Сергій Шарик

Двічі графиня та двічі генерал

Вступ

— Усе, вирішено! — радісно повідомив Сергій дружині Ользі та дочці Ксюші. — Завтра зранку занурюємося в казку: їдемо до Умані, в «Софіївку».

— Ура! — закричали його дами і негайно почали збиратися.

Як завжди, розмова зайшла про «вічне» — вічну нестачу нарядів у гардеробі. Довелося Сергію пояснювати, що одяг у поїздці повинен бути напівспортивним, оскільки доведеться багато ходити пішки.

Вранці швидко поснідали, залили в термос запашної кави, зарядили фотоапарат, завантажилися у свій старенький автомобіль, і подорож почалася.

Ранок видався теплий, сонячний, і це ще дужче покращило і без того гарний настрій мандрівників. Швидко проскочили напівпорожні київські вулиці, на виїзді з міста помахали олімпійському ведмедику, і ось уже широка смуга траси Київ — Одеса почала відраховувати свої кілометри.

Траса вельми колоритна: сади змінюються зеленими полями, рівнинна дорога — тривалими спусками та підйомами, на луках хлопчаки-пастухи з поважним виглядом доглядають за табунами корів. У селах лелечихи вже сіли в свої гнізда на стовпах, а горді самці охороняють сім’ї, час від часу покидаючи житло в пошуку їжі для своїх благовірних, але одразу ж повертаються, ревниво оглядаючи околиці. Таблички біля дворів: «Мед», «Раки»; склянки з молоком. Добре ж як!

На думку спадають рядки з поеми Трембецького «Софіївка»:

Miła oku, a licznym rozżywiona płodem,

Witaj, kraino, mlekiem płynąca і miodem!

W twych łąkach wiatronogów rżąсе mnóstwo hasa;

Rozroślejsze czabany twe błonie wypasa.

Дуже милу для ока, оживлену лісом, садами,

Я країну вітаю, багату плодами й медами!

Цю, де коні в лугах вітроногі безпечно гуляють;

Де розложисту зелень овечі отари спасають.

(Пер. В. Собченка)

На в’їзді в Глеваху зустрічні машини «закліпали» — значить, за поворотом стоїть даїшна «фара». Караван машин сповільнив швидкість.

За Білою Церквою зробили невелику зупинку на перекур і ковток кави.

Далі — вже без зупинок.

Поволі всі подумки занурюються в майбутню екскурсію. Починаються розпитування.

— Тату, а яка Умань?

— Ксюхо, я не можу однозначно відповісти на твоє питання.

Для мене це: лісок в ДОСах із нескінченним футболом і преферансом, постійно гудуть МІГи-21 і красені-офіцери льотчики, 1968 рік і батько із «тривожною» валізкою, готовий разом із полком вилетіти до Чехословаччини, 4-та школа і найкращий у світі друг Дімич, Третє озеро й раки, жовта черешня з аличею, перше кохання і стискаючий душу італійський фільм «Ромео і Джульєтта»…

У машині запанувала тиша.

Щоб якось її розвіяти, Сергій засміявся і мовив:

— Ми дуже любили своїх батьків, наслідували їх багато в чому, вважали, що свій батько кращий від усіх. Сперечалися про їхні достоїнства, іноді до курйозів. Якось у черговій суперечці з Генкою, перераховуючи видатні риси батьків, хтось із нас багатозначно промовив:

— А мій батько вип’є більше твого (малося на увазі спиртне).

— Та ні, твій слабак, мій більше вип’є.

— Ха-ха-ха, нумо на спір!

Спір — справа нескладна, тим пач що й «розбиваючі» тут же знайшлися.

— А як ви доводити збираєтеся?

Отут ми замислилися. Батькам сказати таке язик не повернеться. Що ж робити? Але в молодому віці перешкоди долаються просто, тому було прийняте дуже «мудре» рішення: якщо не можуть наші «родики», значить, їхню силу ми повинні перевірити на собі.

Сказано — зроблено. Скинулися хто скільки міг і — в магазин. Тоді продавалося дешеве вино із фруктів по 1 крб. 02 коп. і 1 крб. 07 коп., яке ми називали «грушки-яблучка». Зібралися у Дімича (у нього була своя кімната — небачена на ті часи розкіш), увімкнули котушковий магнітофон, сперечальникам налили по повному півлітровому кухлю вина, собі потрошечку, для участі, і «дуель» почалася. За її умовами, потрібно було випити весь кухоль, не перериваючись, а програє той, хто першим скаже: «Все, більше не можу».

Зробивши кілька ковтків цього зілля, я зрозумів, що весь кухоль мені не здолати. Подивився на Генку: той мужньо тримався. З уявним вигуком «українці не здаються!» я зробив ще пару ковтків. Відчуваю: вино починає зворотний шлях. Ну що ж, напевно, час здаватися! Збираю всі немислимі внутрішні резерви і ще мить продовжую знущання над своїм організмом. А він (організм) уже починає розуміти, що сьогодні потрапив не в ту компанію і йому час відшаровуватися від мене. «Гаразд, — умовляю я його, — не нервуй, ще ковток і я припиню твої страждання».

І тут Генка, видихаючи, ставить кухоль на стіл і бурмоче:

— Усе, здаюся, більше не можу.

Це була прекрасна мить: організм знову возз’єднався зі мною і навіть для закріплення успіху дозволив зробити ще ковток. Подальше зрозуміле — «честь» батька врятована, та й мій авторитет піднявся на небачений рівень. Ну, а уїдливим висловлюванням на адресу Генки не було меж.

Справедливості заради треба зауважити, що років через п’ять ми розповіли батькам про нашу суперечку, на що Генкін батько заявив моєму, що він переміг би. Розвинутися суперечці завадили їхні дружини…

А для ще більшої справедливості скажу я вам, що насправді ми майже ніколи не пили, тільки тому зброєю було обране вино. Основним заняттям усе-таки був футбол.

— А ти, тату, виявляється, був заводним, — зауважила Оксана.

— А він і зараз нівроку, — відповіла за Сергія Ольга, злегка зашарівшись.

— Так, але ми трохи відволіклися. Отже, Умань. Це незрозуміле місто розташоване в самому центрі України, і оповите воно безліччю легенд.

Почнемо з того, що щорічно на 5–7 днів вересня сюди з’їжджаються кілька тисяч євреїв-хасидів з усього світу святкувати Новий рік — Рош-Га-Шан. І ось таку силу-силенну людей потрібно розмістити по готелях, квартирах, причому виконати всі їхні «примхи»: у будинку не повинно бути жінок, телевізора, радіо, картин, портретів; світло у святкові дні має горіти цілодобово, навіть електролампочка в холодильнику не може вимикатися.

— А чому вони їдуть саме до Умані?

— Там похований один з головних єврейських святих — рабі Нахман. Побутує думка, що відвідавши його напередодні єврейського Нового року, набираєшся на цілий рік енергії, позбавляєшся хвороб. Тому всі родичі і сусіди тих, хто їде до Умані, передають записочки Нахману з різними проханнями і побажаннями на наступний рік. Коротше кажучи, уманчани збуджені цілий місяць.

А в листопаді до міста останнім часом зачастили німці. Є легенда, що під час Першої світової війни уманська селянка виходила пораненого німецького єфрейтора Адольфа Шикльгрубера. У цьому факті немає нічого дивного, крім однієї малої деталі — згодом Адольф став Гітлером. У1941 році він разом із Муссоліні відвідував «Софіївку», приймав парад італійських військ і, напевно, у знак «подяки» фашисти влаштували під містом відомий своєю жорстокістю концтабір «Уманська яма».

Можливо, німці приїжджають відсвяткувати другий день народження фюрера, а може, вшанувати пам’ять своїх батьків, похованих під час уже Другої світової війни на галявині біля китайської альтанки в «Софіївці»… І все-таки головною визначною пам’яткою Умані, звичайно ж, є парк «Софіївка». Але зараз я вам про неї не розповідатиму. ЦЕ потрібно бачити! Хочу лише зауважити, що він по-своєму прекрасний і навесні, і влітку, і восени, і навіть узимку.

Саме в цей час наші мандрівники в’їхали до Умані. Сергій повернув автомобіль праворуч: проїхали повз танк (пам’ятник нашим воїнам), новий головний вхід до парку і попрямували до старого головного входу. Поставивши автомобіль на стоянку і купивши вхідні квитки, наші мандрівники увійшли в тінисту алею парку.

— Ну що, дівчата, — весело почав Сергій, — слухайте історію про Софію та інших героїв, причетних до її долі. Тільки врахуйте: щоб зрозуміти її життя, перейнятися її почуттями та думками, нам, окрім Умані, доведеться об’їздити всю Україну: Кам’янець-Подільський та Хотин, Кристинопіль (Червоноград) та Львів, Тульчин і Чорномин, увесь Крим і Одесу, побувати в Миколаєві і Херсоні, Каневі та Кременчуці, а вже потім, на додач, відвідати Стамбул, Париж, Берлін, Відень, Петербург, Ніццу і Варшаву. І при цьому нам доведеться брати в облогу й захищати фортеці, танцювати на балах і стрілятися на дуелях, кохати і мріяти, зачаровувати і зраджувати…

— Ми згодні! — радісно вигукнули Ольга та Оксана і заплескали в долоні.

Розділ 2. Константинополь

— Мадемуазель Ніко, розкажіть про Париж, — попросила французькою юна Софія.

— Париж, Париж! — зітхнувши, промовила гувернантка. — Париж — це місто мрії, місто закоханих, місто радості. Там навіть у найпохмуріший день, здається, світить сонце; там навіть найгірші прокльони на твою адресу сприймаються як похвала; там жебраки вважають себе рівнею з маркізами, а повії шляхетніші, ніж графині з Дувру. Кожен, хто потрапляє в це місто, отримує додатковий ступінь свободи у порівнянні з іншими людьми в цьому світі. Недарма саме в Парижі хочеться творити художникам, поетам, музикантам і письменникам, і вони творять на радість усьому світові! У Парижі вино ллється рікою, але не буває п’яних, парижани обожнюють поїсти, але огрядних людей там майже не зустрінеш. Парижани дуже балакучі; обговорюючи події, пристрасно жестикулюють і вживають свій, особливий паризький жаргон, при цьому ніколи не образять вас. Усі парижани оспівують своє місто і ненавидять його одночасно. Мріють виїхати з нього, а виїхавши, негайно ж збираються назад. Це місто-загадка, яку не вдається розгадати нікому! Ось такий він, Париж, Софіє.

— Колись я обов’язково побуваю там, — усміхнулася п’ятнадцятирічна гречанка.

— Дай Бог. Тільки запам’ятай: ти повинна там бути лише з коханою людиною, тоді вся чарівність міста розквітне для тебе зовсім інакше, всіма фарбами.

— У цьому можете не сумніватися, мила мадемуазель. У мене в житті буде одне, але дуже сильне кохання. Мій чоловік буде великим, красивим і сміливим дворянином. Ми пристрасно кохатимемо одне одного і наших дивовижних дітей. Так-так, дітей, і буде їх не менше трьох, а не так, як у нас, де я одна.

Софія Клавоне була якраз у тому віці, коли природа змушує всіх молодих леді мріяти про велике кохання, і це почуття здається їм чимось незвичайно чистим і світлим, і хочеться віддати себе коханому всю без залишку, і навколо немає нікого, крім двох люблячих сердець. Ах, як чудово!

Солодкі думки Софії перервала мадемуазель Ніко.

— Якщо сьогодні мова пішла про Париж, саме час поговорити про репутацію жінки у світському суспільстві. Немає нічого більш тендітного й ніжного, ніж жіноча честь. Досить одного невдалого руху, одного неправильного слова, щоб змінити про себе думку не лише коханої людини, а й суспільства. А виплутатися з цього становища ой як нелегко! У суспільстві, дитино, неприпустима надмірна балакучість, необхідно бути стриманою у виразах, уміти уважно вислухати співрозмовника, не дозволяти вживати в мові всілякі слівця чи звороти, якими ти, Софіє, частенько користуєшся.

— Але, мадемуазель Ніко, іноді міцне слівце може настільки точно висловити мою думку і душевний стан, що мимоволі злітає з губ.

— Запам’ятай, дівчинко, — мовила далі гувернантка, — одне таке слівце на людях — і тобі доведеться докласти дуже багато зусиль, щоб відновити про себе добру думку. Водночас у світському суспільстві необхідно бути певною мірою ерудиткою — уміти красиво говорити про дрібниці. Вести салонну бесіду — велике мистецтво. І ще запам’ятай, кожна, повторюю, кожна людина прагне бути гідно оціненою, бути значною у цьому житті. Це постійно тривожить людство. Тому люди обожнюють компліменти. При цьому кожен усе-таки знає собі ціну, тому комплімент не повинен бути надто прямолінійним, щоб не перетворитися на звичайні лестощі, бо компліментами захоплюються всі, тоді як лестощі засуджують. Отож, якщо хочеш звернути на себе увагу у світському суспільстві, поменше говори про свої достоїнства, а навпаки, спробуй оцінити позитивні риси інших людей і використовуй це задля своєї мети.

— Як це скла-а-адно, — протяжно промовила дівчина.

— Так, ми постійно думаємо про себе, але піклуючись про інших, лишаємося тільки у виграші. А тепер поговоримо трохи про моду і туалети. Запам’ятай, Софі, химерність і багатство в одязі не завжди прикрашають жінку, а навпаки, можуть зробити її білою вороною. Простота і смак — ось головні складові витонченості. І взагалі, жінка повинна обирати туалет відповідно до обставин: для раутів — ошатніше, а для балів — вишуканіше. Люди світського суспільства не завжди поспішають іти за модою — потрібно трохи відставати від неї. Це ознака доброго смаку. А от якість пошиття має бути бездоганною. Наступного разу поговоримо про взаємини чоловіків і жінок, про наші маленькі жіночі секрети й хитрощі, про те, як бути на виду, не втрачаючи при цьому гідності.

На цьому мадемуазель Ніко закінчила свій урок. Це була струнка шатенка років тридцяти п’яти. Ось уже п’ять років, як француженка працювала в сім’ї Клавоне гувернанткою. Вона навчала Софію французької та німецької мов, історії та малюванню, краснопису та співу, і навіть верховій їзді. З єдиною дочкою в цій сім’ї вони чудово ладнали, тому багато пустощів сходило учениці з рук. Софія була дуже жвавою дитиною, але їй вистачало посидючості, щоб легко вбирати всі ті знання, що їй давала вихователька. Зараз, коли дівчинка перетворилася на ставну дівчину, француженка почала ознайомлювати її з таємницями жіночого буття, причому робила це досить сміливо і розкуто. Софії такі відверті бесіди подобалися, і вона із завмиранням серця чекала цих уроків.

Юна грекиня зробила легкий реверанс і буквально випурхнула з кімнати. Мадемуазель Ніко тільки й залишалося, що посміхнутися вслід цій сяючій, сповненій енергії та жаги до життя дівчині. Ще мить — і її оксамитово-чорне волосся вже розвівалося на вулиці, а яскраве південне сонце надавало йому особливого дивовижного блиску. Софія була гарною: маленькі пухкі губи, тонкий прямий носик, величезні карі очі. Але навіть не це приваблювало в ній. Погляд — простодушний, щирий, невинний — робив грекиню чарівною. «Боюся, багато чоловічих сердець розіб’є цей погляд», — із задоволенням подумала француженка.

Дівчина тим часом кинулася на шию батькові, який щойно ввійшов у двір.

Родина Клавоне жила в Стамбулі в двоповерховому маєтку в кварталі Фанар, який був одним з останніх острівців колись могутнього грецького Константинополя. Розташований у південній частині бухти Золотий Ріг, він видрізнявся своєю вишуканістю та затишком серед жалюгідних турецьких халуп на тлі громад Софії та Блакитної мечеті. У доглянутих маєтках, які потопали у квітах, жили вцілілі нащадки грецької аристократії, котрі користувалися у турецької влади великою повагою. Турки залюбки залучали греків до виконання адміністративних та економічних функцій.

Батько Софії, судновласник Костянтин Клавоне, пішов своїм шляхом. Півторащоглове торгове судно сайк «Каліпсо» було його гордістю та давало непоганий прибуток сім’ї. Сьогодні ввечері «Каліпсо» повинен був повернутися до Стамбула після вояжу Чорним морем.

Костянтин поцілував дочку, яка кинулася йому на шию:

— Ти вже звільнилася, доню?

— Так, тату, мадемуазель Ніко вже відпустила мене.

— Тоді якщо хочеш, можемо зустріти наш корабель разом.

— Залюбки, — зраділа Софія.

Костянтин обожнював дочку, хоч і намагався не дуже її балувати. Але все одно, коли в сім’ї одна дитина, це мимоволі стається.

До приходу судна ще було досить довго і Костянтин з Софією вирішили прогулятися набережною. Денна спека ще трималася, повітря було густе, тягуче, лише біля води відчувалася прохолода. Набережну заполонили городяни. Рибалки прямо з човнів продавали смажену макрель, човнярі пропонували прогулянку по Золотому Рогу, продавці на лотках виставили мідії з рисом та лимоном прямо в мушлях, щербет, якісь соління. Насилу проштовхнувшись крізь ряди торговців і випивши по склянці крижаного айрану, Софія з батьком побачили неподалік від руїн (де вціліла тільки арка з колонадою) натовп з іконою Богоматері. Говір цих людей був їй незнайомий.

— Тату, цікаво, звідки ці люди, і що вони роблять на руїнах? — здивувалася дівчина.

— Зараз спробую дізнатися, — відповів батько й підійшов до чоловіка з натовпу. Перекинувшись з ним кількома фразами на незрозумілій Софії мові, батько усміхнувся і, міцно потиснувши співрозмовнику руку, повернувся до дочки.

— Я про все дізнався. Тут раніше була знаменита Влахернська церква. А ці люди — паломники з України. Є така країна на півночі, за морем. Головне місто її, дуже гарне місто, — Київ. Років десять тому я там бував. І хоча їхня мова різниться від нашої, вони наші одновірці. Колись дуже давно Пресвята Богородиця з’явилася чотирьом грецьким майстрам-будівничим, дала їм ікону Божої Матері, веліла йти у стольний град Київ і побудувати там для неї храм. Майстри виконали її бажання. Прибули до Києва, побудували Успенський собор і встановили надану їм ікону над царськими вратами Києво-Печерської лаври. Відтоді паломники з України частенько навідуються сюди.

— А чому вони наші одновірці?

— Коли наша мечеть Айя-Софія була ще собором Святої Софії, посланці київського князя Володимира приїхали до Константинополя для знайомства з християнською вірою. Вони були вражені величчю собору Святої Софії, красою богослужіння. Князю вони розповіли, що побували не в храмі, а в раю. Незабаром після цього в Києві було прийнято християнську віру. Щоправда, — зауважив, сміючись, батько, — дружиною князя Володимира була сестра нашого царя Костянтина, Ганна. Я думаю, це вона посприяла прийняттю саме православ’я, а не якоїсь іншої віри. Взагалі, наші країни були дуже тісно пов’язані одна з одною. По-перше, для торговців із півночі Константинополь був основним місцем їхнього ремесла. Вони називали Константинополь Царградом за його красу, багатство. По-друге, неодноразово київські князі воювали з Візантією і перемагали. Але перемігши в бою, ніколи не руйнували наших будинків і храмів, а тільки збирали данину, милувалися містом і переймали все найкраще. І нарешті по-третє, сестри і дочки наших правителів і з того, і з іншого боків частенько ставали дружинами не тільки знаті, а й простих громадян. Так що, Софі, — хитро підморгнув батько, — не виключено, що в нас із тобою теж тече українська кров.

Із цими словами Костянтин узяв екіпаж, і вони поїхали до порту.

