършав образ изникна откъм верандата и започна да стреля. Тогава Лисбет скочи обратно на издатината и се втурна или по-скоро се хвърли към колата заедно с Аугуст.

Сега, когато бе тръгнала да се прибира от боксьорския клуб и си припомняше всичко това, Лисбет усети как тялото ѝ се напряга като пред нова битка. Порази я мисълта, че навярно не би трябвало да си отива у дома, може би направо трябваше да напусне страната за известно време. Но нещо друго я теглеше към компютъра и писалището — онова, което бе видяла пред мисления си взор под душа, преди да прочете есемесите от Камила, и което въпреки спомените от Ингарьо сега изпълваше мислите ѝ все повече и повече.

Беше уравнението, което Аугуст бе написал под образа на убиеца. То ѝ се бе сторило особено още от пръв поглед, а сега я караше да ускори ход и повече или по-малко да забрави за Камила. Уравнението изглеждаше така:

N = 3034267

Е: у^2 = x^3 – x – 20; P = (3,2)

В него нямаше нищо математически уникално или неповторимо, но и не това беше забележителното. Фантастичното бе, че Аугуст бе изходил от числото, избрано наслуки от нея, а после бе продължил да размишлява и бе развил значително по-добра елиптична крива от онази, която тя самата бе изписала на нощното шкафче, когато момчето отказваше да заспи. Тогава Лисбет не получи отговор, нито дори най-малката реакция, и си легна с убеждението, че Аугуст, точно както онези близнаци с простите числа, за които беше чела, не схваща нищо от математически абстракции, а е по-скоро сметачна машина за факторизиране на прости числа.

По дяволите… беше сбъркала. По-късно, докато бе будувал и рисувал в нощта, Аугуст явно не просто бе разбрал, ами бе усъвършенствал собствената ѝ математика, ето защо тя дори не свали ботушите си, нито коженото си яке. Просто се втурна към компютъра си и отвори криптирания файл от АНС заедно със своята програма с елиптичните криви.

После се обади на Хана Балдер.

* * *

Хана почти не беше мигвала, понеже не бе взела хапчетата си. При все това се чувстваше ободрена от хотела и обкръжаващата ги среда. Величественият планински пейзаж ѝ напомняше колко затворен живот бе водила. Сега ѝ се струваше, че напрежението бавно е започнало да намалява, както и че дори вкорененият в тялото ѝ страх е поотпуснал хватката си. От друга страна обаче, можеше и да е чиста проба пожелателно мислене, а и несъмнено се чувстваше някак изгубена в луксозната обстановка.

Някога се бе носила из подобни зали с естествено достойнство: Вижте ме, ето че идвам. Сега бе плаха и свенлива, с мъка преглъщаше, макар закуската да бе разкошна. Аугуст седеше до нея и си пишеше компулсивните цифрови редици, той също не ядеше нищо, но поне поглъщаше безумни количества прясно изцеден портокалов сок.

Новият ѝ криптиран телефон звънна и в първия момент това я уплаши. Но явно беше жената, която ги бе изпратила тук. Доколкото знаеше, никой друг не разполагаше с номера и жената сигурно просто искаше да знае дали са пристигнали благополучно. Затова Хана започна многословно да разказва колко фантастично е всичко. За свое изумление обаче бе прекъсната рязко:

— Къде сте?

— Закусваме.

— Приключвайте и се качвайте в стаята. Двамата с Аугуст трябва да работим.

— Да работите?

— Ще ви изпратя няколко уравнения, които искам да погледне. Разбрано?

— Не разбирам.

— Просто ги покажи на Аугуст, после ми се обади и ми кажи какво е написал.

— Окей — отвърна Хана втрещено.

След това награби два кроасана и една канелена кифла и поведе Аугуст към асансьорите.

* * *

Всъщност Аугуст само ѝ бе дал началния тласък, но и това бе достатъчно. Сега виждаше по-ясно собствените си грешки и можеше да направи нови подобрения в своята програма. Затова работи дълбоко съсредоточена часове наред, чак докато небето навън помръкна, а снегът пак започна да се сипе. Ала внезапно — това беше още един от миговете, които винаги щеше да носи в себе си с файла пред очите ѝ се случи нещо странно — разпадна се и промени формата си. През тялото ѝ сякаш премина електрически ток. Лисбет победоносно вдигна във въздуха свития си юмрук.

Беше открила личните ключове и декриптирала документа. За кратък миг бе толкова преизпълнена с това, че изобщо не бе в състояние да чете. После започна да изучава съдържанието и смайването ѝ нарастваше с всеки изминал миг. Въобще възможно ли беше? Бе абсолютно взривоопасно и надминаваше най-смелите ѝ очаквания, а фактът, че изобщо бе написано и протоколирано, можеше да се дължи само на сляпото доверие в RSA криптирането. Но ето го пред очите ѝ, черно на бяло, всичкото им мръсно бельо. Текстът определено не беше лесен за тълкуване и преливаше от вътрешен жаргон, странни съкращения и зашифровани препратки, но тя познаваше материята и бе изчела горе-долу 4/5 от текста, когато на вратата се позвъни. Не обърна внимание.

Сигурно беше пощальонът, който не можеше да напъха някоя книга в процепа за писма. После обаче пак се сети за есемесите от Камила и погледна на компютъра си какво показваше камерата на стълбището. Застина.

Не беше Камила, а другото ѝ опасение, за което направо бе забравила. Беше проклетият Ед, който по някакъв начин бе успял да я издири. Не че изобщо имаше някаква прилика със снимките му в интернет. И все пак не можеше да се сбърка, пък и изглеждаше ядосан и решителен, та умът на Лисбет затиктака. Какво да прави? Не ѝ хрумна нищо по-добро, освен да изпрати файла от АНС на Микаел по PGP линка.

След това изключи компютъра и се изправи с усилие, за да отвори.

* * *

Какво се беше случило с Бублански? Соня Мудиг недоумяваше. Измъчената физиономия, която беше гледала през изминалите седмици, бе изчезнала, сякаш отнесена от бурята. Сега се усмихваше и си тананикаше. Определено имаше на какво да се радва. Убиецът бе заловен. Аугуст Балдер бе оцелял въпреки два опита за убийство, а те самите бяха разбрали голяма част от мотивите и разклоненията на компанията за научни изследвания „Солифон“.

Същевременно обаче оставаха множество въпроси, а онзи Бублански, когото познаваше, не ликуваше нахалост. По-скоро имаше навика да се съмнява в себе си дори в мигове на триумф, ето защо тя не разбираше какво го бе прихванало. Разхождаше се из коридора целият грейнал. Дори сега, както седеше в стаята си и четеше безсъдържателния разпит, който полицията в Сан Франциско бе провела със Зигмунд Екервалд, на устните му бе изписана усмивка.

— Соня, скъпа моя колежке, ето те и теб!