Удалині в бухту Золотий Ріг входило торгове судно — сайк «Каліпсо», господарем якого був Костянтин. Щось невловимо граціозне було в цьому кораблі. На довгій грот-щоглі посередині судна було двоє прямих вітрил. Її доповнювала коротка бізань-щогла з рю і «сетті». Це гарне півторащоглове судно було довжиною в 80 футів, і в його трюмах можна було розмістити величезну кількість товару.

У порту панувало робоче збудження. Торговці рибою й динями, креветками і горіхами, перцем і корицею очікували свої кораблі для навантаження. Шум, крик, гамір, крики чайок, засмаглі спини вантажників, обличчя роззяв доповнювали неповторне дійство, яке зазвичай розігрувалося в порту.

Капітан корабля, дуже поважний, у парадній формі, доповів Костянтину про благополучне повернення.

— Що на борту, Ніколасе? — запитав капітана Клавоне.

— Цього разу ми добре завантажилися в Гаджибеї, господаре. Товар різноманітний: сіль, пшениця, селітра, солонина, сало і мед. Трюми переповнені.

— Дуже добре, Ніколасе. Займися розвантаженням, а я поговорю із рахівником. Чекатиму на тебе вдома до вечері.

— Вибачте, господарю, дозвольте вам представити, — капітан кивнув у бік чоловіка середніх років, що злегка розповнів, але, схоже, дуже стежив за собою. — Посол Речі Посполитої у Стамбулі пан Боскамп Лясопольський.

— Я щасливий бачити такого гостя у себе на судні, пане посол, — кивнув головою Костянтин. — Подорож не втомила вас?

— О ні, — усміхнувся Боскамп, — ваша команда дуже професійна, та й море було спокійним.

— Моя дочка Софія, — Клавоне обернувся до своєї супутниці, а потім додав, звертаючись до посла: — Якщо ви не поспішаєте, прошу до мене на вечерю.

— Залюбки, — відповів Лясопольський.

— Мені потрібно поставити кілька запитань своєму рахівникові, і я у вашому розпорядженні. Софіє, розважай поки гостя.

— Добре, тату. Ви вперше в Константинополі?

— Ні, моя чарівна супутнице. Ви дозволите мені вас так називати? — усміхнувся Лясопольський. — Я тут уже кілька років. Але вперше знайомлюся з такою гарною дівчиною. Хоча, не приховую, мав можливість бачити найкращих дружин султана в гаремі.

Софія злегка почервоніла, але їй, як будь-якій жінці, були приємні компліменти цього іноземця, що говорив неупереджено, бо вони зустрілися сьогодні вперше і, можливо, востаннє.

У цей момент з’явився батько (дуже задоволений розмовою з рахівником) і повів дочку і посла на берег.

Удома Костянтин із Лясопольським, чекаючи вечері на терасі жваво розмовляли. Софія взяла книгу і сіла в плетене крісло збоку, не втручаючись у бесіду. Біля її ніг затишно влаштувався улюбленець сім’ї пес Гатті. Яскраво-рудий із білими плямами сенбернар любив, коли в домі бували гості, і вважав обов’язком засвідчити свою повагу. Дівчина поторсала його по морді, і пес від задоволення замахав хвостом.

Згодом до чоловіків приєднався капітан «Каліпсо» Ніколас, а вечерю почали, дочекавшись ще одного судновласника, сусіда Клавоне Іпсіланті.

За вечерею було шумно й весело. Лясопольський виявився дотепним співрозмовником, захоплено розповідав цікаві історії, отож гості весь вечір говорили про все і водночас ні про що.

Софія швидко повечеряла і з дозволу батька пішла до своєї кімнати. І, звичайно, не могла бачити пильних поглядів, які кидав поляк на її матір Марію — жінку справді чарівну. У свої тридцять п’ять вона була в розквіті жіночої привабливості. Живе рухливе обличчя, округлі плечі, пухкі руки, легка хода і глибоке декольте простої сукні на високих грудях робили її дуже сексуальною.

І коли Марія, як здалося Боскампу, не відвела очей у відповідь на його погляд, у ньому заграло вічне прагнення чоловіків до новизни відчуттів, і він зрозумів, що приходитиме й надалі до цього будинку. Тому коли, прощаючись, Клавоне запросив його заходити, той із радістю погодився.

Уранці Софія прокинулася в чудовому настрої. Була сонячна погода, за вікном, перекрикуючи один одного, щебетали птахи.

— До тебе гість, — повідомила Марія, увійшовши в кімнату дочки.

— Дімітрій?

— Ну а хто ж?

Софія дружила з Дімітрієм Іпсіланті з дитинства. Маючи невгамовну фантазію та енергію, вона верховодила, і хлопчик абсолютно від цього не страждав. Зараз юнак, які всі діти багатих греків, навчався у грецькому ліцеї й намагався величатися, але дівчину це не бентежило. Софія відзначила про себе, що Дімітрій помітно змужнів, плечі його роздалися, а темне кучеряве волосся майже досягало плечей. Коли вона запропонувала викупатися і він погодився, їй було приємно йти з ним рука в руку. Їй здавалося, що всі навколо дивляться на них і думають: «Яка гарна пара!»

Софія з Дімітрієм спустилися по крутих вуличках і провулках Фанара до бухти і, роздягнувшись, кинулися в теплу воду Золотого Рогу. Треба сказати, дівчина не тільки добре плавала, а й була ще чудовою наїзницею. Наплававшись і гріючись на піску, молоді люди вирішували, куди їм податися далі.

— У мене є кілька монет, Софіє, пропоную сходити на базар чимось поласувати.

Обидва сильно зголодніли після купання, тому дівчина погодилася. Пройшовши по набережній, Софія і Дімітрій опинилися на площі біля Нової мечеті. Тисячі голубів кружляли над головами, бігали по землі, крутилися серед людей. Праворуч від мечеті, біля мінарету було особливе скупчення птахів. Голуби сиділи на голові, плечах, руках молодого турка, який розкидав хліб і просто годував з руки. На подив Софії Дімітрій підвів її до хлопця.

— Привіт, Мустафо! — прокричав Дімітрій, подаючи тому руку.

— Здрастуй, Дімітріє, — відповів турок, не перериваючи годування.

— Познайомся. Це — Софія.

— Привіт, Софіє, тримай хліб для голубів.

— Дякую.

Дівчина взяла хліб, і птахи одразу оточили її.

— Якщо ти не дуже зайнятий, підемо з нами, — запропонував Дімітрій. — Ми на базар за провіантом.

Турок погодився, розкидав залишки хліба і приєднався до Софії і Дімітрія. Молоді люди обійшли мечеть праворуч і опинилися на базарі.

Великий стамбульський базар! Базар, що складається з декількох базарів. Базар, можливо, найбільший у світі. Місто в місті. Базар, де людина може народитися, прожити все життя, не виходячи за його межі, і померти тут же. Бо територія його величезна: тисячі вуличок і галерей, в яких недосвідчена людина може запросто заблукати, територія, на якій є і лікарні і мечеті, харчевні і місця для розваг, майстерні ремісників, заїжджі двори і навіть цвинтар. Лавки під відкритим небом переходять у величезний критий ринок. Потрапити на цей базар — значить опинитися у кратері вулкану. Галасливі продавці з усіх усюд начебто чекають тільки вас, ніжно зазирають ув очі, обіймають за плечі, на всі лади розхвалюють свій товар. І ось вам уже здається, що ця річ шилася на ваше замовлення, і не важливо, що вона на кілька розмірів більша; а на цьому килимі саме той малюнок, який снився вам кілька ночей поспіль; і тільки цей ятаган зробить вас найхоробрішим чоловіком, а ці прикраси — найчарівнішою жінкою; а якщо ви не додавали цих спецій в їжу, то позаду найневдаліша частина вашого життя; і без цього кальяну з цією травичкою ви взагалі не жили, а існували. І не важливо, що ви прямували на базар за оливковою олією, а вийшли з дорогою вазою, головне — вийшли з упевненістю, що йшли сюди саме за цією вазою.

У цьому і є гіпнотична властивість базару і його продавців. Не дай вам Бог зацікавитися якоюсь річчю! Тоді починається найцікавіше — торгівля. Вона — головне дійство базару. Торгівля може тривати годинами. За цей час продавець нагодує і напоїть вас чаєм, знизить ціну на товар вдесятеро і знову підніме уп’ятеро. Зрештою, річ виявиться у вас, як вам здається, майже задарма, а торговець, у свою чергу, вважатиме, що непогано обдурив вас.

Молоді люди швидко проскочили речові лавки і попрямували до рядів із солодощами. На прилавках лежали купи кавунів, динь, апельсинів, лимонів, фініків, фіг, бананів та інших екзотичних фруктів. Минувши ці спокусливі наїдки, Софія з друзями опинилися в справжньому царстві ласощів: сотні видів халви і пахлави, лукума і козинаків, солодких горішків і нуги з мигдалем, джемів та желе, пудингів і щербетів, і ще безліч солодощів, від яких у дівчини потекли слинки. А які у них назви! «Насолода султана», «Недотрога», «Витончена радість», «Фатальна любов»!

Старий турок, помітивши, що молодь застигла в нерішучості, швидко вмовив тих купити саме в нього:

— Підходьте, дорогі, беріть усе, що бачите! Вам віддам дуже дешево, — почав закликати він Дімітрія і Мустафу, — а для вашої красуні все, що вона захоче, безкоштовно!

Софія швидко збагнула, що основне замовлення потрібно брати на себе. Вона набрала булочок-пампушок, солодощів, прохолодний айран і гарячу каву.

— Вах-вах, яка ласунка, — почухав потилицю продавець і розрахував їх. Але якщо б юнаки підрахували вартість замовленого, то зрозуміли б, що небагато виграли від «подарунка» для Софії. А проте лишилися задоволеними і покупці, і торговець.

Розпрощавшись із привітним турком, молоді люди піднялися сходами й опинилися на майданчику з чудовим видом на Святу Софію і Блакитну мечеть зі свічками-мінаретами з одного боку і бухтою Золотий Ріг з іншого.

— У нас сьогодні продаж жінок до гарему, — попиваючи каву, неохоче зауважив Мустафа.

— І що ти пропонуєш? — запитав його Дімітрій. — Адже нас із Софією туди не пустять.

— Якщо хочете, я можу тихенько провести вас на балкон подивитися крізь завіси, як усе це відбувається.

— Напевно, це дуже неприємне видовище, — зауважила Софія.

— Чому ж? Це своєрідний спектакль. Урешті-решт ти зможеш побачити, що цінують чоловіки в жінках, і, якщо захочеш, оцінити себе.

— Я не збираюся продаватися в гарем, Мустафо. Думаю, на мене чекає інша доля, сповнена пригод і кохання. — Дівчина взяла маленькою ложечкою щось біле й ніжне і прикрила очі. Трохи подумавши, додала:

— І все-таки я згодна піти з вами, щоб подивитися на вирази ваших облич.

Мустафа тихенько провів своїх друзів на балкон. Софія роззирнулася. Це був досить великий караван-сарай, оточений із трьох боків балконами та галереями, з фонтаном у центрі. У тіні під навісом сиділо близько двадцяти жінок, а перед ними зібрався натовп чоловіків, охочих зробити покупку.

Мустафа зник і відразу ж з’явився із двома аркушами паперу. На першому був список жінок, яких виставляли на продаж. Софія взяла папір і почала читати:

— Черкеська дівчинка, близько 9 років — 1000 гурушей.

— Негритянка, 15 років — 500 гурушей.

— Грузинська дівчина, 14 років — 2000 гурушей.

— Українська незаймана, 16 років — 1500 гурушей.

— Абіссинська дівчинка, 10 років — 900 гурушей.

— Грецька дівчина, близько 13 років — 1800 гурушей.

— Турецька дівчинка, 8 років — 800 гурушей.

Софія попросила інший список, і Мустафа пояснив, що після торгів жінками продаватимуть коней. Цін, нижче 6000 гурушей, вона там не побачила.

— В основному цінуються молоді дівчата, дівчатка кавказького племені й українки, а негритянок купують тільки для роботи по дому.

Софія уважніше подивилася на жінок. Негритянки були переважно в лахмітті або в дуже дешевому одязі. Грузинські дівчата — в напівпрозорих туалетах, надягнутих прямо на голе тіло. На них були дорогі прикраси. Софія звернула особливу увагу на скромно одягнену українку, темне волосся якої чудово відтіняло ніжну білу шкіру.

Почалися торги. Євнух виводив по черзі дівчат на середину й оголошував початкову ціну. По мірі того, як покупці набавляли ціну, дівчат поступово оголювали, залишаючи їх повністю голими, і коли якась із них була гарною, на аукціоні лунав вигук захоплення, очі чоловіків спалахували, а ціна піднімалася ще вище.

Софія бачила, що дівчата важко переносили своє приниження, вони соромились нахабних чоловічих поглядів. Юна грекиня подивилася на своїх супутників: їй здалося, що і Дімітрій, і Мустафа захоплені тим, що відбувається, — і була недалека від істини.

О, гарем! Стільки приємного для кожного чоловіка в цьому слові! Стільки ж і незрозумілого, незвіданого. Подібно до слів — «моногамність» і «полігамність», «одношлюбність» або «багатошлюбність». Не одне століття письменники, поети, вчені сперечаються, що все ж таки властиве природі людини — кохання до одного або до багатьох? Що в нас закладено генетично? Що нам ближче: собаки з вакханалією безладної спарки у зграї чи їхні найближчі родичі вовки, де самець і самка до самої смерті вірні одне одному? У зграї курей головує один півень, а у левів після народження потомства левиця не підпускає до себе господаря; і часто той убиває своїх дітей, щоби домогтися самки, але не шукає іншу.

Та й із погляду фізіології все не зовсім зрозуміле: будь-яка жінка може задовольнити кількох чоловіків, але виношує одну дитину дев’ять місяців. Не всі чоловіки в змозі задовольнити навіть двох жінок одразу але за дев’ять місяців можуть зробити матерями багатьох. Чому оспівуючи невинність, чоловіки обожнюють легкодоступних жінок, хоча і називають їх блудницями, і захоплюються Казановою?

Чи є відповіді на ці питання?

Проте гареми існували. І не треба вважати, що гарем — це місце для групового сексу, кубло, де багатий чоловік може задовольняти свою похіть.

За часів середньовіччя, та й раніше, часті й тривалі війни забирали у жінок батьків, чоловіків, коханих. Тому інститут полігамії був порятунком для жінок від злиднів, голоду, самотності, розпусти. І саме тому гарем стає мрією дівчат із бідних та багатодітних сімей.

Гарем був державою у державі із суворими службовими сходами. Мусульманину дозволялося мати лише чотирьох дружин. Але дружинам дозволялася необмежена кількість служниць, танцівниць, а служниці, у свою чергу, могли мати своїх рабинь. Останні також мали змогу утримувати рабинь. А повелитель міг володіти будь-якою жінкою з гарему, і різниця полягала лише в тому, що служниці і рабині не мали права на спадщину. Більш того, служниці, на відміну від рабинь, могли у разі немилості втратити ще й привілеї: окреме приміщення, грошове утримання, штат невільниць. Справедливості заради відзначимо, що і ті, й інші могли зробити запаморочливу кар’єру і стати однією з чотирьох дружин повелителя.

Як тут не згадати долю наложниці Роксолани? Дочку простого священика з українського Поділля захопили в полон татари, продали в гарем, і вже через рік вона перетворилася з рабині на першу дружину султана. Більш того, Сулейман настільки полюбив Роксолану, що незабаром вона стала його єдиною дружиною, а на час відсутності султана влада повністю переходила до її рук. Щоправда, керувала країною Роксолана із-за фіранки гарему. Обличчя дружини не повинен був бачити ніхто. Закон є закон.

Уночі Софії приснився сон: її з іншими дівчатами привели в караван-сарай для продажу. Вона зі страхом чекала своєї черги. І ось ця черга настала. Коли відкрили її обличчя, вона побачила юрбу чоловіків, які дивилися їй прямо в очі. Почалися торги. Через деякий час слуги зняли з неї одяг, залишивши тільки прикраси. Здавалося, їй потрібно закритися, втекти, сховатися. Але вона цього не зробила — їй було навіть приємно, що вся ця юрба їсть її очима, бажаючи її. У тілі з’явилися якась легкість і збудження. І тут вона перетворюється на чорного лебедя, змахує крилами і з радісним сміхом залишає базар невільниць.

Уранці дівчина прокинулася в чудовому настрої. Зустрівшись із мадемуазель Ніко, вона розповіла їй про вчорашні пригоди і про свій сон.

Француженка подумала і після невеликої паузи відповіла:

— Так, гарем — це добре, але добре тільки для чоловіків і не дуже щасливих дівчат. Напевно, в гаремі чудово бути першою дружиною. А другою чи двадцять п’ятою — уже не має значення. Запам’ятай, дівчинко моя: ти зі своєю красою і своїм розумом повинна бути на перших ролях, і не тут, в Азії, а в Європі, де цінують, люблять і обожнюють, оспівують у віршах і художніх полотнах Її Величність Жінку. Де незалежно від походження жінка може перетворити свою слабкість на величезну силу і володіти не тільки чоловічими серцями, а й цілими королівствами з їхніми королями.

Софія знизала плечима.

— Кому потрібна дівчина не дуже знатного походження?

— У тому-то й річ, що в жінці головне не її походження і навіть не краса, а той шарм, та родзинка, щось невловиме, що робить її коханою, сексуальною, чарівною в очах чоловіків.

— А як же краса?

— При її наявності легше всього цього досягти. Але це необов’язкова умова. І, як приклад, я розповім тобі про долю двох, мабуть, найзнаменитіших жінок, їх можна назвати навіть куртизанками цього сторіччя. Одна з них — француженка, яка при народженні була міщанкою Жанною-Антуанеттою Пуассон, а померла років десять тому знаменитою маркізою де Помпадур, фавориткою короля, а фактично — некоронованою королевою Франції.

— А що ж королева?

— О! На відміну від фавориток, королева змушена народжувати спадкоємців. А Людовик ХV був дуже палким чоловіком, і за перші дванадцять років шлюбу королева народила йому десятьох дітей, після чого стала ухилятися від подружніх обов’язків. Природно, у короля з’явилися фаворитки. Але жодна з них не змогла протриматися біля нього так довго, як маркіза де Помпадур. Вона була не надто вродливою жінкою, зате досить розумною і ще… пристрасно бажала при живому чоловікові стати фавориткою короля. Майбутня маркіза заінтригувала свого кумира на маскараді, переодягнувшись у костюм мисливиці Діани. Їй вистачило кількох фраз, щоб спокусити короля, а справу завершила ненавмисно загублена хустинка, тонкий аромат якої Людовику видався милим і приємним. «Маска» тут же зникла, як і вимагають правила зваблення чоловіка. Далі за цими правилами необхідно сховатися так, як у відомому анекдоті пухнаста кішечка ховалася від кота. «Милий, якщо ти мене знайдеш, я твоя, а якщо ні, то я в шафі».

— Ха-ха-ха! — розсміялася Софія. — І король, природно, знайшов її?

— Так, звичайно. Після недовгого флірту маркіза опинилася в його ліжку. І тут вона зобразила таку пристрасть, що навіть досвідчений у любові Людовик був здивований. А чимось здивувати його було вкрай важко. Посівши у п’ять років французький трон, до тридцяти п’яти він переситився усіма можливими задоволеннями. Але, як я вже тобі сказала, Жанна була дуже розумною жінкою. Поки наступні п’ять років король насолоджувався її тілом, постійно вимагаючи нових і нових пестощів, розум її посилено працював. За цей час вона стала офіційною фавориткою, маркізою де Помпадур і, найголовніше, позбавила Людовика меланхолії і нудьги.

— Напевно, короля, в якого і так усе є, нелегко цього позбавити. Адже достатньо йому поворухнути пальцем, і будь-яка розвага до його послуг.

— Правильно, Софіє! У цьому-то і виявилася принадність маркізи! Вона не просто розважала Людовика, а змусила його самого брати участь у цих розвагах. Був створений інтимний театр, який вміщував трохи більше десяти глядачів, де король не тільки міг не дотримуватися етикету, а часто і сам залучався до гри. Головні ролі звичайно виконувала сама маркіза, і всі були захоплені її талантом. При дворі почали з’являтися письменники, художники, натуралісти, інші цікаві і талановиті гості — інтелектуальна еліта Франції. Таке суспільство розважало короля, він відкрив для себе нові грані життя. Людовик сам зайнявся витонченими мистецтвами, зробив Вольтера головним істориком Франції, під його керівництвом Дідро почав випускати французьку енциклопедію… А коли Помпадур набридла монарху як коханка, вона зняла розкішний маєток, де король почав приймати коханок, яких вибирала йому сама фаворитка. Коротше кажучи, Софіє, маркіза де Помпадур була коханкою, другом і порадником короля двадцять років.

— Так, цікава доля цієї жінки, — зітхнула Софія, — але мені б усе-таки хотілося мати коханого чоловіка, дітей.

— Я тобі розповіла про маркізу тільки для того, щоб ти могла зрозуміти, який вплив ми, жінки, можемо мати на чоловіків незалежно від рангу.

Софія помітила, що гувернантка зітхнула і глибоко замислилася.

— Мадемуазель Ніко, ви обіцяли розповісти про двох жінок.

— Так-так, — протяжно відповіла француженка, повертаючись у реальність. — Інша знаменита куртизанка ще жива і перебуває в зеніті слави. Це Софія-Августа-Фредеріка-Амалія Цербстська. На відміну від мадам Помпадур, яка мріяла стати фавориткою короля, ця німецька принцеса сама стала царицею й оточила себе фаворитами. Тепер це Катерина II, велика імператриця Росії. Прибувши в ту євразійську країну молодою дівчиною, вона відразу ж почала фліртувати при дворі. Народивши спадкоємця престолу зовсім не від свого чоловіка (майбутнього царя Петра III), вона змінювала коханців. І коли Петро зійшов на трон, легко позбавилася від нього, знову ж таки за допомогою коханців. Але і після цього Катерина не заспокоїлася. Знехтуваних фаворитів вона не просто віддаляла від двору, а щедро обдаровувала дворянськими званнями, маєтками і землями. Якою б не була розумною ця жінка, котру не полишала спрага кохання, вона залишалася жінкою. Лише мудрих фаворитів цариця залишає біля себе на тривалий час, і не тільки для пестощів, а й для порад з управління державою. Тому політика Росії часто змінюється залежно від смаків та поглядів її коханців. Мабуть, багато що ріднить маркізу де Помпадур і Катерину, тому що тепер при російському дворі почали з’являтися ті ж особи, що і при французькому: Вольтер, Дідро, Фальконе… Ось така історія.

Того ранку Софію розбудив Гатті. Пес забіг до кімнати і лизнув її в щоку своїм шорстким язиком. Очі у нього сьогодні були особливо сумні.

— Привіт, Гатті! — привітала його дівчина. — Ти часом не захворів? Не подобається мені твій настрій.

Пес у відповідь злегка заскиглив і притулився до руки дівчини.

— Ну добре, Гаттік. Зараз будемо робити тобі зачіску. Лягай на килимок.

Сенбернар слухняно ліг. Софія взяла щітку і почала старанно вичісувати йому шерсть. Собака мужньо терпів, навіть коли господиня робила йому боляче.

За сніданком дівчина розповіла матері про його дивну поведінку.

— Може, він нездужає, а може, щось передчуває. Тварини, на відміну від нас, дуже чутливі, — відповіла Марія, — та й мені сьогодні якось не по собі. Напевно, погода змінюватиметься.

Після сніданку мати і дочка перейшли до вітальні.

— Мамо, якій давньогрецькій легенді ти присвятиш сьогоднішню розповідь?

— Дівчинко моя! Зранку хотіла поговорити з тобою про що-небудь приємне, але передумала — якось тривожно на серці. Поговоримо сьогодні про те, про що рано чи пізно замислюється кожна людина: що чекає нас наприкінці життя або, правильніше сказати, після смерті.

— Мамо! Життя таке довге, і люди, напевно, так втомлюються від нього у старості, що смерть сприймається легко.

— Дурненька. Насправді життя пролітає дуже швидко, і що старша людина, тим швидше летить час, тим сильніше хочеться жити, більше встигнути зробити і для себе, і для інших, тим дужче хочеться, щоб життя продовжилося після смерті. Тому сьогодні поговоримо про бога Аїда, володаря підземного царства мертвих. Слухай.

Харон — перевізник душ померлих через ріки підземного царства в Мертве озеро до воріт Аїда. Річок кілька: Кокіт, Стікс, Ахерон. Для сплати за перевіз покійнику клали в рот монету — один обол, яку Харон забирав. Але він перевозив душі лише тих померлих, які знайшли спокій. Біля входу до брами лютий страж — триголовий пес Цербер. А суд над душами покійних вершить бог Мінос. Він-то й вирішує їх подальшу долю: кому у вогняний Флегетон (Пекло), якщо ти сильно нагрішив на землі; кому в річку забуття Лету, якщо ти не гідний, щоб про тебе пам’ятали; кому — в Елізій або Єлисейські поля (Рай), де у вічній радості перебувають душі праведників і героїв, гаючи час у прогулянках і розмовах.

Аїд — бог, володар царства мертвих, яке теж називається Аїдом. І хоча він олімпійське божество, але постійно перебуває під землею. Царює він разом із дружиною Персефоною. Послухай, як називає його Гомер: «Аїд — щедрий і гостинний, бо смертна доля не мине жодної людини; Аїд — багатий, бо власник незліченних людських душ і прихованих у землі скарбів». Аїду не приносять жертв, у нього немає нащадків, і навіть дружину він добув незаконним шляхом, викравши її, коли та збирала квіти на лузі. А Цербер невідступно стежить, щоб ніхто не повернувся назад.

— Яка страшна і цікава легенда! — вигукнула Софія. — Невже ніхто навіть не спробував повернутися?

— Чому ж? То давня мрія всіх людей, але обдурити владику цього царства і покинути царство мертвих вдалося тільки хитрунові Сізіфу. Але незабаром усе повернулося на круги своя, і тепер Сізіф у покарання змушений котити величезний камінь у гору. А камінь настільки важкий, що десь у другій половині шляху сили в Сізіфа вичерпуються, камінь скочується донизу, і все починається спочатку.

Ще Орфей був зачарував своїм співом та грою на лірі Аїда і Персефону, і вони погодилися повернути його кохану Еврідіку на землю. Але та змушена була відразу повернутися назад, бо щасливий Орфей порушив договір із богами і глянув на Еврідіку до виходу з царства Аїда.

Ну гаразд, годі про сумне. Наступного разу поговоримо про Паріса та яблуко розбрату.

Якби ж знаття Марії, що наступний раз настане дуже нескоро (передчуття, на жаль, не обманювали її)…

А зараз вона милувалася своєю дочкою і намагалася відігнати тривожні думки.

— Чим ти збираєшся зайнятися ввечері?

— Ми хочемо з Дімітрієм піти до бухти дивитися на падаючі зірки, — безтурботно відповіла Софія. — Дімітрій розповів мені, що в серпні найрясніший зорепад, і якщо під час падіння зірочки встигнеш загадати бажання, воно неодмінно здійсниться.

— Добре, тільки візьміть із собою Гатті, час уже пізній.

— Звичайно, мамо.

Софія і Дімітрій сиділи, обнявшись, і дивилися то на море, то на небо. Впало вже чимало зірок, але молоді люди були настільки зачаровані тим, що відбувається, що загадати бажання так і не встигли. Більш того, захоплені одне одним, вони не помітили, як навколо все несподівано затихло, завмерло… Наближалася страшна для Стамбула подія серпня 1776 року.

У гавані ліниво погойдувалися кораблі, деякі з них, незважаючи на вечірній час, усе ще розвантажували.

Над Константинополем і протокою плив повний місяць. У його світлі Золотий Ріг відливав сріблом, хвилі тихо плескалися біля ніг. За протокою лежали Пера і Галата, де в основному жили європейці і розміщувалися посольств. По причалу повільно прогулювалися парочки. Здавалося, ніщо не може порушити звичного ритму вечірнього міста…

Раптом Гатті жалібно заскиглив, а коли господиня не звернула на нього уваги, почав голосно гавкати, підбіг до Софії, схопив її за руку і потягнув від моря.

— Гатті, відійди! Я з тобою вдома пограюсь! — накричала на нього дівчина.

Якби вона зазирнула в його очі, то побачила б у них жах. Сенбернар відпустив її і стрімголов кудись утік.

І раптом від моря долинув якийсь шум, небо на горизонті потемніло, і місто здригнулося від підземного поштовху. За ним сталися другий, третій. Здавалося, що земля ожила, заворушилася під ногами. Задзвонили дзвони в церквах, і згодом стихли — дзвіниці почали руйнуватися. Судна, неначе від подиху велетня, зривалися з якорів, зіштовхувалися і перетворювалися на тріски. Величезна хвиля обвалилася на берег, підхопила Софію і Дімітрія і потягла в море. Дівчина знепритомніла…

Отямилась вона вже на березі. Юнак в останній момент зачепився за щось і утримав Софію. Шок, який спочатку охопив молодих людей, швидко минув. Вони зрозуміли: це землетрус. Тишу, що запанувала відразу після поштовхів, розірвали крики людей. Крики жаху і відчаю. Дімітрій і Софія схопилися на ноги і кинулися бігти додому. У душі кожного жевріла надія, що вдома все добре. Але по мірі наближення до будинку надія гасла: майже всі будівлі були повністю або частково зруйновані, прохід по вуличках і провулках був у завалах.

З останніх сил Софія дісталася до свого будинку. Точніше, до того, що від нього залишилося. Будівля була зруйнована повністю. Крик жаху, болю, розпачу вирвався з її грудей. Оббігши руїни, вона побачила матір. Та стояла на колінах, і по її очах, повних жаху, Софія все зрозуміла. І все-таки зважилася запитати:

— Мамо, де батько?!

Марія відчужено подивилася на дочку і мовчки вказала рукою на завал. Біль пронизав тіло дівчини, вона опустилася на коліна й обняла матір.

Розділ 3. Обручка

За п’ять років до описаних вище подій, в один із квітневих днів 1770 року в розкішному палаці в Кристинополі вісімнадцятирічний український граф Станіслав Потоцький сперечався зі своїм батьком Францем Селезієм.

— Батьку, Європа вже поступово відмовляється від панщини. Як ти не можеш зрозуміти, що відносини «господар — наймит» відживають вік? Так, на якомусь етапі вони приносили свої плоди, але зараз застаріли. Це стосується всього: і землеробства, і скотарства, й інших напрямків діяльності у сільському житті.

— І що ж ти пропонуєш, сину мій дорогий?

— Пропоную поступово перейти від панщини до оброку, а потім і до оплати праці.

Суперечка розгорялася.

— Свободу селянам! — несподівано закричав із далекого закутку карлик Ян, улюбленець матері Станіслава Анни Ельжбети.

Батько зручніше влаштувався у кріслі, якийсь час помовчав, збираючись із думками.

— Ну, поміркуймо, — не вгамовувався Станіслав. — Останнім часом доходи знизилися? Так?

— Так, так. Сім’я зростає — зростають і витрати.

— І ти пішов найлегшим шляхом: увів два нових податки — димні і пасічні. Але ж селяни і так уже стогнуть від інших податків. Та ще й панщина!

— Старий я вже для твоїх нововведень, — відповів батько, — до того ж від добра добра не шукають. Ось одружишся, дам тобі кілька сіл під Тульчином, там і випробуєш свої ідеї.

— До речі, у травні на твій день народження приїдуть Мнішеки, — в розмову вступила мати Станіслава. — Зверни увагу на Жозефіну. Дуже вихована, освічена дівчина. Вона склала б тобі добру пару.

— Мамо, припини. Мені ще рано одружуватися. Свобода понад усе.

Мати зітхнула і нічого не відповіла. Зате карлик заходився танцювати біля Станіслава, наспівуючи веселу пісеньку про те, як молода дівчина обдурила простодушного хлопця.

Сімдесятирічний батько поглянув на сина й усміхнувся. Він дуже любив його, і не тільки тому, що Станіслав був єдиним хлопцем серед п’ятьох дітей і що бачив у ньому опору в майбутньому. Графу Францу подобалися натиск, сміливість думок сина, хоча він і не завжди їх підтримував. Батько дуже любив свого сина просто тому, що це був його син.

«Може бути, я справді вже старий і відстав у економічних питаннях, — думав Потоцький-старший, — хоча енергії у мене ще достатньо. І досяг я багато чого».

І справді, Франц Селезій був одним із найбагатших людей Європи. Воєвода Київський мав річний дохід у три мільйони злотих, його володіння (а потрібно відзначити, що вони були тільки в Україні) включали 170 міст, кілька сотень сіл; на графа працювали понад 400 тисяч підданих. Батько Станіслава прожив усе своє життя в Україні, був закоханий у цей край і вважав себе більше українцем, аніж поляком. Сучасники так його й називали: «український корольок». Короля Польщі Станіслава Августа він недолюблював, вважав його занадто м’яким, навіть безвільним. Відчував себе незалежним, бо, на відміну від багатьох дворян, не випрошував для себе пільг і грошей, а всього добивався сам. Король це розумів і побоювався Потоцького.

А титулів і регалій у Франца Селезія вистачало: воєвода Київський і Волинський, кравчий великий коронний, ротмістр гусарської хоругви, полковник військ коронних, староста бєльський, сокальський, гайсинський, Звенигородський, рибницький, панський і яблоновський, тенутаріуш у Мунтаві, Фурманівці, Пшевроті, Опалині, Реклінці, Серебряніні, Клусові і Стельменці, писар коронний, кавалер Ордена Білого Орла. Власник Кристинополя, Китайгорода, Тартакова, Умані, Брацлава, Могильова, Вишгорода, Виткова, Браїлова, Хоросткова, Стоянова, Косова…

Щоб підкреслити свою незалежність, Потоцькі утримували навіть невелику гвардію з двох тисяч уманських козаків. Третя частина цього війська, періодично міняючись, охороняла родову столицю графів Кристинопіль, розташований неподалік Львова. Це мальовниче місце для будівництва міста і палацу обрав батько Франца Селезія, причому для захисту від нападників використовував природні водні перешкоди — річки Західний Буг і Солокія. А яка ж столиця без королівського палацу!

Потоцький-старший пригадав, як майже двадцять років тому запросив відомого італійського зодчого Пера Ріко де Тірреджеллі і доручив йому перевершити резиденцію короля у Вілянові під Варшавою і за масштабами, і за красою. І коли Тірреджеллі приніс креслення та ескізи палацу, Франц Селезій був у захваті.

— Графе, — пояснював йому майстер, — в архітектурному задумі палацу я спробував поєднати два стилі: бароко, який уже згасає, і новий — класицизм (він зараз завойовує Європу).

Франц Селезій не дуже розбирався у стилях, але ідеї Тірреджеллі йому дуже сподобалися.

Архітектор, здавалося, передбачив усе. Щоб задовольнити пристрасть господаря до військового порядку, палацовий комплекс був спланований у вигляді замкнутого шестикутника. Таким чином, будова зберегла у собі елементи замку. З метою посилити це враження Тірреджеллі залишив кілька водних перешкод і земляних укріплень від старого замку далеко від палацу в якості сторожових веж. Перед палацовим комплексом, а також праворуч і ліворуч від нього розташувалися готель для менш знатних гостей, які приїжджали до Потоцьких у різних справах, а ще оранжереї, конюшня, каретна, кухня та службові приміщення. Для почесних гостей та господарів у передньому в’їзному комплексі зодчий спланував, а потім і звів, не просто ворота, а широку браму з вежею, прикрашену геральдичним ліпленням і годинниками. Передній і бокові корпуси були одноповерховими, а коли гості потрапляли всередину палацового ансамблю, перед їхніми поглядами поставав чудовий двоповерховий центральний корпус із колонами, балконами і великим гербом Потоцьких із Пилявою (семикінцевим хрестом) нагорі. Тут були всі необхідні приміщення — від бальних зал до спалень, від безлічі туалетів до віталень із камінами. А ще: італійський салон, китайський кабінет, кімната для гімнастики, бібліотеки, французька кухня та кондитерська, кабінет латинської мови, кімната для куріння та… Одним словом, палац став справжнім витвором мистецтва, предметом захоплення одних і заздрості інших.

За палацом був розбитий не менш дивовижний парк. Архітектор розділив його на три частини. По лінії центру палацу був великий канал із двома басейнами, «нанизаними» на його центральну вісь. Канал через голландський шлюз з’єднувався з Бугом, який ніс свої води в нескінченну далечінь. Парк простягався зі східного боку палацу, і сонце, що сходило, відбиваючись у воді великого каналу, сповіщало, про настання нового дня. Праворуч від каналу був виритий великий басейн із водними каскадами і фонтаном, який назвали «Обитель Нептуна». Він з’єднувався з річкою Солокією, яка і живила водні споруди парку. Саме тут органічна природа Солокії переходила в рукотворний парк, щоб потім у кінці каналу знову повернутися у своє єство — влитися у води Бугу. Зліва від центрального каналу були два басейни: квадратний з витонченим голландським павільйоном і напівовальний «Басейн Марса», береги якого були засаджені подвійними рядами каштанів. Декоративні партери з клумбами і фонтанами, зелені стіни-боскети з підстрижених дерев і кущів, тунелі-альтанки берсо з рослин, що вкривали у своїй тіні від сонячної спеки; численні скульптури, липова і каштанові алеї, строкаті килими з квітів і трави створювали дивовижну композицію парку. А басейни, як дзеркала, з різних точок відбивали цю красу. Всі вони з’єднувалися один з одним, і вечорами гості могли покататися на човнах і гондолах, перепливаючи з басейну в басейн під ажурними містками.

Звичайно, грошей довелося вкласти чимало, але Франц був умілим господарем, жорстким, а іноді (якщо того вимагали обставини) і жорстоким, навіть деспотичним — як зі своїми підданими, так і з іншими поміщиками, сміливо відбираючи у тих за борги землі.

Поряд із палацом красувався величний Бернардинський монастир із костелом Святого Духа та Василіанський монастир із церквою Св. Юра.

Комплекс будівель мав і свою таємницю. Коли Станіслав був ще хлопчиськом, а будівництво перебувало в розпалі, юний граф із хлопцями проникли в підвал палацу і виявили там підземні ходи. Хоча страх опанував усіма, цікавість усе ж таки взяла гору. З саморобними смолоскипами юні дослідники пустилися у подорож і незабаром зробили відкриття: палац і обидва монастирі пов’язані між собою під землею. Був іще один підземний хід, який хлопчаки так і не змогли пройти. Він вів у бік Західного Бугу і спускався на глибину, під річку. Коли стало важко дихати, хлопці змушені були повернутися, але для себе вирішили, що підземний хід під річкою виходить на поверхню десь у лісі.

* * *

Станіслав легко скочив на коня і разом зі своїм гувернером Каролем Сераковським попрямував у далекі маєтки батька з інспекцією.

Саме час представити нашого героя.

Статурний від природи, він привертав увагу ще й інтелектом. Високий лоб, що свідчив про його неабиякий розум, вольове підборіддя, темне кучеряве волосся і карі очі зводили з розуму дівчат у Відні. Університет цього міста він закінчив легко і невимушено, а от дівчатам уваги майже не приділяв. Щоправда, кілька недовгих романів йому довелося все-таки пережити, але не більше. Юриспруденція, економіка та історія — основні предмети віденської пристрасті Потоцького. А ще — книги. Тисячі книг, які вдалося прочитати, проковтнути, переглянути. Більшу частину грошей, що надсилав йому батько, Станіслав витрачав на книги, які купував у книжкових крамницях. Якщо потрібних книжок не було у Відні, він замовляв їх у Берліні, Парижі, Мадриді. При цьому вивчив майже всі основні європейські мови: німецьку, іспанську, французьку, італійську та англійську. Всі книги він відсилав до палацу батька. Читаючи видання з мистецтва та культури, хлопець захопився міфами Стародавньої Греції. Настільки, що почав збирати античні монети і картини. Батько, хоч і бурчав на сина, що сила-силенна грошей іде на його придбання, в душі був задоволений.