Тя реши да не коментира преувеличения ентусиазъм в поздрава. Мина направо по същество.

— Ян Холстер е мъртъв.

— Ой.

— Така изчезна последната ни надежда да научим повече за Паяците — продължи Соня.

— Значи си мислела, че е на път да проговори.

— Във всеки случай не беше изключено.

— Защо го казваш?

— Защото съвсем рухна, когато се появи дъщеря му.

— Не знаех това. Какво точно стана?

— Дъщерята се казва Олга — каза Соня. — Пристигнала от Хелзинки, щом чула, че баща ѝ е ранен. Когато обаче поговорихме и тя разбра, че Холстер се е опитал да убие дете, просто пощуря.

— И какво направи?

— Втурна се при него и заприказва изключително агресивно на руски.

— Схвана ли за какво ставаше въпрос?

— Че можел да умре сам и че го мразела.

— Не си поплюва.

— Да, а после обясни, че щяла да стори всичко, на което е способна, за да ни помогне в разследването.

— Ами Холстер, как реагира той?

— Тъкмо това имах предвид. За миг си помислих, че ще пропее. Беше просто съкрушен, в очите му бяха избили сълзи. Не че отдавам голямо значение на онази католическа приказка, че си проличава колко струваме в моментите преди смъртта, но все пак беше почти трогателна гледка. Той, дето е извършил толкова злини, беше просто смазан.

— Моят равин… — поде Бублански.

— Не, Ян, зарежи го сега твоя равин. Нека продължа. Холстер заговори какъв ужасен човек бил и тогава му казах, че като християнин би трябвало да се възползва от възможността да си признае, да разкаже за кого работи, и в онзи миг, кълна се, бяхме близо. Поколеба се и очите му заиграха. Но вместо да премине към признания, взе да бъбри за Сталин.

— За Сталин?

— Че Сталин не се задоволявал с виновните, ами се нахвърлял и на децата, и на внуците, и на целия род. Искаше да каже, струва ми се, че неговият шеф е същият.

— Значи се е тревожел за дъщеря си.

— Колкото и да го е мразела, да. Тогава понечих да кажа, че можем да уредим момичето в програмата за защита на свидетелите, но Холстер ставаше все по-неконтактен. Изпадна в безсъзнание и издъхна час по-късно.

— Нищо друго?

— Нищо повече от това, че един заподозрян суперинтелект е изчезнал, както и че още не разполагаме с никакви следи от Андрей Зандер.

— Знам, знам.

— Както и че всички, които имат възможност да го сторят, мълчат като риби.

— Забелязвам. Нищо няма да получим гратис.

— Не, всъщност едно нещо получихме все пак — продължи Соня. — Нали знаеш, мъжа, когото Аманда Флуд разпозна от рисунката със светофара на Аугуст Балдер.

— Старият актьор.

— Точно той, казва се Рогер Винтер. Аманда го преслуша само информативно, за да провери дали е имал някаква връзка с детето или Балдер и не мисля, че е очаквала кой знае какво от това. Рогер Винтер обаче го хванало шубето и още преди Аманда да започне да го притиска, изредил цял каталог с грехове.

— Охо?

— Да, и далеч не са невинни историйки. Знаеш, Ласе Вестман и Рогер са стари другари от младините в „Театъра на революцията“. Имали обичая често да се виждат на „Туршгатан“ следобедите, когато Хана я нямало. Плещели глупости и пиели. Обикновено Аугуст си седял в съседната стая и се занимавал със своите пъзели, та нито Ласе, нито Рогер ги било грижа, ала в един от онези дни момчето било получило голям, дебел учебник по математика от майка си, който съвсем очевидно бил над неговото ниво. При все това той го разлиствал и издавал различни звуци, като да бил превъзбуден. Ласе се подразнил, издърпал книгата от ръцете му и я хвърлил на боклука. Това очевидно вбесило Аугуст, който получил някакъв пристъп, и тогава Ласе го сритал три-четири пъти.

— Лошо.

— Това било само началото. Впоследствие Аугуст станал съвсем странен, каза Рогер. Започнал да се вторачва в тях с особен поглед, а един ден Рогер открил дънковото си яке накълцано на ситни парченца, друг ден пък някой бил излял до една бирите от хладилника, разбил бутилките с алкохол и не знам…

Соня се възпря.

— Какво?

— Разразила се някаква позиционна война и подозирам, че в своите пиянски мании за преследване Рогер и Ласе са започнали да си внушават всевъзможни чудатости, свързани с момчето, дори започнали да се боят от него. Не е лесно да се разбере психологическият фон. Като че ли намразили Аугуст не на шега и понякога му се нахвърляли заедно. Рогер каза, че това го карало да се чувства отвратително и че впоследствие никога не говорел с Ласе по въпроса. Не искал да удря, но не можел да се сдържи. Сякаш си връщал детството, така каза.

— Това пък какво значи?

— Не е лесно да се схване, но очевидно Рогер Винтер има по-малък брат инвалид, който през всичките им години на израстване е бил прилежният, надарен син. Докато Рогер разочаровал всички, брат му получавал похвали и отличия, бил високо ценен и подозирам, че това е породило немалко горчивина у баткото. Може би Рогер несъзнателно е отмъщавал и на брат си. Не знам, или пък…

— Да?

— Каза нещо странно. Имал усещането, каза, че с ударите се освобождавал от срама.

— Откачена работа!

— Да, а най-странното е, че изведнъж си призна всичко. Аманда каза, че изглеждал обезумял от страх. Като вървял, накуцвал, а имал и две насинени очи. Направо като че ли искал да бъде задържан.

— Чудно.

— Нали, но всъщност има нещо друго, което ме изумява още повече — продължи Соня Мудиг.

— И какво е то?

— Това, че шефът ми, замисленият мърморко, грее като слънце.

Бублански видимо се смути.

— Значи ми личи.

— Личи ти.

— О, ами — запъна се той. — Чисто и просто една жена се съгласи да вечеря с мен.

— Да не би да си се влюбил?

— Просто вечеря, както казах — обясни Бублански и поруменя.

* * *

На Ед не му харесваше това, ала знаеше правилата на играта. Все едно се бе завърнал в Дорчестър. Каквото и да е, но за нищо на света не се пречупваш. Биеш здраво или вадиш противника от равновесие с мълчалива, настъпателна борба за надмощие. Ако Лисбет Саландер искаше да се прави на печена, той с удоволствие щеше да отвърне със същото, ето защо се беше вторачил в нея като боксьор тежка категория на ринга. Само дето до никъде не стигаше.

Тя също се бе втренчила в него със стоманеносив студен поглед и не обелваше и дума. Усещането беше като на дуел, мълчалив, упорит дуел. Накрая на Ед му втръсна. Намираше цялата тази работа за нелепа. Та нали мацката бе разкрита. Беше разобличил тайната ѝ самоличност, беше я намерил и тя трябваше да се радва, че не е нахлул с трийсет пехотинци, за да я отведат.