Потоцький-молодший охоче повертався на канікули до рідного дому, від якого віяло теплом і затишком.

Станіслав і Кароль спустилися в яр, перебралися по мосту через невелику річку і, не доїжджаючи до селища Сушно, за крутим поворотом побачили великий будинок.

— Чий це маєток? — поцікавився Потоцький.

— Графа Коморовського.

— Батько розповідав мені про нього. По-моєму, він генерал-ад’ютант. Нумо заїдьмо в гості, познайомимося.

Через арку вони в’їхали у великий двір, далі по алеї минули величезну клумбу й опинилися біля головного входу. Будинок, хоча і не такий великий, як палац Потоцьких, усе ж виглядав досить солідно.

Несподівано з дверей із гучним сміхом вибігли, точніше, випурхнули дві миловидні дівчини. Старша глянула на Станіслава, витримала його погляд і весело помчала далі. На мить юнак просто остовпів від її погляду. У дверях гостей зустрів слуга.

— Як накажете доповісти? — запитав він у юнаків.

— Граф Станіслав Потоцький і маршалок Кароль Сераковський.

Слуга пішов, і буквально через кілька хвилин до гостей вийшов усміхнений граф Коморовський.

— Добрий день, панове! — зі щирою радістю господар простягнув руку для привітання.

У великій залі, куди провів їх граф Якуб, у каміні яскраво палав вогонь. І хоча на вулиці було вже досить тепло, в палаці ще відчувалася прохолода.

Господар посадив гостей у крісла біля каміна. Відчуття тепла і домашнього затишку сприяло спокійній, невимушеній бесіді.

— Графиня зараз спуститься до нас, — повідомив граф.

Якубу Коморовському було близько сорока п’яти років, він був одружений на Антоніні Бриджитті Павловській, у них були дві дочки — Христина Гертруда і Кордуля. Хазяїн маєтку володів кількома селами неподалік від Львова і мав звання генерал-ад’ютанта.

Він вважався людиною дотепною, трохи метушливою, був чудовим сім’янином, із дівчатками поводився, скоріше, як зі статс-дамами, ніж із дочками. Гертруда і Кордуля прийняли його гру і ставилися до батька з великою повагою.

Як людина безсумнівно багато обдарована, Якуб був злегка ледачий і, не дуже розбираючись в економіці, ведення господарства повністю довірив своєму керуючому. Річний дохід Коморовського становив тридцять тисяч злотих на рік. Цих грошей вистачало на утримання сім’ї, прислуги, підтримання будинку і господарства, але для розвитку справи очевидно було замало. Потрібно відзначити, що якби граф більше займався господарськими справами і паперами, дохід був би втричі вищим. Але до життя він ставився швидше як до гри в якості стороннього спостерігача, до того ж невиправного романтика.

Тут двері відчинилися, і назустріч гостям, посміхаючись і простягнувши обидві руки для привітання, вийшла графиня, господиня палацу.

— Ви знаєте, ми тут, у глибинці, майже лісові жителі, тому в нас усе просто і без зайвих церемоній. Ви нічого не маєте проти? — запитала жінка у молодого чоловіка.

Граф Станіслав вклонився.

Пані Бриджитта, брюнетка середнього зросту, ще досить струнка і не позбавлена жіночої привабливості, була одягнена в темно-зелену сукню до підлоги. Вона сіла в невисоке крісло. Зав’язалася легка, невимушена розмова.

У залі, де вони сиділи, було шість вікон, три з яких виходили на річку і ліс за палацом, із трьох інших було видно алею. В оздобленні будинку помітно відчувалася жіноча рука.

— Ви пообідаєте з нами? — запитала господиня.

— Залюбки, — відповів молодий граф.

У цей момент до зали забігли вже знайомі дві дівчини з невеликими букетами весняних квітів у руках. Одній із них було років сімнадцять, іншій — чотирнадцять.

— Дозвольте представити: мої доньки — Гертруда і Кордуля, — усміхнувся граф Коморовський.

Після того як Станіслава Потоцького представили сестрам, обидві подали руки для привітання і всілися в кутку зали, розбираючи квіти.

Станіслав уважно подивився на старшу, Гертруду. Темна сукня підкреслювала її гарну фігурку, а легкий рум’янець на щоках свідчив про сором’язливість дівчини. Вона просто світилася життєрадісністю, весняною свіжістю, невловимою привабливістю. Молодша сестра була в тому віці, коли говорять, що з бутона ось-ось розпуститься чарівна квітка.

У залу ввійшов слуга і доповів:

— Їсти подано.

Усі неспішно перейшли до їдальні.

Станіслава посадили між сестрами. Він доглядав за дівчатами, підливаючи їм у келихи мадеру.

Після супу подали смаженого гусака із хрусткою скоринкою, шато-лафіт, десерт і фрукти.

Наприкінці, в очікуванні кави, всі знову перейшли до зали.

Станіслав і Гертруда відразу розговорилися — все сталося якось само собою. Здавалося, що вони знають одне одного вже багато років. Теплий прийом, влаштований Потоцькому, сприяв їхньому приємному спілкуванню. Тільки в молодості можливо таке: ВОНА вражає його своєю грацією, якимись особливими жіночими чарами, даними їй від природи, ВІН же намагається звільнитися від хлоп’ячої скутості, показати витонченість своєї дотепності. Без зайвих слів молоді люди вгадують думки і почуття одне одного. Це було кохання з першого погляду.

Приїхавши додому, Станіслав замкнувся у себе в кімнаті. Він був помітно збуджений. Щось перевернулося в ньому, він зрозумів, що вступив у новий етап життя, ще невідомий йому, солодкий і приємний.

Коли покликали до вечері, юнак відмовився. Йому необхідно було побути на самоті, покопирсатися у найпотаємніших куточках своєї душі, посмакувати миттєвості, які подарувала йому сьогодні доля. Справді, як можна проміняти такі миті на набивання шлунку? Він то сидів у кріслі з безглуздою усмішкою, то раптом схоплювався і бігав по кімнаті, щось насвистуючи.

Раптом юнака осяяло: він підбіг до письмового столу, взяв перо, папір і почав писати. Йому необхідно було поговорити з Гертрудою, і найкраще, що він міг вигадати, — написати їй.

«Дорога мадемуазель Гертрудо!

Пише Вам невідомий Вам привид. Я зовсім недавно оселився у Вашому палаці. Мені подобається після опівночі проникати у Вашу спальню і милуватися Вашим обличчям. Особливо Ви прекрасні в ніч повного місяця. Жовто-блакитне світло від місяця крізь листя клену надає Вашому волоссю сріблястого відтінку, а шкіру обличчя робить оксамитовою. Я обожнюю цю спальню, у якій пахне парфумами.

Коли-небудь уночі в повний місяць я виведу Вас із палацу і покажу всі принади парку з його нічними химерними тінями, познайомлю з іншими добрими привидами, навчу розуміти мову дерев. Ви побачите, як прозорі русалки танцюють на поверхні озера, відчуєте, як приємно зігріває місяць.

Так, я забув Вам сказати, що я — добрий привид.

А тепер мені хочеться трішечки провістити Вашу долю. Вас чекає велике кохання, яке Ви скоро зустрінете. Ви зі своїм обранцем покохаєте одне одного, створите чудову сім’ю, де пануватимуть дружба, довіра і спокій. Велику радість принесуть діти, а от скільки їх буде, я поки не розкажу.

Маю честь бути Вашим покірним слугою.

Добрий привид».

Коли Гертруда отримала листа і прочитала його, усмішка не сходила з її вуст. Навіть мати, що сиділа поруч, поцікавилася, від кого такий веселий лист. Але дівчина таємницю привида не видала і негайно вирушила писати відповідь.

«Милий привиде! Я ще жодного разу в житті не отримувала таких листів. Але останнім часом мені сняться такі гарні сни, що я відразу зрозуміла: сталося щось прекрасне. Я мрію про таке життя, яке ти мені передбачив. Тепер я з нетерпінням чекатиму прогулянок під місяцем.

Гертруда.

P. S. Тільки прошу тебе не надто захоплюватися русалками».

Потім було ще дуже багато листів. Були листи «з майбутнього», де вони уявляли себе через 10,20,40 років. При цьому з особливим трепетом «згадували» дні своєї юності. Були жартівливі послання з Австралії, Америки… Бували дні, коли вони могли написати кілька листів підряд на різні теми, бували тижні затишшя. При цьому ні Станіслав, ані Гертруда ніколи їх не обговорювали і навіть не згадували при особистих зустрічах. Це була їхня таємниця. Вони писали від імені дідусів-бабусь, суворого судового пристава, відважного моряка, що потрапив на безлюдний острів, або заблудлої повії… Вони грали і були щасливі від романтичності й дотепності одне одного.

У Гертруди листи були більш літературними, написані гарним почерком. Станіслав же, як і багато чоловіків, ігнорував розділові знаки, але це анітрохи не бентежило дівчину — настільки щирими вони їй здавалися.

І ось сьогодні у них перше побачення. Граф Станіслав під'їхав до головного входу, і буквально через пару хвилин до нього в амазонці вийшла Гертруда. Потоцький як галантний кавалер підсадив дівчину, потім сам ефектно скочив на коня, і молоді люди відправилися на прогулянку.

Був теплий сонячний квітневий день. Заїхавши в молодий листяний ліс, вони опинилися в яру із крутими схилами. Дно вистилав товстий квітчастий килим із торішнього листя. Ноги коней тонули в цьому килимі, старі повалені дерева перетворилися майже в потерть і, коли коні наступали на них, ті ламалися і кришилися. Поруч дзюрчав невеликий струмок. Огинаючи природні перешкоди, він звивався, неначе змія. Коні наших мандрівників легко подолали цю перешкоду і вибралися з яру. Нагорі на них очікувало цікаве видовище: земля в лісі зяяла темними плямами, дерен був перевернутий, начебто тут і там хтось шукав скарб.

— Що тут відбувалося? — здивовано запитала дівчина.

— Схоже, попрацювали дикі кабани, — усміхаючись, відповів Станіслав. — Але не бійся, це було не сьогодні.

Вона засміялася.

Аромат весни відчувався в усьому: в набряклих бруньках, у «сльозах» стовбурів, наповнених соком, який, здавалося, блукав усередині, готовий виплеснутися назовні, в ніжно-зеленій травичці, що несміливо пробивалася з-під землі. Світ у черговий раз відроджувався. І від цього Станіславу і Гертруді було особливо радісно, легко і бентежно на душі.

Попереду серед дерев вони побачили прогалину і спрямували коней туди. Це виявилася велика галявина. Потоцький спішився, подав Гертруді руку й допоміг їй спуститися на землю. Залишивши коней, вони пішли поруч. Зав’язалася невимушена жартівлива розмова двох щасливих молодих людей, яким було все одно, куди йти, про що говорити. Перебиваючи одне одного, вони захоплювалися тим, який сьогодні чудовий день, і не таке, як завжди, блакитне небо. Оcь хмарка — схожа на пір’їнку, яку пестить теплий вітерець. А обличчя ніжно лоскочуть сонячні промені. Ними опанувало тихе, бездумне блаженство, властиве закоханим.

Несподівано, широко розправивши крила, над ними проплив лелека. Вони засміялися. Юний граф метнувся в кущі й вийшов звідти з букетиком перших конвалій. Ставши на одне коліно, він подарував квіти своїй дамі. Гертруда піднесла конвалії до обличчя, вдихаючи їх аромат. Станіслав несподівано обійняв її і поцілував у щоку. Ніжний запах її волосся і квітів приємно обдав його.

Юнак глянув на Гертруду і побачив перед собою її величезні бездонні очі, повні щастя. Раптом у них промайнула якась лукавинка. Дівчина засміялася, вирвалася з обіймів, стрімко стрибнула в сідло і галопом помчала геть.

— Обережно, Гертрудо! — крикнув Станіслав, але супутниці вже не було і сліду. — Оце так? Зараз я тебе наздожену!

— Не наздоженеш! — почув він у відповідь.

Граф скочив на коня, і погоня почалася. Як не намагалася Гертруда відірватися, її супутник був більш справним вершником. Але і йому довелося докласти чимало зусиль, перш ніж наздогнати дівчину.

Перед ними стояла стара хатинка, із труби вився білий димок.

— Що це? — здивувався Станіслав.

— Зараз дізнаєшся! — весело відповіла Гертруда.

— Схоже на будиночок відьми.

— Не зовсім так, але близько до істини.

І справді, з будинку вийшла згорблена суха бабуся, тримаючи в руках якусь траву.

— Здрастуйте, бабо Настусю! — прокричала їй Гертруда. — Ми зі Станіславом гуляли неподалік і вирішили до вас заглянути.

— Заходьте, діти дорогі.

Незважаючи на свою зовнішню непоказність, усередині будиночок був досить затишний. Тільки великий чорний кіт із зеленими очима та безліч трав і різнокольорових пляшечок на полиці говорили про те, що наші герої потрапили до оселі чаклунки.

— Хочете чаю, діти мої? — радо запропонувала господиня.

— Залюбки, бабо Настусю, ми здорово зголодніли, — штовхнула в бік Станіслава Гертруда.

— Так-так, — підтвердив молодий Потоцький і несподівано навіть для себе додав: — А ще ми хочемо, щоб ви нам поворожили і провістили нашу долю.

— Добре, Станіславе, але спочатку чай.

Коли гості напилися чаю зі свіжими булочками і медом, ворожка взяла чан з якимись травами і стала уважно вдивлятися в зілля. При цьому вона щось шепотіла, помішуючи вариво великою дерев’яною ложкою і додаючи в нього якийсь порошок.

Через якийсь час вона підняла голову:

— Ваше майбутнє дуже неясне. Тримайтеся одне одного, тільки в цьому ваше спасіння.

Відвела у бік очі і вийшла.

Злегка розгублені Станіслав і Гертруда тихенько покинули будиночок чаклунки.

Минуло кілька днів після тої прогулянки, і Станіслав зрозумів, що знову і знову хоче бачити Гертруду. Юнак наполегливо намагався розібратися, що ж так вабило його до неї. І чим більше про це розмірковував, тим більш незрозумілою здавалася сила, що тягнула його до Гертруди. Молодий граф був просто зачарований. Усе в ній здавалося прекрасним: і усмішка, й обличчя, і голос, і струнка постать. Живий блиск очей і гострий розум поєднувалися в ній з чимось домашнім, беззахисним. Станіславу раптом захотілося стати її захисником, її вірним лицарем, для якого та, у свою чергу, буде надійним другом на все життя. Юнаку вона видавалася незвичайною, романтичною, привабливою, вишуканою нарешті. Йому було легко з нею і жартувати, і балагурити, і ділитися своїми потаємними думками. Вона сприймала його таким, який він є. І він не ображався, навіть коли Гертруда над ним кепкувала.

Зрозуміло, що, як і всі закохані, він ідеалізував її, але це було властиво його віку — безтурботному, прекрасному, коли здається, що все життя попереду. Напевно, в цей період життя людина приречена на безліч помилок, тому що, як не намагається старше покоління попередити, застерегти, на те вона й молодість, щоб робити свої помилки, пройти свій шлях, інакше люди вже в дитинстві були б у душі глибокими старими. І це чудово!

Станіславу захотілося поділитися з кимось своєю радістю. Але з ким? Із батьком чи з матір’ю? Ні. Він їх дуже любив, але довірити свої найпотаємніші думки не міг. Із сестрою Пелагеєю? Молодий граф знайшов сестру в ії кімнаті. Пелагея сиділа біля вікна, на колінах лежала книга, але по її погляду Станіслав зрозумів, що думки дівчини далеко-далеко. Юнак тихенько зачинив за собою двері. Із сестрою у нього прекрасні стосунки, вони близькі одне одному за духом і складом розуму, але і їй він поки не може довірити свою таємницю.

Станіслав пройшов по коридорах палацу, вийшов у парк і став безцільно блукати по його алеях.

Сьомого травня у палаці Потоцьких було жваво. З ранку, а точніше ще з учорашнього вечора, до палацу почали прибувати екіпажі з гостями. Готувалося велике свято. Крім дев'ятнадцятиріччя Станіслава, відзначалося закінчення навчання старшого з дітей. Увечері прибули далекі гості: Мнішеки, кузени Ігнацій та Станіслав Костка Потоцькі, Чарторийські. Решта приїхала вранці.

Станіслав радо зустрічав гостей у вестибюлі, приймав вітання і подарунки. І весь час поглядав на карлика Яна (той повинен був подати знак, коли у вхідні ворота в’їдуть Кемеровські — Гертруда і Кордуля). Поряд із молодим Потоцьким невідступно перебувала Жозефіна Мнішек. Вона допомагала імениннику за вказівкою його матері Анни і поводила себе, як і передбачалося, як наречена Станіслава. Юнака її присутність бентежила, проте він не став руйнувати ілюзії матері і Жозефіни, вирішивши про себе, що з часом усе стане на свої місця.

Але ось Ян подав йому знак, і іменинник із полегшенням вийшов зустрічати Коморовських. Коли карета зупинилася біля ґанку і з’явилися радісні обличчя сестер, Потоцького охопило таке хвилювання, якого дотепер він ніколи не відчував. Дівчата випурхнули з карети, молодий граф подав їм руки для привітання і з усмішкою провів до палацу. Зайнятий гостями, він не помітив, який колючий погляд метнула на сестер Жозефіна. Але юнакові до неї зараз не було ніякого діла — він повністю перебував у полоні Гертруди. Провівши дівчат у відведену для них кімнату, Станіслав попросив їх не затримуватися, бо скоро почнеться вистава, де головну роль гратиме він сам.

У призначений час гості зібралися в приміщенні невеликого, але затишного палацового театру. Розпочалося дійство. У першому відділенні показали комедію «Освіта на чужині». Головний герой, мужній лицар (його грав сам іменинник), долав усі перешкоди на своєму шляху і бився з ворогами, ролі яких виконували карлики. Після перемоги над підручниками несподівано з тилу на героя напали Лінь, Розваги та Задоволення. Коли й ці перепони були подолані, навалилися Втома і Безсоння. Періодично в кутку сцени з’являлися Франц Селезій і Анна Ельжбета: Потоцький-старший тремтячими руками під натиском дружини виписував черговий вексель для оплати навчання сина. І ось коли, здавалося б, перемога була близька, Станіслава атакували найстрашніші вороги навчання — миловидні дівчата. Їх роль виконували фрейліни Анни. Напівроздягнені, вони доклали чимало зусиль, щоб відволікти студента від навчання, але молодий чоловік і тут виявився на висоті. І ось головна мета досягнута — диплом отриманий. Вистава вдалася на славу. Глядачі не раз переривали її гучним сміхом та оплесками.

Поки Станіслав переодягався, гостей розважали карлики і придворні актори.

До святкового обіду ще залишався час, і винуватець торжества, зібравши навколо себе молодь, вирішив показати їм палац і парк. І хоча більшість гостей бували тут уже не раз, графу насамперед хотілося це зробити для Гертруди.

Почав він із бібліотеки над вестибюлем. Тисячі томів (багато книг і рукописів були рідкісними) були гордістю Потоцьких. У салоні, прикрашеному картинами, Станіслав звернув увагу гостей на полотна «Мадонна зі святим Іоанном Хрестителем» Рафаеля, «Портрет лицаря» Тиціана, «Портрет дружини» Ван-Дейка. Пройшовши велику бальну залу, Потоцький вивів гостей у парк. Молода зелень тільки-но з’являлася на деревах.