— Мислиш се за много печена, а? — рече той.

— Мразя непредвидените посещения.

— Мразя хората, дето ми хакват системата, така че сме квит. Но сигурно искаш да знаеш как те намерих?

— Все ми е тая.

— Открих те чрез фирмата ти в Гибралтар. Не е било много хитро да я кръстиш „Осата Ентърпрайсиз“.

— Явно не.

— За умно момиче си допуснала необичайно много грешки.

— За умно момче си се хванал на работа на доста вмирисано място.

— Може и да е доста вмирисано, но има нужда от нас. Светът навън не ухае по-приятно.

— Особено с такива момчета като Джони Инграм.

Това не го беше очаквал. Наистина не го беше очаквал. Обаче запази самообладание — в това също го биваше.

— Забавна си — каза ѝ.

— Мегаяко. Да поръчваш убийства и да си сътрудничиш с негодници в руската Дума, за да печелиш тлъсти пачки и да отървеш собствената си кожа, наистина е комично, нали? — рече тя и той вече не можеше да се прави на интересен, за миг дори не бе в състояние и да мисли.

Откъде, по дяволите, беше измъкнала това? Усети, че му се завива свят. После си каза, няма как, тя блъфира. Ако за секунда ѝ бе повярвал, то бе само защото той самият в най-ужасните си моменти си бе представял, че Джони Инграм се е провинил тъкмо в нещо подобно. И все пак, след като си бе скъсал задника от бачкане, Ед знаеше по-добре от всеки друг, че не съществуваха абсолютно никакви доказателства в тази насока.

— Не се мъчи да ми пробутваш всякакви глупости — отвърна той. — Разполагам със същия материал като теб и още маса отгоре.

— Не съм толкова сигурна, Ед, освен ако и ти не си се сдобил с личните ключове за RSA алгоритъма на Инграм?

Ед Нийдъм я изгледа и го обзе чувство за нереалност. Нима го бе декриптирала? Не беше възможно. Дори той с всичките ресурси и експерти, които му бяха на разположение, не бе сметнал за нужно дори да опита.

А ето че тя твърдеше… Отказваше да повярва. Трябва да бе сполучила другояче, може би на практика в най-тясното обкръжение на Инграм имаше доносник? Не, би било еднакво немислимо.

— Ето как стоят нещата, Ед — заяви тя с повелителен тон. — Казал си на Микаел Блумквист, че възнамеряваш да ме оставиш на мира, ако ти разкажа как проведох атаката си. Възможно е и да говориш истината. Също така е възможно да блъфираш или изобщо да нямаш думата. Може да са на път да те изритат. Не виждам никаква причина да се доверявам на теб или на онези, за които работиш.

Ед си пое дълбоко дъх и се опита да отвърне на удара.

— Уважавам позицията ти — отговори той. — Но колкото и странно да звучи, винаги удържам на думата си. Не че съм особено свестен човек, напротив. Аз съм жаден за мъст откачалник, точно като теб, момичето ми. Ала нямаше да оцелея, ако бях изменял на хората в напечени ситуации. И на това можеш да не вярваш, ако щеш, ала онова, в което не бива да се съмняваш, е, че ще ти стъжня животеца, ако не проговориш. Ще съжаляваш, че изобщо си се родила, вярвай ми.

— Добре — рече тя. — Кораво момче си, но си и горделивец, а? На всяка цена държиш да не се разчуе за хакерската ми акция. За съжаление обаче, по тази точка трябва да те известя, че съм забележително добре подготвена. Всяка думичка по темата ще бъде публикувана, преди дори да успееш да сграбчиш ръката ми, и макар че всъщност ми е противно да го правя, ще те подложа на истинско унижение. Пробвай само да си представиш злорадството из нета.

— Плещиш глупости.

— Нямаше да оцелея, ако плещех глупости — продължи тя. — Ненавиждам това общество, където всички сме следени непрекъснато. Достатъчно съм си изпатила от Големия брат и органите на властта в живота си. И все пак съм готова да направя едно нещо за теб, Ед. Ако си държиш устата затворена пред външния свят, мисля да ти предоставя информация, която ще засили позицията ти и ще ти помогне да разчистиш лайнарите във Форт Мийд. Няма да обеля и дума за хакерската си атака. За мен това е въпрос на принципи. Мога обаче да ти дам шанс да си отмъстиш на онзи урод, дето ти е попречил да ме заловиш.

Ед само се взираше в странната жена пред себе си. После направи нещо, което дълго щеше да го изумява.

Избухна в смях.

Глава 31.

2 и 3 декември

Уве Левин се събуди в добро настроение в замъка „Херинге“ след продължителна конференция на тема дигитализирането на медиите, завършила с пищно празненство, на което се лееха шампанско и твърд алкохол. Е, да, някакъв кисел представител на синдикатите от норвежкия вестник „Квелсбладет“ беше изтърсил по повод на партитата на „Сернер“, че „колкото повече хора изригвате, толкова по-скъпи и луксозни стават“, и бе направил малка сценка, в резултат на която шитото по поръчка сако на Уве бе залято с червено вино.

Е, от него да мине, особено при положение че в малките часове на нощта успя да прикотка в стаята си Наталие Фос. Наталие беше ултрасекси инспектор на двайсет и седем и въпреки опиянението си Уве бе успял да я изчука и нощес, и тази сутрин. Ето че вече бе станало девет и мобилният му телефон не спираше да пиука, а него го мъчеше нечовешки махмурлук, особено при мисълта за цялата работа, която го чакаше. От друга страна, в тази дисциплина беше истински шампион. „Работи здраво, забавлявай се здраво“ бе мотото му, а Наталие, майко мила!

Колко петдесетгодишни успяват да свалят такава мацка? Не много. Сега обаче трябваше да става. Беше замаян и му се гадеше, когато се заклатушка към банята да се изпикае. После провери акционерското си портфолио. Обикновено това беше добро начало на махмурлийските сутрини, така че измъкна мобилния си и влезе в своето онлайн банкиране чрез банковото си ID. Отначало недоумяваше. Трябва да бе станала грешка, технически срив.

Портфолиото му се беше сринало, а когато разтреперан прегледа активите си, забеляза нещо извънредно странно. Големият му дял в „Солифон“ направо се бе изпарил. Нищо не разбираше и съвсем излязъл от кожата си, реши да отвори борсовите сайтове — навсякъде пишеше едно и също:

АНС и „Солифон“ поръчват убийството на професор Франс Балдер.

Разкритието на вестник „Милениум“ разтърсва света.

Какво точно направи после, не е ясно. Навярно е крещял и псувал, и блъскал с юмрук по масата. Имаше блед спомен, че Наталие се събуди и попита какво става, ала единственото, което знаеше със сигурност, бе, че дълго стоя надвесен над тоалетната чиния и повръща, сякаш беше бездънен.

* * *

Писалището на Габриела Гране в тайната полиция бе грижливо разтребено. Никога нямаше да се върне тук. При все това поседя малко така, облегната на стола си и зачетена в „Милениум“. Първа страница не изглеждаше както би се очаквало от вестник, публикувал сензацията на столетието. Сама по себе си беше хубава, но черна, обезпокоителна. Липсваха изображения, а най-отгоре пишеше:

В памет на Андрей Зандер

Малко по-надолу можеше да се прочете:

Убийството на Франс Балдер, или как руската мафия се съюзява с АНС и голямата американска компютърна компания

На втора страница имаше снимка на Андрей в близък план и макар никога да не се беше срещала с него, Габриела остана дълбоко потресена. Андрей изглеждаше красив и някак крехък. Усмивката му бе отнесена, колеблива. В образа му имаше нещо едновременно напрегнато и неуверено. В текст отстрани, подписан от Ерика Бергер, се казваше, че родителите на Андрей били убити от бомба в Сараево. Пишеше, че той обичал вестник „Милениум“, поета Ленард Коен и романа на Антонио Табуки „Твърди Перейра“. Мечтаел за голямата любов и голямата сензационна новина. Любимите му филми били „Очи чорние“ на Никита Михалков и „Наистина любов“ на Ричард Къртис. Мразел хората, които обиждат другите, а самият той не бил способен да злослови срещу когото и да било. Ерика смяташе репортажа му за бездомниците в Стокхолм за класика в журналистиката. Тя споделяше:

Ръцете ми треперят, докато пиша това. Вчера нашият приятел и колега Андрей Зандер бе намерен мъртъв на товарна лодка в пристанище Хамарби. Бил е изтезаван. Страдал е жестоко. Цял живот ще нося тази болка. Но и ще съм горда.

Горда за това, че имах привилегията да работя с него. Никога не съм срещала толкова отдаден на работата си журналист и толкова истински добър човек. Андрей беше на двайсет и шест години. Обичаше живота и журналистиката. Искаше да разобличава несправедливостите и да помага на уязвените и отхвърлените. Беше убит, защото се опитваше да защити едно малко момче на име Аугуст Балдер, и тъй като в този брой разкриваме един от най-големите скандали на новото време, почитаме Андрей във всяко изречение. Микаел Блумквист пише в своя пространен репортаж:

„Андрей вярваше в любовта. Вярваше в един по-добър свят и едно по-справедливо общество. Той беше най-добрият сред нас!“

Репортажът, който заемаше трийсет страници от вестника, бе може би най-добрият образец на журналистическата проза, който Габриела Гране беше чела, и макар на моменти в очите ѝ да избиваха сълзи, тя все пак се усмихна, когато стигна до думите:

Бляскавата аналитичка от тайната полиция, Габриела Гране, демонстрира изключителен граждански кураж.

Основната история беше доста проста. Група, предвождана от командир Джони Инграм — по длъжност пряко подчинен на шефа в АНС, Чарлс О’Конър, и с близки контакти в Белия дом и конгреса, — започнала да се възползва за лична изгода от огромното количество фирмени тайни, с които организацията разполагала. Негови сътрудници били няколко анализатори на бизнес средата от научноизследователския отдел „Y“ в „Солифон“. Ако историята бе свършила дотук, това щеше да бъде донякъде разбираем скандал.

Развоят на събитията обаче се сдобил със собствена злокобна логика, когато в драмата се намъкнала престъпната групировка на Паяците. Микаел Блумквист разполагаше с доказателства, че Джони Инграм бе започнал да си сътрудничи с ползващия се с лоша слава депутат от руската Дума Иван Грибанов и мистериозния лидер на Паяците Танос. Бе разкрил и начина, по който Джони и групата му крадели от хайтек предприятия идеи и нови технологии, струващи астрономически суми, и ги препродавали. Но престъпниците стигнали до дъното на моралната тиня, когато професор Франс Балдер надушил следите им. Тогава било решено той да бъде отстранен от пътя им и това беше най-непонятното в цялата история. Един от най-високопоставените шефове в АНС разполагал със сведения, че шведски топизследовател ще бъде убит, а дори не си мръднал и малкия пръст, за да го предотврати.

Габриела не бе впечатлена чак толкова от политическите мръсни ризи, колкото от човешката драма, в чието описание Микаел Блумквист демонстрираше целия си талант, и от прозрението му, че живеем в нов болен свят, където всичко е под наблюдение, мало и голямо, и където всичко, което може да донесе печалба, неизменно бива използвано.

Габриела тъкмо привърши с четенето, когато усети, че на вратата има някой. Беше Хелена Крафт, както винаги в прелестен тоалет.

— Здрасти — каза тя.

Габриела си припомни как бе подозирала Хелена в изнасяне на информация по разследването, а всъщност това си бяха просто нейните собствени демони. Онова, което бе взела погрешно за срама на виновника, бяха угризенията, изпитвани от Хелена заради непрофесионално воденото разследване — поне така бе казала Хелена по време на дългия им разговор, след като Мортен Нилсен беше признал и бе задържан.

— Здравей — отвърна Габриела.

— Не мога да ти кажа колко съжалявам, че напускаш продължи Хелена.

— Всичко с времето си.

— Имаш ли представа какво ще правиш?

— Заминавам за Ню Йорк. Искам да работя в сферата на човешките права, а както знаеш, отдавна ме чака предложение от ООН.

— За нас това е голяма загуба, Габриела. Но ти го заслужаваш.

— Значи, измяната ми е забравена?

— Не и от всички нас, бъди сигурна. Аз обаче гледам на това единствено като на проява на твоя добър характер.

— Благодаря, Хелена.

— Смяташ ли да поработиш още малко, преди да напуснеш?

— Не и днес. Ще отида на възпоменанието за Андрей Зандер, организирано от Пресклуба.

— Аз пък ще трябва да направя изложение пред правителството за цялата тази афера, но довечера ще вдигна чаша за младия Зандер и за теб, Габриела.

* * *

Алона Касалес седеше малко встрани и наблюдаваше паниката с тайна усмивчица. Най-вече следеше генерал Чарлс О’Конър, който трамбоваше пода, сякаш изобщо не беше шеф на най-могъщата разузнавателна организация в света, а малтретиран ученик. Впрочем всички на властови позиции в АНС днес бяха жалки и изтормозени, всички, освен Ед, разбира се.

Сам по себе си Ед също не се радваше. Размахваше ръце, беше потен и саркастичен, ала излъчваше обичайния си авторитет и си личеше, че дори О’Конър се бои от него. Всъщност това не беше чак толкова странно. Ед се бе завърнал от своето стокхолмско пътешествие с истински динамит, превърна им живота в ад, настояваше за покаяние и изкупление на всички равнища, а шефът на АНС, разбира се, не му беше особено признателен.