— Напевно, ви звернули увагу на велику кількість карликів у нашому маєтку? — звернувся Станіслав до гостей. — У моєї маман дві пристрасті: карлики, яких вона виписує звідки тільки можна, і молоденькі фрейліни. До останніх вона надто сувора і частенько їх жорстоко карає. Через це у моїх сестер із матір’ю часто трапляються сварки.

Минувши терасу з клумбами і двома фонтанами, Потоцький повів гостей до прямокутного ставка. Над дзеркальною поверхнею ставу височів великий павільйон із куполом.

Станіслав запропонував гостям перепочити у кріслах біля павільйону, і негайно офіціанти-карлики почали пропонувати прохолодні напої і каву. Поки гості відпочивали, іменинник повів Гертруду в грот під басейном. Центр стелі грота вінчало товсте скло, через яке, заломлюючись крізь товщу води, пробивалося світло.

— Тут можна перебувати годинами, спостерігаючи за рибками, що плавають у ставку. У літню спеку і в зимовий холод тут майже однакова температура повітря, — пояснював юнак.

Гертруда уважно слухала, а Станіслав не зводив з неї очей. Коли закохані вийшли з грота, молодий граф почав розповідати гостям про пристрій водної системи парку; шлюзи, про водонапірну машину, яка забезпечувала водні споруди водою з річки Солокії. Пройшовши весь належний їй шлях, вода знову поверталася в річку.

— Пропоную вирушити далі, вглиб парку, — мовив далі Потоцький.

Цього разу не всі гості пішли за ним, деякі залишилися біля ставка.

Пройшовши повз водні каскади і водоспади, гості знов ойкнули від подиву. Інший ставок, цього разу овальний, постав перед їхніми очима, і павільйон у класичному стилі несподівано виріс перед ними. І справді, в порівнянні з першим павільйоном, виконаним у стилі рококо, що розчинився в нескінченних стеблинах, химерних вигинах ліній, гірляндах казкових квітів, другий був надто строгої форми, хоч і не позбавлений вишуканості і легкості.

— Цю частину парку ми називаємо «Обитель Нептуна», — пояснив Станіслав.

Біля павільйону розташувався невеликий оркестр із дванадцяти чоловік. Усі музиканти були в камзолах, розшитих золотом, білих панчохах і напудрених перуках із косичкою. Легка лірична музика гармоніювала і з настроєм гостей, і з оточуючою природою.

— Як у вас тут гарно! — із захопленням вимовила Гертруда.

— Правда, вам подобається? Я теж люблю свій будинок, — усміхнувся Потоцький.

Він м’яко взяв Гертруду під руку і зробив спробу усамітнитися на боковій алеї.

— Графе, куди ж ви? — почув він голос Жозефіни Мнішек. Не знаючи, як зупинити Потоцького, вона запитала перше, що спало на думку: — Розкажіть-но, яку музику виконують ваші музиканти?

Як не прикро було юнакові повертатися, статус господаря зобов’язував приділяти увагу всім гостям.

— Залюбки, графине, — чемно відповів Станіслав Жозефіні. — У репертуарі наших музикантів твори Скарлатті, Гайдна, Саммартіні, Перголезі, Глюка. Так, Йозефе? — звернувся він до капельмейстера.

— Абсолютно правильно, пане графе, — відповів той і вклонився. — Можна до вашого списку додати Стаміца і Генделя.

— І це ви теж вивчали у Відні? — запитав хтось із гостей.

— На жаль, — усміхнувся Потоцький. — Відень — музичний центр Європи. Виступити при імператорському дворі вважають за честь і маститі музиканти, і зовсім юні таланти. Розповім вам, як кілька років тому ми потрапили на один із концертів брата і сестри Моцартів — Вольфганга і Наннерль. Їхня гра в чотири руки на клавесині справила фурор. Причому хлопчикові тоді виповнилося лише шість років. Коли ми, насолодившись їх виступом, думали, що концерт завершено, Вольфганг знову вийшов на сцену. Спочатку він виконав свої твори. Потім на прохання батька слухачам було запропоновано дати малюку найскладніші і незнайомі п’єси, і він їх грав із такою легкістю, ніби не раз уже виконував. Причому робив це майже наосліп: батько Вольфганга накрив клавіатуру клавесина хусткою, щоб той не міг бачити клавіші. Далі юний вундеркінд почав імпровізувати на задані слухачами теми. І нарешті, взявши скрипку, цей геніальний хлопчик ще не менше години музикував — до загального захоплення публіки.

— Панове, запрошуємо вас усіх до святкового столу! — оголосив слуга.

За столом праворуч від Станіслава посадили Жозефіну, ліворуч — кузена Ігнація. Проте іменинник щось шепнув Ігнацію, і той пересів далі, а на його місце Потоцький попросив сісти Гертруду. Анна Ельжбета подивилася на дівчину досить пильно і злегка похитала головою.

За вечерею Станіслав був дуже галантний, але увагу приділяв в основному Гертруді. Дівчина, цілком захоплена молодим графом, не помічала, які погляди-блискавки кидала на неї Жозефіна.

Після вечері гості знову вийшли в парк, який разом із Бугом був освітлений смолоскипами і різнокольоровими ліхтарями. На хорах у залі палацу заграла музика, припрошуючи гостей на бал. Станіслав, запросивши чарівну Гертруду, понісся по паркету вглиб зали. Його двоюрідний брат Ігнацій помітив, як змінилося обличчя Жозефіни, як стиснулися її кулачки, який погляд спідлоба вона кинула вслід Станіславу і Гертруді. Ігнацій запросив графиню Мнішек, почав розповідати якусь веселу історію. Та залилася гучним сміхом, скоріше, не від того, що їй сподобалися жарти Ігнація, а щоб привернути до себе увагу оточуючих, і насамперед іменинника. Але Станіслав і Гертруда були занадто захоплені одне одним, щоб помічати такий прояв гніву Жозефіни.

— Який сьогодні прекрасний день, — прошепотів граф Гертруді. — І я дуже щасливий, що в цей день ми разом.

Дівчина мило усміхнулася.

— Сьогодні ви належите всім гостям.

— Так, це правильно, але насправді мені хотілося б усамітнитися тільки з вами.

— Якщо ви справді цього хочете, то у нас неодмінно з’явиться ще не одна можливість, — відповіла Гертруда і заговорила зовсім про інше: — Мені здалося, що графиня Мнішек не дуже задоволена, що господар приділяє мені стільки уваги.

— Можливо, але мене це мало хвилює. Хоча наші батьки сповнені бажання в майбутньому одружити нас із Жозефіною.

— Але ж батьків треба слухати, графе. Багато що у вашій долі залежить від них.

— Я й не збираюся йти проти їх волі, — зауважив Станіслав. — Але ж їхня воля, і рішення можуть змінитися, чи не так? Я вірю в їхню любов до мене і в силу свого переконання.

Танці перемежовувалися грою в фанти і піжмурки. Молодь веселилася від душі.

У розпал свята, коли Станіслав був зайнятий гостями, Жозефіна підійшла до Гертруди, взяла її під руку і запропонувала пройти на терасу.

— Мила моя, — почала Мнішек, дивлячись ув очі Коморовській. — Мені здається, ви даремно гаєте час, із вашої витівки нічого не вийде.

— Про що ви, графине? — здивовано запитала Гертруда.

— Не прикидайтесь дурненькою. Ви прекрасно зрозуміли, що йдеться про Станіслава. Любонько, наші батьки вже давним-давно вирішили нас одружити. Я думаю, з нас вийде чудова пара. А що можете дати Станіславу ви? Ви — убога дворянка, хоча і досить гарна собою. Зрозумійте, одружившись зі мною, граф отримає прекрасну можливість стати королем Речі Посполитої. Чоловіки дуже гонористі і такими речами не розкидаються. Якщо ви справді кохаєте Потоцького, то повинні бажати йому щастя і непомітно піти з його серця. Нехай ця перша закоханість залишиться для нього тільки світлим спогадом.

Обличчя Жозефіни зробилося сумним.

— Очевидно, вам невідоме таке почуття як кохання, — промовила Гертруда червоніючи. — Страшно уявити, що чекає з вами графа…

Графиня Мнішек презирливо усміхнулася.

— Помиляєтесь. У Варшаві я запаморочила голову не одному молодому чоловікові. Я прекрасно знаю, чого хочуть чоловіки від нас. Крім того, мила моя, граф і графиня ніколи, запам’ятайте, ніколи не дадуть згоди на ваш шлюб. А графиня дуже норовлива і жорстока.

— Я не вірю вам, — спокійно відповіла Гертруда. — Графиня і граф — добрі люди, займаються благодійністю, побудували тут лікарню і костел. А гроші… Я вважаю за краще не заглядати в чужий гаманець, але не думаю, що це питання для батьків важливіше, ніж щастя сина.

— Ха-ха-ха! Ви мені здавалися розумнішою і проникливішою, — нервово відповіла Жозефіна. Вона вже не усміхалась. Холодним тоном додала: — Ви дуже помиляєтеся щодо доброти графині! Перше враження таке оманливе, любонько.

— Я не бажаю продовжувати цю розмову, — Гертруда злегка вклонилася і відійшла від Жозефіни.

«Проте вона змогла зіпсувати мені настрій, — подумала вона. — Що ж робити? Тихенько поїхати означає визнати свою поразку, залишитися — але від колишньої веселості не лишилося і сліду».

Із цими думками вона вийшла в парк. Назустріч їй мчала щаслива Кордуля.

— Ой, Гертрудочко, як тут весело і гарно! А ти чому така сумна?

— Просто розболілася голова. Збирайся, поїдемо додому, — відповіла сестра, а про себе подумала: «Врешті-решт Станіслав — чоловік, і він повинен сам вирішити, кого кохати, а кого — ні».

Вона веліла слузі подати їхній екіпаж і попросила через півгодини передати Станіславу свої вибачення через раптовий від’їзд.

А Потоцький у цей час, розмовляючи з кимось із гостей, очима шукав Гертруду. Не побачивши її поблизу, вибачився і попрямував на пошуки.

Навколо молоді люди танцювали, обмінювалися люб’язностями, усміхалися, невимушено розмовляли. Станіслав думав про Гертруду. Де ж вона? Вони не бачилися вже цілу вічність…

— Ти когось шукаєш? — запитала мати, коли син проходив повз.

— Ні, мамо, я просто дивлюся, чи все гаразд, — розгублено усміхнувся молодий граф.

Мати нічого не відповіла, але спохмурніла.

Станіслав обійшов усю танцювальну залу і вийшов на терасу. Тут до нього наблизився збентежений слуга і щось шепнув на вухо.

— Чорт! — вигукнув юнак. — І вона нічого більше не додала?

— Ні, тільки те, що їй зробилося зле.

— Щось тут не так. Ну, гаразд, іди.

«Вона така тендітна і вразлива, — подумав Потоцький, — напевно, хтось кинув пару неприємних слів на її адресу. А втім, можливо, це просто мої вигадки».

Через день Станіслав був змушений супроводжувати батька до Варшави і цілих три тижні не мав ніякої звістки від Гертруди. Після повернення додому він одразу ж помчав до своєї кімнати: раптом на робочому столі лист від неї?

Але листа не було. Тоді молодий чоловік кинувся в кімнату Пелагеї. Може, вона зберегла яку-небудь записку? І тут невдача.

Наспіх перекусивши, юнак скочив на коня і помчав у Сушно.

Біля будинку Коморовських Потоцького зустрів слуга, який узяв коня і на питання молодого графа, де Гертруда, посміхаючись, відповів, що дівчина в саду за будинком.

Не заходячи до будинку, гість попрямував до саду.

Гертруда сиділа в солом’яному кріслі під вишнею і читала книгу. Граф тихенько підкрався ззаду й обняв її за плечі. Дівчина обернулася, побачила Потоцького, тихо охнула і поклала голову на його руку.

— Милий Станіславе, я так за тобою сумувала, — тільки й змогла вимовити вона.

— Гертрудо! — вигукнув Станіслав. — Для мене ці три тижні перетворилися на пекло. Пекло очікування, безсонних ночей. Усі мої думки були тут. Ми розлучилися так несподівано і безглуздо. І тепер я зрозумів, як сильно кохаю тебе, мила моя Гертрудо! Кохаю твої очі, твій голос, твої губи! І дуже хочу заслужити твоє кохання.

— Дурний хлопчик, — усміхнулася дівчина. — Навіщо ж його заслуговувати, якщо я й так не уявляю життя без тебе?

Станіслав зазирнув Гертруді в очі і ніжно поцілував її. Дівчина в пориві обхопила коханого за шию, і молоді люди злилися в поцілунку. Це був поцілунок двох закоханих, коли серце кожного тріпотіло в грудях, готове вискочити, здійнятися від почуттів. Це було те збудження, яке буває всього лиш раз у житті при першому коханні, при першому поцілунку. Це таїнство проникнення один в одного, яке приходить саме по собі, завжди несподіване, незалежно від того, дозріває воно довго, як наливається плід, або підхоплює раптово, як вихор, як тайфун. Це мить, коли людина перестає належати тільки собі і віддає себе повністю коханій людині. Потім, можливо, будуть поцілунки палкіші, іноді вдавані, будуть не тільки поцілунки — але цей, перший, залишиться в пам’яті назавжди.

Гертруда і Станіслав взялися за руки і попрямували до будинку.

— Ага, ось і знайшлася причина поганого настрою і туги моєї дочки, — привітно зустріла їх у вітальні графиня Коморовська.

— Ну що ти, мамо, таке кажеш!

— Так-так, графе, тільки ваш приїзд зміг викликати усмішку у моєї доньки.

Станіславу, звичайно ж, було приємно чути такі слова. Але він намагався не подавати виду.

— Я думаю, мадам, ви перебільшуєте роль моєї скромної особи. Просто Гертруда потрапляла вам на очі, коли була задумлива.

— А ось ми зараз дізнаємося у неї самої.

Але Гертруда не захотіла продовження цієї розмови і, схопивши юнака за руку, зі сміхом потягла його з дому.

Із цього дня візити молодого Потоцького до Коморовських почастішали.

Якось сонячного серпневого ранку Станіслав вийшов до сніданку в мисливській куртці.

— Поїду трохи постріляю качок, — оголосив він за столом.

— Візьми слугу Антона, — запропонував йому батько, — він класний мисливець.

— Дякую, батьку, але я беру з собою тільки пса Чорного.

Взявши рушницю і скочивши на коня, юнак відразу попрямував, як ви здогадалися, в Сушно. Гертруда вже в нетерпінні чекала на нього. І на пропозицію графа Якуба взяти з собою на допомогу слуг Станіслав знову відповів відмовою.

Опісля півтора годин їзди закохані опинилися біля чудового лісового озера, на березі якого, як у казці, стояв мисливський будиночок. Юнак направив коня до нього.

— Розташовуйтеся, графине, — жартівливо звернувся до своєї супутниці Потоцький.

Гертруда здивовано підвела на нього очі.

— Це наш будиночок, ми частенько тут зупиняємося з батьком і його гостями під час полювання.

— Як тут чудово! — дівчина щиро захоплювалася, оглядаючи околиці.

Мисливський будиночок, як маленький палац, відбивався в сонному ставку. Сам ставок був схожий на велике лісове дзеркало без жодної зморшки-хвилі. Навколо стояла така тиша, що було чути помах крил метелика, який пролетів повз і сів на квітку. Гертруді здалося, що ще мить — і вона почує розмову цього метелика із квіткою: «Пий мій нектар, він у мене найніжніший і найсмачніший. Ти, метелику, дуже гарний, але й я нівроку. Разом ми чудова пара».

Але ж ось величезний джміль насмілився своїм дзижчанням порушити цю незвичайну тишу, і слідом за ним ледачий голос жаби змусив ожити й озеро. Дівчина перевела свій погляд на будиночок.

— Я хочу скоріше заглянути всередину. Там, напевно, давно вже нікого не було?

Станіслав вирішив не розкривати Гертруді свій сюрприз: напередодні він відправив сюди слуг, щоб ті навели порядок, завезли запаси їжі і вино.

— Увійдімо, — весело запросив він. — Може, там живе якесь лісове чудовисько, тоді ми попросимо його дати нам притулок.

— А якщо воно нападе на нас і з’їсть? — зобразила переляк Гертруда.

— Ти забула, що ми на полюванні, і в тебе вірний вартівник! Я готовий захищати тебе до останньої краплі крові.

— Милий мій захиснику, — тільки й вимовила дівчина.

Станіслав відкрив двері, і мисливці зайшли до будиночку. І знову вигук захоплення вирвався з уст Гертруди — так затишно було всередині.

— Подивимося, де ж наше чудовисько. Схоже, його немає. Але я до біса зголоднів. А де його їстівні запаси?

Із цими словами юнак спустився в підвал, і через деякий час спочатку з’явилася його голова із щасливою усмішкою на обличчі, а потім і він сам із великим кошиком у руках, наповненим усякими смачностями.

— Мабуть, чудовисько готувалося до бенкету і залишило нам усіляких страв, — повідомив він Гертруді. — Що ж, господине, сервіруй стіл. Перш ніж вирушимо на полювання, потрібно добре підкріпитися, набратися сил.

— Слухаюсь і підкорююсь, мій пане.

Але трапеза зайняла у закоханих зовсім небагато часу. Їх дужче мучили спрага фізична, яку вони втамували легким білим вином, і, звичайно, любовна…

Усе відбулося дуже швидко, можна сказати, стрімко. Станіславом опанувало страшне збудження, і любовний поєдинок був закінчений у кілька секунд. Юнак дещо розгубився. Не можна сказати, що йому не сподобалося, навпаки. Він тільки-но став чоловіком! Він так довго готувався до своєї першої любовної зустрічі, смакував її і розраховував на більш тривале задоволення.

Намагаючись приховати свою незугарність, Станіслав нишком глянув на Гертруду. Дівчина лежала, напівприкривши очі. Обличчя її осяяла усмішка.

— О, мій коханий, — прошепотіла вона.

Гертруда сіла до нього на коліна, обвивши його шию руками, і обсипала поцілунками губи, шию, очі. Щасливий Станіслав пригорнув її до себе, і вони ще довго так сиділи, тихо усміхаючись. Слова тут були зайві…

— Справді, як у казці.

— Я хотіла б, щоб ця казка не закінчувалася, щоб ми оселилися тут назавжди і прожили разом усе життя.

— Це було б здорово! А казка матиме щасливий кінець?

— Звичайно! Я не люблю інші казки, інакше це вже не казка, а бувальщина.

Увесь наступний місяць граф Станіслав був як ніколи веселий, грайливий і безтурботний. Час від часу він потай зустрічався з Гертрудою. Їхні почуття тільки зміцнювалися. У дні, коли вони не бачилися, час для обох наче зупинявся, і навпаки, коли були разом, він перетворювався на мить.

Якось повернувшись до Кристинополя із поїздки до Львова, Станіслав застав у палаці ридаючих сестер Антоніну і Людвіку.

— Що трапилося? — кинувся він.

— Матінка дуже сильно побила свою фрейліну Оксану. Здається на ній немає живого місця. Її забрали до лікарні. Ми намагалися заступитися, але тільки ще сильніше розлютили маман, — відповіла Антоніна.

— Що ж такого накоїла Оксана? — турбуючись, запитав Станіслав. Він знав, що Оксана — подруга дитинства Гертруди.

— Ми точно не знаємо, але, здається, це пов’язано з тобою.

Ще в більшій тривозі молодий граф вбіг у вітальню. Матері там не було. Тоді він попрямував на другий поверх і постукав у її кімнату. Анна Ельжбета сиділа на дивані і займалася вишивкою. Поруч були два карлика, а одна із фрейлін читала вголос якусь книгу.