Но нищо не можеше да направи. Просто се сви, щом наближи Ед, който в типичния си стил дори не си направи труда да погледне към него. Ед игнорираше шефа на АНС точно както пренебрегваше всички ония нещастници, за които нямаше време, и нещата не тръгнаха към по-добро за О’Конър, когато разговорът все пак бе подет.

Ед сякаш най-вече сумтеше и макар до Алона да не стигаше и дума, тя доста успешно се досещаше какво си говореха, или по-точно, какво не си говореха. Бе провела дълги събеседвания с Ед и знаеше, че той няма да обели и дума относно начина, по който се бе сдобил със своите сведения. Знаеше също, че не възнамерява да отстъпи по някоя точка, и имаше усещането, че това ѝ харесва.

Ед продължи да играе с големи залози, а Алона се закле в най-святото си да се бори за почтеността в бюрото и да предостави на Ед цялата подкрепа, на която бе способна, в случай че си навлече проблеми. Закле се и да позвъни на Габриела Гране и да направи последен опит да я покани на среща, ако наистина беше вярно, че е поела насам.

* * *

Ед всъщност не игнорираше шефа на АНС съзнателно, но и не прекъсна онова, с което се бе захванал — да нахока двама от своите подопечни, — само защото адмиралът стоеше отпреде му. Едва след някоя и друга минута се обърна и каза нещо доста дружелюбно, не за да се подмаже или като компенсация за нехайното си поведение, а защото наистина го мислеше.

— Добре се представи на пресконференцията.

— Аха — отвърна адмиралът. — Но беше същински ад.

— Тогава се радвай, че ти дадох време да се подготвиш.

— Да се радвам! Да не си луд? Виждал ли си вестниците в интернет? Публикуват всички съществуващи снимки, на които сме заедно с Инграм. Свършено е с доброто ми име.

— Тогава се погрижи за в бъдеще да държиш по-изкъсо приближените си.

— Как смееш да ми държиш такъв тон?

— Говоря както си ща, дявол го взел. Във фирмата има криза, а аз отговарям за сигурността и нямам нито време, нито заплата, за да бъда мил и вежлив.

— Мери си думите… — поде шефът на АНС.

Но си загуби мисълта, когато Ед внезапно се изправи с целия си мечешки ръст — независимо дали го стори, за да си изпъне гърба, или за да демонстрира своя авторитет.

— Изпратих те в Швеция, за да разплетеш тази история — продължи адмиралът. — Когато обаче се прибра, всичко отиде по дяволите. Пълна катастрофа.

— Катастрофата вече се беше случила — изсъска Ед. — Знаеш го точно както и аз, и ако не бях заминал за Стокхолм и не си бях скъсал задника от бачкане, нямаше да имаме време да скалъпим сносна стратегия, и честно казано, може би тъкмо затова все пак имаш възможност да си останеш на поста.

— Значи, намекваш, че трябва да ти благодаря?

— Всъщност да! Успя да изриташ ония шибаняци преди публикацията.

— А как цялата тази гнус попадна в шведския вестник?

— Това ти го обясних хиляда пъти.

— Можеш да си бръщолевиш за своя хакер. Ама всичко, което чух, са предположения и празни приказки.

Ед беше обещал да държи Осата далеч от този цирк и смяташе да спази обещанието си.

— В такъв случай са шибано квалифицирани празни приказки — отвърна той. — Хакерът, който и да е той, по дяволите, трябва да е декриптирал файловете на Инграм и така да са изтекли до „Милениум“, а това е кофти, съгласен съм по въпроса, но знаеш ли кое е най-лошото?

— Не.

— Най-лошото е, че имахме шанс да заловим хакера и да му откъснем топките, и да спрем цялото изтичане на информация, само дето ни беше наредено да прекратим проучването си, и не бих казал, че ти се застъпи за мен тогава.

— Изпратих те до Стокхолм.

— Но собствените ми момчета ги освободи и целият ни лов отиде на кино. Сега следите са пометени. Естествено, ние можем да подновим търсенето, но дали би било в наша полза на този етап, ако се разкрие, че някакво насрано хакерче ни познава и кътните зъби?

— Може би не, но мисля да извадя тежката артилерия и да ударя „Милениум“ и онзи репортер Блумстрьом.

— Всъщност е Блумквист. Микаел Блумквист, и давай, какво чакаш. Мога само да ти пожелая успех. Наистина акциите ти страхотно биха се вдигнали, ако се натресеш на шведска територия и задържиш най-големия герой на журналистическото поприще в момента — заяви Ед, при което шефът на АНС смотолеви нещо неразбираемо и предпочете да се разкара.

На Ед му беше пределно ясно, че адмиралът няма да се занимава с никакъв шведски репортер. Чарлс О’Конър се бореше за своето политическо оцеляване и не можеше да си позволи никакви резки движения, затова Ед реши да отиде да си побъбри задушевно с Алона. Беше му дошло до гуша да се съсипва от бачкане, имаше нужда да направи нещо безотговорно и реши да ѝ предложи едно кръгче из кръчмите.

— Хайде да отидем да полеем целия тоя ад — рече той с усмивка.

* * *

Застанала на върха на баирчето край хотел „Шлос Елмау“, Хана Балдер побутна Аугуст по гърба и го проследи с поглед, докато старовремската дървена шейна, която бе заела от хотела, се плъзгаше по склона, преди да спре при една кафява плевня в подножието му. Макар слънцето да надзърташе иззад облаците, снегът не спираше да вали, покривайки земята с леко бяло одеяло. Цареше почти пълно затишие. В далечината алпийските върхове се извисяваха към небето, а пред очите ѝ се простираха обширни равнини.

Хана никога не бе живяла на такова прекрасно място, а Аугуст се съвземаше доста бързо, не на последно място благодарение на усилията на Чарлс Еделман. Но не ѝ беше лесно. Чувстваше се като пребита. И сега, докато слизаше по баира със зимните си боти, на два пъти спира и се хваща за гръдния кош. Да се откаже от таблетките — всички бяха от семейството на бензодиазепина — се оказа по-трудно от всичко, което си бе представяла. Нощем лежеше сгърчена като скарида и виждаше живота си в най-безпощадна светлина. Понякога ставаше, думкаше с юмрук по стената и плачеше. Хиляди пъти проклинаше Ласе Вестман, проклинаше и себе си.

И все пак… имаше моменти, когато се чувстваше странно пречистена и изживяваше кратки периоди, които се родееха с щастието. В някои мигове, когато Аугуст седеше над своите уравнения и числови редици, като понякога отговаряше на въпросите ѝ, макар едносрично и нестандартно, ѝ се струваше, че нещо наистина е на път да се промени.

Може би не разбираше добре момчето. За нея той все още беше загадка, а на моменти говореше в числа, големи числа на степени от също толкова големи числа, и изглежда си мислеше, че тя ще го разбере. Несъмнено обаче нещо се беше случило и тя никога нямаше да забрави как бе видяла Аугуст да седи на писалището в стаята им първия ден и под молива му да се нижат като течаща вода дълги, извиващи се уравнения, които тя бе снимала и препратила на жената в Стокхолм. Късно на същата вечер пристигна есемес на блекфона ѝ:

Предай на Аугуст, че разбихме кода!

Никога не беше виждала сина си толкова горд и щастлив както тогава, и макар така и да не разбра за какво идеше реч и никога да не продума за случилото се дори пред Чарлс Еделман, за нея то бе нещо значимо. Тя също започна да изпитва гордост, дори безмерна гордост.

Започна и пламенно да се интересува от синдрома на саванта и когато Чарлс Еделман пребиваваше в хотела, двамата често оставаха будни, след като Аугуст заспеше, и разговаряха за способностите му чак до малките часове на нощта. Разговаряха и за всичко останало.

Затова пък не беше чак толкова сигурна, че е било добра идея да скача в леглото с Чарлс. От друга страна, не беше сигурна и дали е било лоша идея. Чарлс ѝ напомняше за Франс. Хана си мислеше, че около нея се оформя едно малко семейство: тя, Чарлс и Аугуст, малко строгата, но все пак мила учителка Шарлот Гребер, а също и датският математик Иенс Нюруп, който ги бе посетил и установил, че Аугуст по някаква причина е обсебен от елиптични криви и факторизиране на прости числа.

Престоят ѝ тук се превръщаше в изследователска експедиция из чудния свят на нейния син, та когато сега, в лекия снеговалеж се спускаше по баира, а Аугуст стана от шейната, тя за първи път от цяла вечност почувства, че ще стане по-добра майка и ще въведе ред в живота си.

* * *

Микаел не разбираше защо усеща тялото си така натежало. Сякаш се движеше във вода. А навън цареше оживление, истинско опиянение от победата. Почти всеки вестник, сайт, радиостанция и телевизионен канал искаше да го интервюира. Той не прие нито една покана. По-рано, когато „Милениум“ публикуваше важни новини, имаше моменти, в които двамата с Ерика не бяха сигурни дали другите медии ще ги подемат. Тогава се бе налагало да мислят стратегически и да се появяват в подходящия форум, понякога дори и да споделят малко от своите сензации. Сега не беше необходимо да правят нищо подобно.

Новината експлодира просто от само себе си и когато шефът на АНС Чарлс О’Конър и търговският министър на САЩ Стела Паркър на обща пресконференция помолиха за извинение за случилото се, изчезнаха и последните съмнения, че историята може да е преувеличена или невярна, а понастоящем по първите страници на вестниците по света се бе разразила разгорещена дискусия относно евентуалните последици от разобличаването.

Въпреки всеобщата възбуда и непрестанно звънящите телефони обаче Ерика бе решила да организира нещо като парти в редакцията. Тя смяташе, че всички бяха заслужили да избягат за малко от цялата дандания и да вдигнат по една-две наздравици. Първият тираж от 50 000 броя се бе разпродал още вчера предобед, а броят на посетителите на сайта вече беше няколко милиона. Прииждаха предложения за договори за книга, броят на абонатите се покачваше ежеминутно, а рекламодателите се редяха на опашка.

Освен това бяха откупили дела на „Сернер Медия“. Ерика бе сключила сделката още преди няколко дни, макар това да не беше детска игра. Представителите на „Сернер“ бяха доловили отчаянието ѝ и се възползваха от него максимално, та за известно време двамата с Микаел си мислеха, че нищо няма да излезе. Успяха да откупят дела на норвежците едва в последния момент, когато пристигна солидна сума от Гибралтар, изпратена от някакво съмнително предприятие, което бе накарало Микаел да се усмихне. Цената определено излезе безсрамно висока предвид тогавашното положение, но все пак можеше да се разглежда като неголям харч денонощие по-късно, когато бе публикувана сензацията на вестника и стойността на „Милениум“ скочи до небесата. Сега отново бяха свободни и независими, макар изобщо да не бяха успели да го усетят.

Журналистите и фотографите ги нападаха дори по време на възпоменанието за Андрей в Пресклуба и макар всички без изключение да искаха и да ги поздравят, Микаел се чувстваше задушен и далеч не отвръщаше така любезно, както би му се искало. Освен това продължаваше да спи лошо и да се гърчи от главоболие.

Сега, в късния следобед на следващия ден, редакцията бе пренаредена. Върху съединените маси сложиха шампанско, вино и бира, а също и японски кетъринг. Хората започнаха да прииждат, най-напред, разбира се, колегите и сътрудниците, но също и редица приятели на вестника, не на последно място Холгер Палмгрен, на когото Микаел помогна да влезе и излезе от асансьора и с когото сърдечно се прегърна.

— Нашето момиче се справи — отбеляза Холгер с насълзени очи.

— Обикновено така става — отвърна Микаел с усмивка и го настани на почетно място на дивана в редакцията, после нареди чашата му да се пълни веднага щом започне да се празни.

Радваше се, че го вижда тук. Радваше се, че вижда всевъзможни стари и нови приятели, Габриела Гране например, и комисар Бублански — който навярно не би трябвало да е поканен предвид професионалните им отношения и позицията на „Милениум“ като независим инспектор на полицейския орган, ала Микаел бе настоял да го доведат, а той някак изненадващо прекара цялото тържество на приказка с професор Фара Шариф.

Микаел се чукна с тях и с всички други. Носеше дънки и най-хубавото си сако и противно на обичая си пи доста. Това обаче не помогна особено. Не можеше да се отърве от усещането за празнота и тежест и това, естествено, беше заради Андрей. Андрей присъстваше в мислите му всяка секунда. Сцената, в която колегата му седеше в редакцията и за малко не бе приел предложението му да пият по бира, се бе вкоренила здраво в съзнанието му, като миг, едновременно тривиален и с жизненоважно значение. Споменът за Андрей изникваше непрекъснато и Микаел с мъка се съсредоточаваше в разговорите.

До гуша му дойде от всичките хвалебствени и подмазвачески слова — всъщност само есемесът от Пернила, определено пишеш не на шега, татко, го докосна истински. На моменти хвърляше погледи към вратата. Лисбет, естествено, бе поканена и ако се беше появила, по право щеше да бъде почетен гост. Но я нямаше никаква и това далеч не беше учудващо. Микаел обаче би желал поне да ѝ благодари за щедрия принос в конфликта със „Сернер“. От друга страна, какво бе очаквал?

Нейният сензационен документ за Инграм, „Солифон“ и Грибанов бе помогнал да се разплете цялата история и дори бе накарал Ед Неда и самия Никълъс Грант от „Солифон“ да му предоставят още подробности. С Лисбет обаче се беше чул само един-единствен път оттогава и това се случи, когато я разпитваше по приложението редфон, доколкото въобще бе възможно, за случилото се във вилата на Ингарьо.