Ви вже знаєте, дорогий читачу, що графиня Потоцька, мати Станіслава, утримувала при собі кілька десятків фрейлін, точніше, дочок бідних дворян, поміщиків. Це була не тільки данина моді, а й життєва необхідність. Більше того, для виховання дівчат наймалися гувернантки і директриси, які вчили їх, окрім усіляких наук, світській поведінці, танцям і всьому, що належало знати дівчатам дворянського походження. Після досягнення певного віку їх видавали заміж із гарним приданим. У Потоцького-старшого було близько сотні пажів. Їх навчали залежно нахилів і талантів. А потім для юнаків купували військову ступінь, вигідно одружували, давали посади в повітах і воєводствах.

Таким чином великі магнати вирішували одразу кілька проблем. По-перше, їхній двір практично нічим не відрізнявся від королівського (на прийомах їх оточували молоді освічені люди). По-друге, така благодійність дозволяла і їм самим перебувати в центрі всього нового, цікавого і не давала закостеніти. По-третє, останні були впевнені, що їх вихованці в майбутньому й самі зможуть гідно виховати своїх дітей і таких же фрейлін і пажів. Це робило націю вільнішою, морально багатшою, що також лестило магнатам, тому що в більшості своїй вони були державними мужами. І нарешті останнє і, напевно, найголовніше: займаючи згодом посади та чини, вихованці продовжували підтримувати своїх благодійників у сеймі, в судах і управах, а як орендарі земель утримували господарство на потрібному рівні. Та й залишившись при дворі, вони займали посади управителів, начальників охорони, військ та інші провідні посади.

Станіслав поцілував матір у підставлену щоку. Анна Ельжбета була втілення спокою.

— Що тут сталося, мамо? За що ти побила Оксану? — юнак усіма силами спробував приховати хвилювання.

— Нічого страшного, синку. Вона не виконала мого наказу, та й до того ж спробувала приховати від мене деякі обставини. А це вже обман. Я ніколи не потерплю брехні від моїх фрейлін. Більше я тобі нічого не скажу, мій дорогий. І взагалі, з яких це пір тебе стала хвилювати доля моїх фрейлін?

— Сестри сказали, що при цьому згадувалося моє ім’я, тому я повинен знати, що сталося.

— Дівчатка щось переплутали. Ти тут абсолютно ні до чого.

І все ж слова матері анітрохи не заспокоїли Станіслава. Поміркувавши, граф вирушив до лікарні, що діяла при Бернардинському монастирі.

— Дивно, — думав він, — батько і мати самі побудували госпіталь у благодійних цілях, а тепер нещасна дівчина опинилася в ньому через жорстокість матері. Як усе-таки добро і зло вживаються в одній людині?

Оксана лежала в окремій палаті. На правому боці обличчя полум’янів слід від удару батогом. Праве око повністю запливло, і лікар якраз збирався зробити перев’язку. Побачивши молодого Потоцького, він попросив його почекати в коридорі.

— Від такого удару, пане графе, дівчина могла залишитися без ока. На щастя, око на місці, але бачити їм ваша фрейліна повною мірою навряд чи зможе.

— Я можу поговорити з нею наодинці?

— Так, звичайно. Тільки не надто довго.

Станіслав зайшов у палату.

Оксана закрила обличчя руками і заплакала.

— Ну, ну-ну, Оксано. Лікар каже, що найстрашніше вже позаду. Що ж усе-таки у вас сталося?

— Графе, я і так уже сильно постраждала через вас. Якщо зараз розповім вам усе, не жити мені на цьому світі. Так ваша матінка і сказали.

— Ось як! Але ти сказала «через мене». Значить, це пов’язано з Гертрудою? Ти ж не хочеш заподіяти їй зла?

— Hi-ні-ні! Не випитуйте у мене, графе. Більше я вам нічого сказати не можу, — дівчина знову розплакалася.

— Заспокойся, Оксано. Зробімо так: я тобі даю чесне слово, що наша розмова не вийде з цих стін, і графиня нічого не дізнається. Але я повинен знати все, щоб запобігти новому лиху!

— Я не знаю, графе… Ви мене знищите.

— Оксано, можливо, у твоїх руках моя доля і доля твоєї подруги Гертруди!

— Ну, гаразд. Якщо я вже постраждала через вас, то, напевно, буде безглуздим нічого вам не розповісти… Опівдні приїхав посланець із Сушно і привіз для вас листа від Гертруди. Як не намагалася я таємно прийняти його і пронести у вашу кімнату, карлик Северин побачив і розповів усе вашій матінці. Він узагалі часто доповідає графині про нас, фрейлін. Ми його за це ненавидимо. Так от, не встигла я дійти до вашої кімнати, як мене зустріла графиня і силою примусила віддати їй листа.

— Ти не знаєш, що було в листі?

— Ні, звичайно! Після цього графиня взяла батіг і, обзиваючи «зрадницею» і «брехухою», почала мене бити. Я вдячна вашим сестрам, вони звільнили мене.

— Дякую, Оксано! Будь упевнена, я ні словом не обмовлюся про нашу зустріч. Одужуй швидше!

«Отже, — розмірковував Станіслав, вийшовши з госпіталю, — мати взяла на себе сміливість читати листа, адресованого мені. Без дозволу батька вона навряд чи б на таке наважилася. Значить, не все так безхмарно в моїх стосунках із Гертрудою. Батьки явно щось замислюють. Ну що ж, тим краще. Я повинен прийти до матері і все з’ясувати. Але ж я дав чесне слово Оксані і порушити його не можу. Може, порадитися з Гертрудою? Ні, це буде великим ударом для неї, і що вона зможе порадити? Зрештою, піду до батька. Він любить мене і як чоловік повинен усе зрозуміти».

З такими думками граф Станіслав дійшов до костелу Бернардинів, у якому була родова усипальня Потоцьких. Там у тиші він остаточно вирішив поговорити з батьком — графом Францем Селезієм.

Потоцький-старший уже все знав від дружини, тому очікував розмови з сином.

— Батьку, — почав Станіслав, стежачи за виразом його обличчя. — Будьмо відверті, ти в курсі всіх подій?

— І так, і ні, сину. Ти правильно вчинив, що прийшов до мене. У нас давно назріла відверта розмова з тобою — нас із матір’ю хвилює твоє майбутнє. Отже, з чого почнемо?

Станіслав дещо зніяковів (він не знав, наскільки інформовані батьки про їхні стосунки з Гертрудою).

— Гаразд, — мовив далі граф Франц, бачачи нерішучість сина. — Ми знаємо, що ти багато часу проводиш із… — граф підбирав слівце для Гертруди. З одного боку йому хотілося підкреслити бідність і нікчемність роду Коморовських, з іншого — він не міг образити сина, інакше розмова могла припинитися, не почавшись, — з Гертрудою із Сушно. Я розумію, діло молоде, юнацьке захоплення, я і сам у молодості не раз захоплювався. Головне, щоб запал не перейшов за визначені межі: погодься, буде дуже непорядним із твого боку, якщо вона серйозно захопиться тобою, а ти її кинеш.

— Я не розумію тебе, батьку. Чи означає це, що ви бачите в Гертруді лише об’єкт моїх розваг?

— Саме так! Ти підібрав дуже правильне визначення. Сподіваюся, ти розумієш, що пов’язувати з нею свою долю було б нерозумно.

— Так от, знайте! — із запалом вигукнув Станіслав. — Ми з Гертрудою кохаємо одне одного. І далі все сильніше. І в ній, і тільки в ній, я бачу свою майбутню дружину.

Батько вислухав ці слова із зовнішнім спокоєм, але всередині у нього кипіли гнів і навіть злість до власного сина.

— Дорогий мій, — стримуючи себе як тільки міг, мовив далі граф. — Ти можеш закохуватися в кого хочеш і одружуватися з ким хочеш, але запам’ятай: ні я, ні мати благословення на це не дамо.

Граф Франц встав, даючи зрозуміти, що розмову закінчено. Не чекаючи, поки вийде Станіслав, він направився до дружини.

— Схоже, Анно, справа з цією інтриганкою Коморовською почала заходити надто далеко. Потрібно щось робити.

— Я вже все придумала, Франце, — спокійно відповіла графиня. — Ти пам’ятаєш графиню Рольську? Їй двадцять вісім років, і вона вже три роки вдова. Викликаємо її сюди й укладемо нашого сина до неї в ліжко. Я думаю, за певну суму вона погодиться. Після того, як цей зв’язок відкриється, нам буде легко керувати нашим спадкоємцем.

Навіть бувалий граф Потоцький був вражений, ні, вбитий, такою вигадкою дружини.

— Ти вважаєш, що це буде порядно по відношенню до сина?

— Нічого страшного в цьому немає. У Парижі, ти ж пам’ятаєш, відсутність у молодої людини такого досвіду до одруження — це ознака поганого смаку.

Через три тижні в палаці з’явилася графиня Олена Рольська. Так як у Потоцьких постійно хтось гостював (вони були дуже гостинні), Станіслав не здивувався її появі. Це була білявка з великими блакитними очима, чистим поглядом, що викликав довіру. Струнка, дуже зваблива, з м’яким улесливим голосом, графиня Олена була в розквіті жіночої привабливості і чарівності. Невеликий кирпатий носик робив її обличчя дещо грайливим, а чарівна усмішка обеззброювала будь-якого чоловіка.

Через кілька днів після її появи в будинку Станіслав почав ловити на собі її пильні погляди, але великого значення цьому не надав. Молодий граф відносив це до жіночого кокетства, не більше.

Якось, гуляючи парком, юнак, як ви розумієте, зовсім випадково натрапив на графиню Олену, що сиділа на лавці з книгою в руках. Побачивши Станіслава, вона привітала його своєю чарівною усмішкою.

— Здрастуйте, графе! Ви вирішили прогулятися?

— Так, графине, ранок просто чудовий! Що ви читаєте?

— Сідайте, дорогий Станіславе. Мені прислали з Парижа французькі новели досить відвертого змісту. Читаю і дивуюся.

Графиня Рольська була одягнена в сіру сукню, що облягала її фігуру, із глибоким декольте. І хоча на плечі була накинута шаль, вона не стільки прикривала її красиві груди, скільки привертала до них ще більшу увагу. Не зміг не кинути на них погляд і молодий Потоцький. Гостя помітила це і дала йому можливість насолодитися та спалахнути, а сама при цьому наче розглядала квіти на клумбі.

— Ви нещодавно з Парижа, — мовила далі вона, витримавши тривалу паузу і відзначивши про себе, що Потоцький злегка почервонів, — невже розпуста стала такою повсякденною, як описано в цих новелах; невже фізичний бік зближення чоловіка і жінки став самоціллю у паризькому суспільстві? Таке враження, що чоловіки знайомляться з жінками з єдиною метою — володіти ними хоча б раз. Ось послухайте: молода графиня N з’являється у світському товаристві. Вона вродлива, освічена, але бачить, що успіху можна досягти лише ставши на шлях розпусти. Причому це не тільки не засуджується, а навпаки, заохочується в суспільстві. І ось чоловіки починають за нею упадати. Кожен вважає за щастя мати її у своєму іменному списку, хоча при цьому не відчуває до неї жодних любовних почуттів; зате у своєму чоловічому гуртку може сміливо заявити, що володів нею. Але й подруги цієї жінки хвалять її і водночас заздрять, що вона так швидко зробила кар’єру.

— Як вам сказати, графине, — Станіслав ретельно добирав слова. З одного боку, йому хотілося показатися перед цією жінкою таким собі тертим калачем, з іншого — у нього було не лише мало досвіду. Він мав свої принципи, свої думки стосовно цього, і відступати від них не збирався. — Я не дуже часто бував у паризькому світському товаристві, але серед моїх знайомих ходили списки дівчат легкої поведінки з адресами та цінами за послуги.

— І ви, звичайно, користувалися їхніми послугами?

Станіслав злегка почервонів, він розмірковував, похвалитися перед гостею або…

— Ні, графине, скажу чесно, не довелося. Хоча можливість, звичайно, була.

— Ну що ж, це робить вам честь, — похвалила Потоцького графиня Олена.

У цей момент вона впустила хустку, і галантний кавалер Станіслав кинувся її піднімати. Одночасно з ним нахилилася і Рольська. Коли він підвів очі, перед його поглядом постали дві прекрасні округлості — груди Олени. Станіславу було важко відвести погляд — видовище було надто приємне. А ще від графині йшов тонкий, ледь уловимий, але напрочуд збудливий запах, від якого у молодого графа злегка запаморочилося в голові. Але він швидко опанував себе і відсахнувся від Рольської. Та у свою чергу гідно оцінила свій перший успіх і, не бажаючи квапити події, взяла юнака під руку й запропонувала пройтися по алеях парку. Через деякий час вона попрощалася із супутником, вирішивши залишити його наодинці зі своїми думками. Граф Станіслав, звичайно ж, не надав великого значення тому, що трапилося, хоча відзначив про себе, що десь у глибині душі йому було приємно. (І як усе-таки чоловіки ласі на жіночі принади!) Коли Рольська не з'явилася до обіду, молодий граф був злегка засмучений і поцікавився причиною її відсутності.

— У графині легке нездужання, і вона попросила у всіх пробачення за свою відсутність, — повідомила мати.

— Побажайте їй якнайшвидшого одужання.

Найближчі кілька днів граф Станіслав і графиня Олена стали вранці прогулюватися по парку. Вона весело щебетала, розхвалювала його на всі лади, млосно закочувала очі, ніжно тримала під руку, сміялася, коли він жартував, одним словом, спокушала як тільки могла.

Через тиждень після приїзду Рольської в маєток Потоцьких було влаштовано вечерю з танцями.

— Графе, сподіваюся, ви не залишите мене нудьгувати цього вечора, — шепнула графиня Олена Потоцькому перед танцями. — Кажуть, ви прекрасний танцюрист.

— Ну що ви, графине, — трохи зніяковів молодий чоловік. Він, звичайно, був задоволений таким компліментом. — Це хтось наговорює на мене. Хоча, якщо ви покажете мені кілька па, я спробую вас не розчарувати.

— Залюбки, дорогий Станіславе. Можна я вас так називатиму?

— Зробіть ласку, графине.

Вечір пройшов дуже весело, Станіслав справді був прекрасним танцюристом. Графиня розчервонілась і час від часу кликала слугу з шампанським, пила сама і стежила, щоб і Потоцький утамовував спрагу. Після танців Станіслав вийшов у парк подихати свіжим повітрям. Несподівано йому стало сумно, що на вечорі не було його коханої Гертруди, і він вирішив завтра ж вирушити в Сушно. Коли молодий граф, підбадьорений своєю думкою, вирішив повернутися в будинок, він почув на терасі голоси матері і графині Олени. Станіслав був вражений почутим.

— Я думаю, момент настав. Сьогодні ввечері він буде в моїх обіймах, — впізнав він голос графині Рольської.

— Я сподіваюся на ваш талант, — відповіла мати. — Ми будемо напоготові.

«Ось воно що, — подумав про себе розгніваний Потоцький. — Тому до мене була така пильна увага. А я уявив, що справді вартий хоч частини тих компліментів, які посипалися на мою голову за останні дні. Тим гірше для вас, графине».

Щойно мати з гостею пішли в будинок, Станіслав попрямував до себе, але дорогою зазирнув до Пелагеї, перекинувся з нею кількома словами. Потім викликав до себе карлика Вільгельма, дав тому якісь вказівки і почав готуватися до сну.

Через півгодини у двері тихенько постукали, після запрошення вони відчинилися. У спальню увійшла графиня Олена. Вона була в прозорому рожевому пеньюарі, надягнутому на оголене тіло. Після почутого напередодні Потоцький визнав можливим включитися в гру, і тому не тільки не відвів очей від оголеної жінки, а навпаки, почав зухвало її розглядати. Вона була дійсно гарна! Уже сформована жінка, в самому розквіті жіночої чарівності, з дивовижними формами! Високі груди, тонка талія, округлі плечі не могли не викликати захоплення.

— Сьогодні дивовижний вечір! — як ні в чому не бувало вимовила Олена. — І я зовсім не можу заснути. Дозвольте побути у вашому товаристві, дорогий графе.

— О звичайно, дорога графине, — вторив їй Станіслав, продовжуючи пожирати тіло гості очима.

— Чому ви так дивитесь, я вам подобаюсь?

Потоцький зробив невелику паузу, а потім відповів:

— Більш ніж, дорога Олено.

— І що ж ми з усім цим робитимемо? — загадково запитала молода жінка.

— Я думаю, вихід один, — Станіслав очима показав на своє ложе.

— Ви не поспішаєте? Може, не варто?

— Думаю, що ми вже обидва готові до цього. Але для початку я хочу, щоб ви скинули з себе останній одяг, який приховує ваше дивовижне тіло, і станцювали переді мною.

— Допоможіть же мені тоді, мій спокуснику.

Станіслав допоміг жінці повністю роздягтися і сів у крісло. У танці Олена була ще прекраснішою. Після цієї вистави граф заплескав у долоні, взяв графиню за руку і підвів до свого широкого ліжка.

— Лягайте, графине, я буду через хвилину, мені потрібно привести себе до ладу.

— Я чекаю з нетерпінням.

Він загасив свічки і пройшов до сусідньої туалетної кімнати. Через кілька хвилин двері відчинилися.

— Станіславе, чому так довго? — капризно запитала Олена.

— Іду-йду, дорога графине.

Через хвилину після того, як він прошмигнув до неї під ковдру, двері раптово відчинилися, і в кімнату ввірвалися, інакше й не скажеш, кілька людей. На чолі натовпу була мати Анна Ельжбета, за нею — батько, фрейліна Оксана, яку мати тягла за руку, і сестра Людвіка. Рішучим кроком мати попрямувала до ліжка і зірвала ковдру.

Крик подиву з вуст не лише матері, а й графині Рольської прокотився палацем. Поруч з Оленою лежав оголений карлик Вільгельм. І тільки батько Франц Селезій спочатку усміхнувся, а потім голосно зареготав.

Незважаючи ні на що, він був гордий за свого сина!

Наступного дня графиня Рольська спішно покинула маєток Потоцьких, а Станіслав відправився в Сушно. Він вирішив не розповідати коханій про те, що трапилося. По-перше, їй це навряд чи принесе задоволення, а по-друге, йому самому було неприємно, що мати та, можливо, і батько вирішили його так підставити. Але Гертруда вже про все знала, адже на цій виставі була присутня Оксана. Мати Станіслава була впевнена, що дівчина обов’язково постарається доповісти про побачене своїй подрузі. І хоча Анна Ельжбета приставила до Оксани вірну собі фрейліну, щоб та не проговорилася, дівчина примудрилася написати коротенького листа і відправити його Гертруді.

А що ж наш карлик Вільгельм? Він ходив у героях. У черговий раз спрацював його артистичний талант — імітація голосів. Він неодноразово вводив в оману не тільки слуг і фрейлін, а й графа Станіслава. Тому молодий Потоцький і використав Вільгельма в цьому розіграші. Карати його було ні за що, але Вільгельм усе-таки намагався не попадатися на очі господарям.

А Гертруда була щаслива, що Станіслав кохає її гаряче й віддано! Звичайно, їй дуже хотілося дізнатися подробиці події, але розпитувати коханого вона вважала нетактовним. Молоді люди взялися за руки і пішли гуляти в парк.

— Як ти провів ці дні, любий?

— Багато читав, думав про тебе.

— І що ж ти думав про мене?

— Я дуже-дуже кохаю тебе, моя дорога Гертрудо! Іноді мені здавалося, що якщо я не побачу тебе через хвилину, помру. Я згадував твоє волосся, твій носик, твою шийку, — гаряче говорив граф, обсипаючи поцілунками ті місця, про які згадував.

— Я теж не знаходила собі місця, коханий!

Станіслав обняв Гертруду, і вони злилися в довгому поцілунку.

Через тиждень молодий граф отримав із Сушно записку:

«Станіславе, коханий, швидше приїжджай. Хочу тобі щось розповісти. Дуже сумую. Твоя Гертруда».

«Що там могло статися? Чому такий поспіх? — губився у здогадах Потоцький. — Можливо, мої батьки написали що-небудь батькам Гертруди? Тепер усього можна чекати».

Вирішивши не гадати і не мучитися припущеннями, граф скочив на коня і поскакав у маєток Коморовських. Гертруда чекала на нього у своїй кімнаті. Станіслав одразу відзначив про себе, що дівчина сьогодні надто бліда.

— Гертрудо, дорога, що сталося? — без передмов почав він.

— Сядь, Стасе. Милий, я вагітна. Вже три тижні зі мною коїлося щось незрозуміле, а сьогодні лікар прояснив причину мого нездужання. Я не знаю, втішить тебе ця звістка чи ні, але правду ти мусиш знати.

— Гертрудочко, рідна! Ти ж знаєш, як я кохаю тебе! А тепер, коли у тебе під серцем б’ється плід нашого кохання, моє ставлення до тебе буде ще яскравішим, ти станеш мені ще ріднішою!

— Як я рада! Повір мені, милий, що моєї любові вистачить і на тебе, і на нашу дитину. Я цілком віддаю своє життя у твої міцні чоловічі руки. І тепер ти як глава сім’ї повинен вирішити нашу подальшу долю.

— Так, любо, я зараз же йду до твоїх батьків просити твоєї руки.

Із цими словами Станіслав вибіг із кімнати і наказав слузі передати графу і графині Коморовським прохання прийняти його у невідкладній справі.

Коли граф і графиня вийшли до вітальні, Потоцький, усвідомлюючи важливість майбутнього моменту, мовив:

— Графине Антоніно Бріджитто, графе Якубе. Ми з Гертрудою кохаємо одне одного і хочемо з’єднати наші долі на все життя. Я прошу руки вашої дочки і обіцяю вам, що докладу всіх зусиль, щоб вона була щаслива зі мною.

Коморовські не відразу отямилися від почутого. Нарешті, слово взяла графиня.

— Дорогий наш Станіславе! Ми знаємо, що Гертрудочка дуже-дуже кохає тебе. Та й ти став для нас як рідний син. Звичайно ж, ми приймаємо твою пропозицію. Але ж ти ще не радився з батьками, а як нам стало відомо, вони не в захваті від твоїх зустрічей з нашою дочкою.

— Особисто я буду щасливий поєднатися з вашим старовинним дворянським родом і думаю, що мені вдасться переконати в цьому графа і графиню Потоцьких.

— Благослови тебе Господь, — перехрестила Станіслава графиня Антоніна.

Молодий Потоцький був наповнений наміром вирішити всі питання з батьком і матір’ю сьогодні ж. Але чим ближче він під’їжджав до рідного дому, тим дужче міцніло у нього бажання перенести розмову на завтрашній ранок. Півночі він метався у ліжку, обдумуючи до дрібниць свою промову, додаючи до неї все нових аргументів. І тільки коли відчув, що переконливий, заснув.

Уранці граф прокинувся втомлений, розбитий і зрозумів, що його доводи нікуди не годяться.

— Що ж робити? — міркував він. — Адже вирішується вся моя подальша доля. Одне неправильне слово може все зіпсувати. Ні, сьогодні я не готовий довести батькам свою правоту.

Він мовчки поснідав і попрямував до парку. Йому необхідно було усамітнитися. Але й усамітнення не принесло рішучості Станіславу.

Через чотири дні обтяжливих роздумів Потоцький зустрівся з Гертрудою.

— Ну що, коханий? — дівчина по його обличчю намагалася розгадати рішення батьків.

— Гертрудочко, мила! Я довго розмірковував і ось що вирішив: пропоную таємно обвінчатися і поставити моїх батьків перед фактом. Мати хоч і жорстока, але дуже побожна, і після вінчання вона не стане перешкоджати нашому щастю. Батько щиро хоче спадкоємця, і ми його порадуємо. Я вважаю, що іншого шляху немає.

— Стасе, я боюся за нас. Я боюся, що нас можуть не повінчати. Твій рід дуже впливовий, і без дозволу батьків ніхто із священників не наважиться піти на це.

— Тоді я заберу тебе, і ми поїдемо далеко-далеко. Але все ж, думаю, до цього не дійде.

Перша спроба молодого Потоцького обвінчатися в церкві Виткова закінчилася невдачею. Витківський ксьондз категорично відмовився вінчати молодих без згоди батьків Станіслава. Тоді граф звернувся до свого вихователя отця Вольфа.

— Станіславе, дорогий, ти мені як син. Я бачу, як розривається твоє серце, бачу, як ви кохаєте одне одного. Обіцяй мені, що не скривдиш Гертруду за жодних обставин, що захищатимеш свою дружину, які б випробування не випали на вашу долю.

— О отець! — вигукнув Потоцький. — Невже ти не бачиш, що моє кохання до Гертруди безмежне? Звичайно ж, я обіцяю оберігати свою кохану! Мої батьки бажають мені великої політичної кар'єри, а я хочу одного: щасливої родини, друга-дружини, багато гарних діточок, яким ми з Гертрудою присвятимо все наше життя.

— Добре, сину мій! — відповів отець Вольф, і сльози з’явилися на його очах. — Я можу втратити місце у вашому будинку, але допоможу тобі. Ні, не тобі, а вам. Я молитимуся за вас. Хай береже вас Господь!

Отець Вольф стримав своє слово. 10 листопада 1770 року відбулося заручення молодих. Станіслав подарував Гертруді перстень із гербом Потоцьких Пилявою, графиня Коморовська коханому — медальйон зі своїм портретом.

26 грудня у найсуворішій таємності в греко-католицькому костелі в Нестаницях ксьондз із Добротвора Длужневський повінчав молодих. Це означало, що для них розпочався новий етап життя.

Лише через тиждень Станіслав Фелікс Потоцький зважився повідомити про своє одруження батькам. Після вечері, коли вся родина зібралася в залі біля каміну, молодий граф оголосив:

— Батьку, мамо і сестри! Хочу повідомити вам, що тиждень тому я уклав шлюб із графинею Гертрудою Христиною Коморовською. Ми дуже кохаємо одне одного і кохатимемо до самої смерті. Ми хочемо бути разом, жити одне для одного. Більше того, через шість місяців у нас буде дитина, і ми обоє мріємо про сина, про продовжувача нашого прізвища. Я знаю, дорогі мої батьки, що у вас були дещо інші плани. Тепер я із трепетом очікую вашого рішення, але яким би воно не було, я хочу розділити свою долю тільки зі своєю коханою.

На подив Станіслава батьки, на відміну від сестер, сприйняли цю звістку спокійно.

— Те, що ти зараз повідомив, для нас уже не новина, за винятком того, що Гертруда вагітна, — зітхнув батько. — Але своє рішення ми оголосимо трохи згодом. Зараз же ти вільний у своїх діях. І хоча ми не дуже раді бачити Коморовську тут, у нашому родовому гнізді, сміття з хати не виноситимемо. Можеш перевезти її сюди.

— Я не згодна з батьком, але підкоряюся його волі, — додала графиня Анна.

— Батьку і мамо! Невже коли ви одружилися, у вас одне до одного не було ніяких почуттів? Невже ви все робили з суворого розрахунку?..

— Не треба так перебільшувати, Станіславе, — перебив сина Франц Селезій. — По-перше, ми укладали свій шлюб, коли нам було далеко за двадцять і, повір, могли розібратися у своїх уподобаннях, думках і почуттях. По-друге, ми не квапилися, як ти, із прийняттям рішення. А ти щойно закінчив університет і відразу опинився в тенетах першої-ліпшої жінки. Ти ще сам не розібрався, що являєш собою в цьому житті, куди прикладеш свої знання та зусилля, а вже приходиш і заявляєш, що зробив спадкоємця — носіть мене на руках! Це не подвиг і навіть не досягнення — зробити жінку вагітною. Це, навпаки, не по-чоловічому: накапостити, а потім розгрібати плоди цього проступку. Отож не дратуй нас. А свою відповідь ми тобі обов’язково дамо.

Коли батьки пішли, сестри обступили Станіслава, обіймали, цілували й вітали. Для них брат був прикладом у всьому, і вони намагалися його підбадьорити і підтримати.

Батьки радилися недовго. На третій день граф Потоцький-батько викликав до себе начальника охорони Домбровського.

— Полковнику, — почав без передмов Франц Селезій, — ситуацію зі Станіславом ти знаєш. Я прийняв таке рішення: необхідно викрасти Гертруду (цим займешся ти). Тільки відбутися це має не тут і не в помісті Кемеровських, краще за все в дорозі. Станіслав не повинен бути присутнім при викраденні. Після того миттєво і таємно перевезти Коморовську у монастир до Львова. Ігуменя монастиря — моя родичка, з нею я сам домовлюся. Гертруду бережи — вона вагітна. Що робити з дитиною, вирішимо після пологів. Продумай усі деталі викрадення і доповіси мені післязавтра.

— Слухаюсь, графе, — відповів Домбровський. — Станіслав нічого не знає?

— Ні, і не повинен нічого дізнатися. Я роблю це заради його щастя. Думаю, у майбутньому він буде вдячний і долі, і батькам.

Через два дні полковник Домбровський постав перед графом із готовим планом.

— Графе, я все продумав до дрібниць.

— Доповідай.

— У маєтку Коморовськихя знайшов людину, яка повідомлятиме про всі переміщення молодої графині. Щойно вона відлучиться, мій загін у складі п’ятдесяти чоловік під виглядом татар (костюми я вже готую) нападе і викраде її. Того ж дня ми доставимо Гертруду до Львова у монастир.

— Татари? Взимку? Тут? — граф Потоцький-старший скривився і замислено заходив по кабінету. — Втім, — погодився він через кілька хвилин, — ідея настільки дурна, що може зійти за правду. Тільки зробити все необхідно в сутінки, щоб приховати ваші пики — на татар ви явно не тягнете. А ця людина у Коморовських потім не видасть нас?

— Думаю, ні. По-перше, я йому добре заплатив, а по-друге, він діє від імені Станіслава: мовляв, молодий граф дуже ревнивий і хоче знати, де буває його дружина.

— Ну що ж, це, мабуть, розумно. Грошей не шкодуй, — Франц Селезій підійшов до столу і дав полковникові невеликий мішечок із золотом.

— Не турбуйтеся, графе, — в запалі відповів Домбровський. — Усе буде виконано якнайкраще.

— Іди і про все щодня мені доповідай. — Потоцький пройшов до зали, сів у крісло перед каміном і надовго замислився. Чи правильно він вчиняв? У будь-якому випадку, він залишив собі шлях до відступу.

Тринадцятого лютого був морозний похмурий день. Ближче до полудня в палац Потоцьких прискакав посильний із пакетом від полковника Домбровського.

«Графе, — повідомляв полковник, — сьогодні все здійсниться. Молода графиня зранку вирушила погостювати до своєї тітки в Нове Село. Хай благословить нас Господь!»

«Богохульник, — подумав граф Потоцький. — Йде на злочин і звертається до Бога».

Він підійшов до каміна і кинув листа у вогонь — слідів краще не залишати.

Станіслав у цей час теж отримав листа, від Гертруди:

«Милий, хочу погостювати у тітки в Новому Селі два дні. Післязавтра забирай мене (ні, нас!), і ми вже ніколи не розлучатимемося».

Потоцький-молодший усміхнувся і поцілував листа. І тут у нього раптом стиснуло серце. Якесь недобре передчуття опанувало ним. «Ні, — вирішив Станіслав, — поїду до неї завтра. Потрібно бути разом».

Із цієї хвилини і для батька, і для сина час потягнувся неймовірно довго. Але ні той, ані інший не могли припустити, що сьогоднішній день стане для обох поворотним в їхній подальшій долі. Ще дуже довго вони подумки повертатимуться в цей зимовий морозний день, щоразу прокручуючи події назад, змінюючи свої дії та рішення.

Близько восьмої вечора до вітальні тихенько ввійшов блідий Домбровський.

— Графе, — звернувся він до Франца Селезія. — Я прошу вашої аудієнції.

Потоцький швидко підвівся і попрямував до свого кабінету.

— Сталося непередбачене! — пошепки повідомив Домбровський. — Графиня Гертруда Коморовська мертва.

— Як?! Що ти несеш? — закричав Потоцький. — Що сталося?

— Усе йшло гладко. Ми вихором налетіли на Нове Село, швидко викрали Гертруду (ніхто навіть і оговтатися не встиг) і зникли в темряві. Я тільки почув услід: «Татари! Татари!» Гертруду ми зв’язали, поклали в сани і попрямували у бік Львова. Недалеко від річки назустріч нам рухався обоз із трьох возів. То були люди Коморовського. Щоб не викликати ніякої підозри, ми накрили Гертруду перинами. Переправившись через річку, перину відкрили. Гертруда була бездиханна. Спочатку я подумав, що вона спить, але її серце мовчало.

— І що далі?

— Ми намагалися повернути її до життя, але всі наші спроби були безуспішними. Я не придумав нічого іншого, як опустити труп в ополонку.

Потоцький нервово заходив по кабінету.

— Ви хоча б прив’язали до тіла камінь?

— Ні, я навіть не подумав про це. Єдине, що зміг зробити, — трохи замести сліди. Я приховав від усього загону смерть Гертруди. Про це знаємо тільки я і Вілчек. Ми вдвох і викинули труп. Загін я відправив уперед на розвідку. Недалеко від Кристинополя Вілчек за моїм наказом відокремився від нас і нібито сам повіз Гертруду в санях далі.

— Ідіот! Моли Бога, щоб навесні тіло небіжчиці не спливло. Інакше ти не жилець на цьому світі. А тепер зникни, розчинись, щоб жодна жива душа не знала, де перебуваєш ти і твій загін. Їдьте на схід і сидіть тихіше води поблизу Умані. Коли знадобишся, я тебе сам знайду.

Ближче до опівночі у палац буквально увірвався граф Коморовський, а за ним і його дружина.

— Чим зобов’язаний вашому візиту? — запитав Франц Селезій, але в його голосі не було звичної впевненості.

За його спиною з’явився Станіслав.

— Що трапилося? — вигукнув він.

— Станіславе, Гертруда тут? — слабким голосом запитав граф Коморовський.

— Ні, адже вона в Новому Селі. Я отримав від неї вісточку.

Стогін вирвався із грудей графа Якуба, а графиня Бріджитта звалилася на підлогу знепритомнівши.

— Води! — закричав Франц Селезій. — І надішліть за лікарем.

Чоловіки перенесли графиню на кушетку. Коли та отямилася, Станіслав із подивом запитав:

— Що ж сталося, графе?

— О п’ятій годині вечора примчав гінець із Нового Села і повідомив, що на будинок напали татари і викрали Гертруду.

Графиня Коморовська заплакала.

— Бріджитто, припини, я хочу закінчити. Так ось, гонець доповів, що напад був дуже дивним. У будинку нічого не взяли, схоже, хотіли викрасти тільки нашу дочку, та й татари були дуже схожими на європейців. А коли через півгодини мої люди, які поверталися зі Львова, розповіли, що зустріли біля річки вашого полковника Домбровського, я вирішив, що це або жарт, або Станіслав вирішив таким чином скоріше забрати свою дружину.

— Та хіба так можна жартувати? — вигукнув Станіслав. — Батьку, що це означає?

Він із гнівом подивився на Франца Селезія. Після нетривалої паузи Потоцький-старший викликав слугу.

— Домбровського до мене! — наказав він. — Сьогодні я відправив полковника до Львова, а чому він опинився у ваших краях, мені незрозуміло. Втім, ми зараз дізнаємося від нього самого.

— Ваша світлосте, — схвильований слуга повернувся. — Полковника немає в палаці, немає і його загону.

— Хто-небудь знає, де він?

— Ні, з ранку його ніхто не бачив.

— Проте все це дивно, — вимовив Франц, майстерно вдаючи подив. — Хвилину, панове.

Із цими словами граф вийшов із кімнати і попрямував до себе в кабінет. Незабаром він повернувся.

— От негідник! — закричав Франц Селезій. — Він пограбував мене.

— Як пограбував? — зблідла графиня Анна.

— Відкрив сейф і забрав усю готівку. — Потоцький-старший повернувся до слуги і наказав:

— Полковника Обуха до мене!

— Батьку, про які гроші може йтися? — у Станіслава тремтіли руки. — Я зараз же вирушаю на пошуки Гертруди!

— Не гарячкуй, Стасе. Такі питання не вирішуються з плеча.

До кімнати спішно ввійшов полковник Обух, який командував полком козаків Потоцького.

— Слухаю вас, графе.

— У нас великі неприємності. По-перше, щезла Гертруда. Татарський загін напав на будинок у Новому Селі і викрав її. По-друге, зник Домбровський разом із пристойною сумою грошей з мого сейфа. Завтра зранку збереш два загони, обнишпориш усі стежки, опитаєш усіх, хто хоч що-небудь бачив або чув. Я розраховую на тебе, полковнику.

— Батьку, дозволь мені очолити загін із пошуку Гертруди! — вигукнув білий як сніг Станіслав.

— Ні, сину, ти занадто збуджений. Тут потрібна твереза голова. Залишишся в палаці, і тобі постійно доповідатимуть про всі дії.

Слова «я розраховую на тебе, полковнику» Обух зрозумів правильно. Він товаришував із Домбровським, і той перед від’їздом усе йому розповів. Отож тепер полковник ламав голову, як зробити пошуки, з одного боку, показово активними, а з іншого — безрезультатними…

Станіслав, звичайно ж, не міг сидіти склавши руки і твердо вирішив провести своє розслідування того, що сталося. Вранці, вдосвіта, він відправився у Нове Село, опитав усіх, хто хоч що-небудь бачив або чув у той нещасливий день. Картина вимальовувалася вельми заплутана. З одного боку татари не могли собі дозволити викрадення однієї лише Гертруди — це було б більше схожим на замовлення. Тобто вони повинні були ще де-небудь наслідити. З другого, якщо викрадачі дізнаються, що Гертруда вагітна, вона стане для них тягарем. Що в цьому випадку зроблять з його дружиною? Відпустять? Навряд чи, їм не потрібний свідок. Тоді… Від однієї думки, що його дружину можуть убити, Станіславу стало страшно, настільки страшно, що він довго не міг опанувати себе. Ні, він повинен знайти своє кохання!

Але час ішов, а пошуки не давали результатів. Хтось бачив віз із татарами, що рухався на південь. Але коли Станіслав вимагав привести цю людину, свідок не знаходився. Суперечливі чутки були і про Домбровського: то він пішов на захід до Польщі, то його бачили на сході поблизу Умані. Але доля Домбровського мало хвилювала молодого графа. А дарма. Це була його велика помилка. І навіть коли поповзли чутки про те, що саме Домбровський за дорученням Потоцького-старшого викрав його дружину, Станіслав гнав від себе подібну думку.

Минув березень, настав квітень. Природа прокидалася від зимового заціпеніння. Сонечко спочатку несміливо, а потім усе рішучіше закликало здригнутися дерева, річку, звірів і людей. Ось і птиці з півдня прилетіли, і повітря наповнилося їхнім небесним співом. Але Станіслава не радували ні сонце, ні птахи, ані дзюрчання струмків.

В один із квітневих днів, стоячи біля вікна у своїй кімнаті, Потоцький-молодший спостерігав, як сонце, що світило з ранку, закрила темна хмара.

«Адже сьогодні виповнюється рівно рік, як я вперше побачив Гертруду», — подумав він.

Надворі стало тихо-тихо. Несподівано здалеку почувся гуркіт грому, який наближався.

І раптом у небі сяйнула блискавка і поцілила в дерево, що самотньо росло в полі і повз яке в цей момент у напрямку до їхнього палацу мчав вершник. Тут же пролунав потужний удар грому. І хоча Станіславу стало страшно, він не зачинив вікно, спостерігаючи за вершником. У нього стиснуло серце. Підсвідомо Потоцький відчував, що ця людина скаче до нього, і зараз він дізнається про ВСЕ!