Вече бе изминала седмица и Микаел нямаше представа какво мисли тя за неговия репортаж. Навярно беше ядосана, задето прекалено бе драматизирал нещата, но какво друго да направи при нейните лаконични отговори. Или беше бясна, задето не бе изобличил Камила поименно, а говореше само за шведско-руска гражданка, зовяща се Танос или Алкема, или пък беше разочарована, задето не беше настъпил по-здраво и още по-хубаво не им бе дал да се разберат на всичките. Нямаше как да знае.

Положението не ставаше по-розово от факта, че главният прокурор Рикард Екстрьом действително обмисляше да обвини Лисбет в отвличане на малолетен. Е, както и да е, накрая на Микаел съвсем му писна и си тръгна от партито, без да каже довиждане. Излезе на „Йотгатан“.

Времето беше безнадеждно лошо и като нямаше какво друго да прави, той се зае да преглежда многобройните съобщения на телефона си. Имаше поздравления и покани за интервюта, а и две неприлични предложения, но разбира се, нищо от Лисбет. Изключи телефона и се отправи към къщи с удивително тежка крачка за мъж, току-що измъкнал от ръкава си сензацията на десетилетието.

* * *

Лисбет седеше на своя червен диван на „Фискаргатан“ и гледаше с празен поглед към Стария град и Ридарфйерден. Беше изминало повече от година, откак се бе заела с гонитбата на сестра си и престъпното наследство, оставено от баща им, и без съмнение бе отбелязала успех по няколко параграфа.

Бе издирила Камила и нанесла на Паяците сериозен удар. Връзките с АНС и „Солифон“ бяха разтрогнати. Депутатът от Думата Иван Грибанов бе подложен на огромен натиск в Русия, горилата на Камила беше мъртва, а най-приближеният ѝ, Юрий Богданов, и още неколцина компютърни инженери бяха обявени за издирване и принудени да минат в нелегалност. Ала все пак Камила беше жива — навярно бе избягала от страната и може би вече подготвяше нещо ново.

Нищо не беше приключило. Дивечът бе само ранен, а това не беше достатъчно, изобщо. Лисбет унило погледна към масичката пред себе си. На нея имаше пакет цигари и непрочетения брой на „Милениум“. Тя вдигна вестника. Остави го. После пак го взе и изчете дългия репортаж на Микаел. Когато стигна до последното изречение, за миг се загледа в новата му авторска снимка. После се надигна рязко, отиде в банята и се гримира. Навлече си тясна черна тениска и кожено яке и излезе в декемврийската нощ.

Замръзваше. Беше облечена просто безумно тънко, ала не ѝ пукаше и мина напряко през площад „Марияторет“ със забързана крачка. Сви наляво по „Сведенборгсгатан“ и влезе в ресторант „Зюд“, където седна на бара и захвана да се налива с уиски и бира. Тъй като повечето от клиентите бяха хора от света на културата и журналистиката, не беше учудващо, че мнозина я разпознаха и започнаха да я обсъждат. Китаристът Юхан Нурберг, който в хрониките си в списание „Ние“ бе станал известен със способността си да обръща внимание на дребни, но все пак наситени със значение детайли, отбеляза, че Лисбет не пие така, сякаш изпитва наслада, а по-скоро като че пиенето е работа, която иска да отметне.

В движенията ѝ имаше нещо изключително целеустремено, а и никой, изглежда, не смееше да отиде при нея. Жена на име Регине Рихтер, която в ежедневието се занимаваше с когнитивна поведенческа терапия и седеше на по-вътрешна маса, дори се питаше дали Лисбет Саландер изобщо бе забелязала и едно от лицата в ресторанта. Поне Регине не можеше да си спомни Лисбет да бе хвърляла поглед на помещението или проявила и най-беглия интерес към каквото и да било там вътре. Барманът Стефе Милд пък смяташе, че Лисбет се подготвя за някаква операция.

В 21,15 ч. тя плати в брой и излезе в нощта без дума или кимване. Мъж на средна възраст с каскет, на име Кенет Хьоок, който сам по себе си не беше особено трезвен, нито особено надежден, ако трябва да се вярва на бившите му съпруги и като цяло на всичките му приятели, я видя да прекосява „Марияторет“ като да беше „поела на дуел“.

* * *

Въпреки студа Микаел Блумквист вървеше към дома си бавно, вглъбен в мрачните си мисли, но все пак поприсви устни в усмивка, когато срещна старите редовни клиенти на „Бишопс Армс“.

— Значи, все пак не е било свършено с теб! — изрева Арне, или както там се казваше.

— Може би не съвсем, засега — отвърна Микаел и за секунда се замисли дали да не изпие една бира за финал в кръчмата и да си побъбри малко глупости с Амир.

Но се чувстваше твърде нещастен. Искаше да остане сам, затова продължи към входа си. Нагоре по стъпалата бе обзет от неопределено неприятно усещане, навярно последица от всичко преживяно. Опита се да го прогони, но то не изчезна, а се засили, когато разбра, че на горния етаж бе изгоряла лампа.

Беше пълна тъмница и Микаел забави крачка. После внезапно долови някакво движение. В следващия миг нещо проблесна, блед лъч светлина като от телефон, и смътно, като призрак, на площадката се появи мършава фигура с тъмни, искрящи очи.

— Кой е там? — попита той изплашено.

После обаче видя — беше Лисбет, и макар отначало да се зарадва и да разпери ръце, не му олекна, както бе очаквал.

Лисбет изглеждаше бясна. Очите ѝ бяха гримирани в черно, а тялото ѝ изглеждаше напрегнато като за нападение.

— Ядосана ли си? — попита той.

— Адски.

— И защо, приятелко моя?

Лисбет направи крачка по коридора, лицето ѝ бе пребледняло и за миг той се сети за раната ѝ.

— Защото идвам на посещение, а вкъщи няма никой — каза тя и тогава той тръгна към нея.

— Скандално, а? — отвърна той.

— Така мисля.

— Ами ако сега те поканя да влезеш?

— Тогава ще се видя адски принудена да приема.

— Значи, мога да те поздравя с добре дошла — рече той и за първи път от доста време по лицето му се разля широка усмивка.

В нощното небе навън падаше звезда.

Благодарности от автора

Голямо благодаря на моята агентка, Магдалена Хедлунд, на бащата и брата на Стиг Ларшон, Ерланд и Йоаким Ларшон, на моите издатели Ева Йедин и Сусана Романус, на редактора Ингемар Карлсон и на Линда Алтрув Берг и Катерине Мьорк от „Агенция Нурщедс“.

Благодаря също на Давид Якоби, изследовател на сигурността от „Касперски Лаб“, на Андреас Стрьомбергсон, професор по математика в Университета на Упсала, както и на Фредрик Лаурин, шеф на разследващите журналисти от „Екот“, на Микаел Лагстрьом, вицепрезидент на „Аутпост24“, на писателите Даниел Голдберг и Линус Ларшон, и на Менакем Харари.

И разбира се, на моята Ане.

Информация за текста

$orig_author=David Lagercrantz

$orig_lang=sv

$orig_series=Millennium

$series=Онова, което не ме убива

$sernr=4

$orig_title=Det som inte dödar oss

$year=2015

$translator=Росица Цветанова

$trans_year=2015

$pub_year=2015

$type=роман

$category=трилър

$isbn=978-619-150-673-6

Сканиране, разпознаване и корекция: filthy, 2016 г.

Издание:

Давид Лагеркранс

Онова, което не ме убива

Превод Росица Цветанова

Редактор Росица Ташева

Художествено оформление на корицата Стефан Касъров

Фотограф Ивайло Петров

Графична обработка на снимката Златина Зарева

Технически редактор Симеон Айтов

Коректор Донка Дончева

Шведска. Първо издание

Формат 84x108/32. Печатни коли 31

ИК „Колибри“

1000 София, ул. „Иван Вазов“ №36

тел. 02/987 48 10

e-mail: colibri@colibri.bg

www.colibri.bg

www.livresfrancais.bg

www.dora.bg

www.facebook.com/ColibriBooks

Предпечатна подготовка „Пре Принт БГ“

Печатница „Инвестпрес“

David Lagercrantz

Det som inte dödar oss

© David Lagercrantz & Moggliden AB,

first published by Norstedts, Sweden, in 2015.

Published by agreement with Norstedts Agency.

© Росица Цветанова, превод

© Стефан Касъров, художествено оформление на корицата

© Ивайло Петров, фотография на корицата

© Златина Зарева, графична обработка на снимката

ИК „Колибри“, 2015

ISBN 978-619-150-673-6

1

Money talks, bullshit walks (англ.): парите са по-убедителни от празните приказки. — Б.пр.

2

Кале Блумквист — находчиво момченце детектив, герой от поредица книжки на Астрид Линдгрен. — Б.пр.

3

AI — artificial intelligence (англ.) — изкуствен интелект. — Б.р.

4

Nerd (англ.): човек изключително интелигентен и талантлив в някоя област, но необщителен и лишен от социални умения. Често се употребява за компютърни маниаци. — Б.р.

5

RAT — Remote Administration Tools (англ.): софтуер с дистанционно управление, в случая зловреден. — Б.р.

6

National Security Agency Net (англ.): вътрешната мрежа на Агенцията по национална сигурност. — Б.р.

7

Специален акаунт в мултипотребителските операционни системи, до който имат достъп само администраторите. — Б.р.

8

Аутист със силно изразени способности в някоя област. — Б.р.

9

„Черните шапки“ са злонамерени хакери, които работят за някаква изгода. „Белите шапки“ обикновено са наети от компании, занимаващи се с ИТ сигурност. — Б.р.

10

Изолирано място в програмата, в което злонамереният софтуер не може да проникне. — Б.пр.

11

От англ. honeypot — компютърна система, създадена с цел да подмами и залови тези, които се опитват да проникнат в системите на други ползватели. — Б.пр.

12

В случая, вид псевдоним. — Б.пр.

13

Мрежа от компютри и сървъри, чрез която потребителите могат да общуват анонимно в интернет. — Б.пр.

14

От англ. spin doctor — PR съветник или медиен консултант, който прибягва до лъжлива пропаганда с цел да настрои общественото мнение за или против дадена организация или обществена фигура. — Б.пр.

15

Bubbla (шв.) — мехур. — Б.пр.

16

Термин от военния жаргон, означаващ щаба на генерал, първоначално използван за АНС поради нейната секретност. Употребява се и за всяка строго охранявана правителствена сграда. — Б.пр.

17

Sorry baby. Your Queen is down! (англ.) — Съжалявам, бейби. Царицата ти падна! — Б.пр.

18

Коктейл от водка и портокалов сок. — Б.р.

19

Simple Mail Transfer Protocol — широко използван стандарт за имейл транспортен протокол. — Б.пр.

20

Open mail relay (англ.) — вид SMTP сървър, конфигуриран по такъв начин, че разрешава на всеки в интернет да изпраща имейли през него, а не само съобщения, произхождащи от или отправени към познати потребители. — Б.пр.

21

Pretty Good Privacy (англ.) — криптираща и декриптираща компютърна програма, която предоставя криптографска защита на личните данни, както и удостоверяване на автентичността при комуникация. — Б.пр.

22

Използвана е звуковата прилика между sexy и six (шест). — Б.р.

23

Юсеин Болт, ямайски лекоатлет, световен рекордьор на бягане на 100 м. — 9,58 сек. — Б.р.

24

Английската дума за оса е wasp. — Б.р.

25

Фантома (The Phantom) — комикс, създаден от сценариста Лий Фалк. В шведската преса поредицата била известна и под името „Драгос“. Според едно от обясненията това се дължало на датското име на Mandrake, отделен комикс от същия сценарист. Според друга версия смяната била начин да залъжат цензурата в окупираната от германците Норвегия. — Б.пр.

26

Еверт Тоб (1890-1976) — шведски поет, композитор и певец. — Б.р.

Content

Давид Лагеркранс
Онова, което не ме убива
(книга 4 от "Милениум")

Пролог

Първа част Бдящото око 1-21 ноември

Глава 1. В ранния ноември

Глава 2. 20 ноември

Глава 3. 20 ноември

Глава 4. 20 ноември

Глава 5. 20 ноември

Глава 6. 20 ноември

Глава 7. 20 ноември

Глава 8. Вечерта на 20 ноември

Глава 9. Нощта срещу 21 ноември

Глава 10. Ранното утро на 21 ноември

Глава 11. 21 ноември

Втора част Лабиринтите на паметта 21-23 ноември

Глава 12. 21 ноември

Глава 13. 21 ноември

Глава 14. 21 ноември

Глава 15. 21 ноември

Глава 16. Вечерта на 21 и утрото на 22 ноември

Глава 17. 22 ноември

Глава 18. 22 ноември

Глава 19. Вечерта на 22 ноември

Глава 20. 23 ноември

Глава 21. 23 ноември

Глава 22. Вечерта на 23 ноември (шведско време)

Глава 23.

Глава 24.

Трета част Асиметрични проблеми 24 ноември — 3 декември

Глава 25. Нощта и утрото на 24 ноември

Глава 26. Утрото на 24 ноември

Глава 27. Утрото на 24 ноември

Глава 28. Следобедът на 24 ноември

Глава 29. Утрото на 25 ноември

Глава 30. 25 ноември

Глава 31. 2 и 3 декември

Благодарности от автора

Информация за текста

1