Коли ввійшов слуга і доповів, що до нього гінець, Станіслав чимдуж спустився вниз.

— Графе, дуже хочу помилятися, але мені наказано передати вам, що Гертруда Коморовська мертва.

— Що ти несеш? — закричав Станіслав.

— Сьогодні мірошник з N вирішив після зими запустити свій водяний млин, і в лопаті мало не потрапило тіло молодої жінки.

— І що ж це значить?

— А значить те, що на руці у неї був перстень із вашим родовим гербом, а на грудях — золоте сердечко, всередині якого ваш маленький портрет.

— Ти брешеш!

— Я лише гонець, пане графе, і мені наказано передати вам ось це, — він вручив Потоцькому сердечко на ланцюжку.

Станіслав одразу ж упізнав медальйон. Він упізнав би його серед тисяч інших! Взявши сердечко, молодий Потоцький опустився в крісло, і плечі його почали здригатися. Станіслав ридав, не зважаючи на оточуючих. Йому здавалося, що життя скінчилося, що навряд чи він тепер має право мружитися від сонця, слухати спів птахів, бігати босоніж по вологій траві. Він повинен піти за своєю коханою. Так вирішила доля.

Молодий граф повільно підвівся, мовчки поглянув на батьків і сестер, подумки попрощався з ними і попрямував до своєї кімнати. Там сів за робочий стіл, довго дивився на портрет Гертруди, потім витягнув із верхнього ящика пістолет, повільно звів курок і приставив дуло до скроні.

Подальшого він майже не пам’ятав. Тільки відчув, як чиясь сильна рука вихопила знаряддя самогубства з його рук. Лише через деякий час він дізнався, що це був його вірний добрий Сераковський, який не випускав його з поля зору ні на хвилину. Як у тумані бачив він батька, який щось гнівно говорив йому, перелякані очі матері та сестер. Лише слова Оксани, подруги Гертруди, що він зраджує свою дружину, не знайшовши вбивць, він розчув дуже добре.

Станіслав пролежав непритомний майже тиждень. Коли прокинувся, його вразила порожнеча, що заповнила його всередині, цілковита байдужість до всього навколишнього. Чи то ліки подіяли, чи то хвороба притупила чутливість, він не знав. І коли батьки запропонували вирушити до Європи, він лише мовчки кивнув. Куди їхати? Все одно. Може бути, до Швейцарії? До Швейцарії. Або до Франції? До Франції. А до Італії? Можна й до Італії.

Через тиждень, наприкінці квітня 1771 року, граф Станіслав Фелікс Потоцький у супроводі Кароля Сераковського, ксьондза Вольфа, прислуги та охорони вирушив у тривалу подорож: спочатку до Швейцарії, а потім далі, далі і… буде видно.

Після його від’їзду до Кристинополя прибула комісія з розслідування причин смерті Гертруди (звістка про ці дивні події дійшла до короля Станіслава Августа). Комісія оселилася в палаці Потоцьких, де її членам було надано найгостинніший прийом. Пропрацювавши два місяці, чиновники так і не змогли знайти винних і, прихопивши з собою, крім документів, ще два вози подарунків, вирушили до Варшави доповідати про свої невтішні висновки. Сім’я Коморовських, схоже, теж змирилася з нещастям і припинила всяку боротьбу.

Але була у кристинопольському палаці одна непомітна, але непоступлива і принципова людина — Оксана, подруга Гертруди, яка вирішила, що ні за що не залишить цей злочин без відплати.

Після від’їзду комісії вона вирушила до церкви і заприсяглася знайти винних у смерті своєї подруги, майже сестри. Жіночою інтуїцією дівчина відчувала, що все це сталося через господиню палацу графиню Анну, але розуміла, що це потрібно довести.

Що вона знала про те, що сталося?

Отже, полковник Домбровський несподівано зник. Знаючи його відданість графу і багаторічну бездоганну службу, Оксана ні на мить не повірила в його злодійство, а потім і зникнення. Швидше за все, він — непотрібний свідок, і граф або десь ховає його, або він пішов за Гертрудою. Але й граф був дуже прив’язаний до Домбровського, довіряючи тому найбільш таємні доручення. Значить, полковник живий. Де ж його ховають? Спробувати розговорити старого Потоцького їй, звичайно ж, не вдасться. Стоп! Але ж Домбровський товаришував із полковником Обухом. Ось до нього-то й потрібно підібрати ключика.

Увесь наступний тиждень Оксана намагалася з’ясувати слабкості полковника. Жінки його цікавили мало, а от у чарку він зазирав залюбки. Але любив тільки добре вино. Із цим у графському палаці проблем не було. Тисячі пляшок, десятки бочок різних вин привозили з-за кордону і зберігали в погребах. Роздобути кілька пляшечок прекрасного напою фрейліні графині великих труднощів не складало. Значно важче було знайти привід для зустрічі, точніше, для спільного застілля з Обухом.

Напередодні чергової вечері за загальним столом Оксана домовилася зі слугою, який подавав вино, щоб той обмежив кількість пляшок біля полковника. Слуга віртуозно виконав доручення. Просто не ставити пляшки на стіл він не міг, зате дуже спритно підмінював майже повні порожніми. Полковник спочатку вимагав ще вина, але коли на нього стали звертати увагу, стих. Із-за столу він встав дуже засмученим і похмурим. Тут-то до нього й підійшла Оксана.

— Пане полковнику, — почала вона, усміхаючись. — Дозвольте вас запросити до мене в кімнату.

Полковник зміряв дівчину з голови до ніг похмурим поглядом:

— Мила моя, як кавалер я тобі не підійду. Підшукай собі кого-небудь молодшого.

— Ні-ні, ви мене не так зрозуміли. Просто у мене є кілька пляшок доброго вина, господиня подарувала, а я не п’ю. Я помітила, що вас сьогодні мучає спрага і…

Чоловік, який уже хотів іти далі, при словах «кілька пляшок вина» зацікавився, в очах з’явився блиск.

— О! Це зовсім інша справа, а я-то подумав, що ти зазіхнула на мою честь, — засміявся він.

Коли Обух неабияк захмелів (а в кутку вже стояли три порожні пляшки), Оксана нерішуче запитала:

— Пане полковнику, як вам служиться, не ображають господарі? Мене графиня недолюблює, навіть знущається з мене.

— Знаю, знаю, мила, — чоловік вирішив, що дівчині просто необхідно вилити комусь душу, і йому навіть лестило, що вона обрала саме його.

— Раніше я хоча б могла поскаржитися полковнику Домбровському, а тепер зовсім нікому. Де він тепер, нещасний? Може, і в живих його немає?

— Хе-хе, — крякнув Обух, покручуючи вуса. — Живий-здоровий твій Домбровський, — і підлив собі ще в склянку.

— Напевно, на чужині пропадає? — якомога байдужіше запитала Оксана.

— Та де там! Сидить тихо, як мишка, у Тальному, біля Умані, жирок нарощує.

— Так, значить, він не грабував господаря?

— Ні, звичайно, дорога.

— Чому ж він тоді ховається? — серце в Оксани ладне було вистрибнути.

Обух підвів свій важкий погляд на дівчину і довго мовчав, немов щось про себе вирішуючи.

— А от цього тобі, мила, краще не знати, та я й не скажу, — нарешті промовив він. — За частування спасибі, якщо буде погано, я завжди тобі допоможу.

Обух пішов, а Оксана, спустошена, звалилася в крісло. Їй уже було ясно, що Домбровський брав участь у викраденні Гертруди. Не вистачало тільки однієї ланки — повної впевненості. А для цього необхідно було їхати в Тальне. Сама Оксана того зробити не могла, тому вирушила до Коморовських.

Через кілька днів із Сушно до Умані на ярмарок відправився невеликий обоз. Основною його метою була не торгівля, а добування відомостей для Оксани. Щоб не поранити і без того вбитих горем батьків подруги, вона не розповіла їм про деталі, хоча і сказала, що все робиться для розкриття обставин смерті їхньої доньки.

З цього дня час для дівчини ніби зупинився. І лише через два місяці, перед самим Новим роком, вона отримала записку із Сушно: «Приїжджай, обоз повернувся».

Мовчки вислухала Оксана повідомлення про те, що саме Домбровський та його загін викрали Гертруду, про безглузду смерть дружини Станіслава Потоцького.

Наступного дня вона взяла сани і вирушила в ліс до баби Настусі.

— Я чекала на тебе, мила, — зустріла її ворожка. — Дай Бог тобі виконати свою місію.

Із цими словами баба Настуся передала Оксані маленьку пляшечку. Жінки подивилися одна одній в очі, розцілувалися і розлучилися назавжди.

Третього січня графиня Потоцька відправлялася зі своєю свитою в Сокаль. Подати графині ранкову каву зголосилася Оксана (зазвичай фрейліни кидали жереб, бо вранці господиня була нестерпна). По дорозі до спальні дівчина дістала пляшечку, накапала кілька крапель у чашку і ввійшла до кімнати.

— А, це ти, — буркнула графиня, не дивлячись на фрейліну.

— Графине, — несміливо почала Оксана. — Маю до вас прохання.

Потоцька скривилася.

— Знову проситимеш щось нікчемне.

— Я дякую вам, графине, і графу за вашу доброту і терпіння до мене, але сьогодні я хочу попросити вашої рекомендації в жіночий монастир у Львові. Я вирішила присвятити решту життя служінню Богові.

Потоцька надпила кави, уважно поглянула на свою фрейліну:

— Що ж, це, мабуть, наймудріше, що ти могла зробити у своєму житті.

Вона взяла аркуш паперу і написала листа до монастиря.

— Візьми і не думай потім проситися назад.

— Ніколи, графине, — опустила очі Оксана і вийшла.

Через годину, склавши речі, дівчина в екіпажі вирушила до монастиря.

Увечері графині Анні Потоцькій стало зле, а через півтора дні вона впала в безпам’ятство. Викликаний лікар констатував смерть від серцевого нападу.

Звістка про смерть дружини настільки вразила графа Франца Селезія, що він зліг. Подальше життя втратило для нього будь-який сенс. Потоцький почав поступово згасати, з серпня вже фактично не вставав із ліжка, а на початку жовтня запросив до себе дочок.

— Я вручаю вам два документи. Перший — мій заповіт. Основну частину земель я передаю Станіславу. Ви, дівчатка мої, теж не залишитеся у програші. Декілька сіл залишаю Кемеровським. Передайте їм: нехай пробачать, якщо зможуть. Другий документ — лист Станіславу. Надсилайте гінця. Я хочу попрощатися з сином і помиритися. Ідіть.

Уранці наступного дня граф Франц Селезій Потоцький помер.

Розділ 4. Кам’янець

— Слуга проведе тебе до твоєї каюти, — повідомив Боскамп. — А пізніше я чекаю тебе на вечерю.

— Добре, графе, — відповіла Софія. — Якщо ви дозволите, я ще трохи побуду на палубі.

Константинополь віддалявся. Прощавай, місто дитинства, прощайте, дівочі мрії!

Софії важко було згадувати останні півтора роки: смерть батька, зруйнований будинок — удар, який завдав землетрус, докорінно змінив усе життя сім’ї. Завжди вважалося, що батько вів своє підприємство успішно, тому і мати, й дочка відчували себе спокійно і впевнено, як за кам’яною стіною. І навіть тепер, коли батька не стало, їм здавалося, що проблем із грошима не буде, і, незважаючи на тяжкість утрати, майбутнє не виглядало суцільною трагедією. Вони не врахували, що мати Софії нічого не розуміла в юридичних тонкощах, та й багато економічних питань, якими займався Костянтин, були вище її розуміння. Замість того, щоб найняти адвоката, Марія повністю поклалася на бухгалтера чоловіка, який обіцяв вирішити всі питання найкращим чином. Спочатку жінка сама намагалася розібратися у справах чоловіка. Як виявилося, готівкових коштів було зовсім небагато, бо Костянтин вкладав гроші більшою мірою в закупівлю товарів, у розвиток свого підприємства і фінансування ще багатьох речей, не дуже доступних розумінню дружини. Майже повністю зруйнований будинок і розбитий корабель також не обіцяли покращення економічного становища сім’ї. Безліч паперів — кредитні зобов’язання, заставні, рахунки, податки — остаточно заплутали вдову, і вона повністю переклала всі справи на бухгалтера. Час ішов, а грошей не додавалося. Більше того, незабаром бухгалтер оголосив, що у сім’ї не вистачає коштів на відновлення будинку, тому найрозумнішим рішенням буде продаж залишків оселі й землі та купівля дешевшого житла. Так Софія з матір’ю опинилися на протилежному боці Золотого Рогу в районі Пера. Через півроку там їх і знайшов Боскамп Лясопольський.

— Я все знаю про ваше горе. Повернувшись із Варшави, я відразу попрямував у Фанар, але не знайшов вас там.

— Ми змушені були продати колишній будинок. Наш бухгалтер допоміг зробити це з найбільшою вигодою, — заплакала Марія.

— А ви знаєте, хто купив ваш будинок? — здивовано запитав Боскамп.

— Ні, але яке це тепер має значення?

— Дуже велике! — вигукнув поляк. — Новий власник вашого будинку і є ваш колишній бухгалтер. Схоже, цей пройдисвіт здорово обвів вас!

— О ні, не кажіть так. Він був дуже милостивий до нас і прийняв щиросердну участь у нашій долі!

— Цей негідник непогано нажився на вашому горі. Завтра ж подамо на нього до суду. Я цього так не залишу!

Суд не виявив нічого кримінального в діях бухгалтера (всі папери були в належному стані), хоча всі розуміли, що махінації мали місце. Подальше затягування судового процесу обіцяло перетворитися на просте викачування грошей, і Марія з Боскампом вирішили відступити.

Лясопольський став частим гостем у родині. Марія була ще дуже привабливою жінкою, і Кароль відверто залицявся до вдови, приносячи різні подарунки і надаючи їй знаки уваги. Софія спокійно ставилася до такої поведінки Лясопольського. Вона розуміла, що без чоловіка матері важко, до того ж іноземний дипломат був і непоганий собою, і багатий.

На той час Софії виповнилося сімнадцять років, і вона стала справжньою красунею.

— Час нашу дівчину виводити у світ, — якось мовив Боскамп, вручаючи Марії два запрошення на прийом і бал у польській місії.

Цей вечір виявився доленосним для юної грекині. Скромна проста дівчина відразу зуміла завоювати симпатії гостей. На балу зібралися дипломати майже з усіх європейських країн, від Франції до Росії. Знання французької, грецької та турецької мов, природна кмітливість і такт привернули до Софії увагу не тільки чоловіків, а й їхніх дружин. І після балу дружини дипломатів і міністрів, перебиваючи одна одну, запрошували її на посиденьки у свої салони, на бали та карнавали.

Господині салонів підбирали гостей з особливою ретельністю. Сюди потрапляли і світська знать, і поети, і філософи, і музиканти. Тут обговорювали нові досягнення людей творчих професій, порушували політичні питання і філософські теми, грали музику, читали вірші і просто приємно проводили час.

Софія як губка вбирала досі не відоме їй життя вишуканого товариства. Світські бесіди з їх прихованими уколами і каверзами, новини із життя столиць та царини моди, свіжі плітки і просто жіноче щебетання — все це приваблювало до салонів безліч гостей, незалежно від їхнього положення у суспільстві і вмісту їхніх гаманців.

Грекині дуже сподобалася фраза, кимось кинута, що салон — це термометр суспільства.

Незабаром після прийому в польській місії дівчина запропонувала матері запросити Боскампа за місто на грецькі гуляння в день Святої Трійці. Граф Кароль замовив яхту для себе і друзів, адже святкування планувалося на мальовничому острові Халкі.

Свято тривало три дні. Крім греків, на острів приїхало безліч турків, і хоча Трійця — християнське свято, це їх абсолютно не бентежило. Всі знали, що розваги в ці дні на кшталт карнавалу: переодягання, музика, танці, вино рікою, різноманітні страви з м’яса і риби надовго запам’ятовувалися і дітям, і молоді, і людям похилого віку. Лясопольському особливо сподобався танець, в якому брала участь і Софія. Молоді люди ставали в одну лінію, бралися за руки і, ритмічно прискорюючись, підстрибуючи і перебираючи ногами, доводили себе до збудження. А глибоко за північ найсміливіші бралися за еротичні танці.

Минуло кілька місяців. Якось слуга і писар Лясопольського, що симпатизував Софії, зайшли до неї. Останній, тримаючи в руках списаний аркуш паперу, таємничо промовив:

— Пан граф диктував мені листа до Варшави, і там є кілька слів про тебе. Якщо хочеш, я тобі їх зачитаю.

— Сподіваюся, там немає нічого поганого?

— Навпаки, особисто мені сподобалося. Слухай.

«Голова, яка нагадує голову знаменитої Фріни, її землячки, гідна різця Праксителя, прикрашена найчарівнішими очима світу й устами, в яких блищать дві низки красивих зубчиків; лінія підборіддя гідна захоплення, волосся — немов у Дафни, чоло і вуха архіпропорційні. Її голівка спочиває на шиї, яка, на жаль, не така досконала. Руки — як у античних статуй з її країни…

Її характеризують влучність мислення, тямущість і витонченість значно вище звичайного рівня. Софія міркує з природною логікою, тому її цілком можна було б вважати ученицею Аристотеля, оскільки у своїх софізмах вона досягла значної досконалості і може загнати будь-якого співрозмовника в глухий кут. Її проникливість і увага відображаються у виразі обличчя, у жестах, словах і думках. Пам’ять у неї просто чудова, ідей і хитрощів — більше всяких меж стоїцизму, її максима — радіти сьогодні, девіз — насолоджуватися втіхами, які маєш. Вільна від примх, гримас і солоденького кокетства, вона ніколи не буває сумною. Вигадує, прикрашає і розповідає свої історійки з такою імітацією правди і наївності, що навіть наймудріший дав би себе обдурити, якщо б його не попередили. Ніколи не дивується примхам долі, не виявляє надмірної радості чи суму, звичні для простого люду у хвилини успіху або невдачі. Скромна і без претензій, завжди задоволена і в доброму гуморі, вона здобула прихильність усіх без винятку в будинку місії. Хоча, незважаючи на рекомендації господаря, її часто обслуговували не найкращим чином, вона ніколи нікому не скаржилася. Гофмейстер стверджує, що ця дівчина — справжній ангел…»

Писар підняв голову. Софія навіть зашарілася від такої схвальної оцінки міністра.

— Спасибі, — подякувала вона писарю і дала тому монетку за працю.

Після цих подій минуло більше півроку, і ось місяць тому міністр Боскамп Лясопольський отримав листа від короля Станіслава Августа із вказівкою повернутися до Варшави.

Питання про майбутнє Софії постало дуже серйозно. На сімейній раді було вирішено, що вона вирушить із Боскампом до Європи. Звичайно, існував певний ризик, бо гарантувати дівчині безхмарне майбутнє міністр не міг. Але й залишатися в Стамбулі не було ніякої можливості: в кращому випадку на юну красуню очікував гарем…

Софія відігнала похмурі думки, що оволодівали нею. Рішення прийняте, назад дороги немає. І що б тепер не сталося, вона не відступить. Тільки вперед!

Дівчина залишилася сама в каюті. Вона вперше перебувала на кораблі як пасажир. Це було для неї дуже незвичним — хотілося мріяти і мріяти.

Її самотність перервав стуку двері. Софія відчинила.

— Від графа, — повідомив слуга і поставив на столик великий плетений саквояж. Уклонившись, слуга зник.

Грекиня підійшла до столика і відкрила подарунок. У валізі лежали найтонша білизна, нічні сорочки з батисту, перламутрові коробочки із запашними маслами, білилами, рум’янами.

І Софії відразу стало зрозуміло, чим завершиться сьогоднішня вечеря. Їй зовсім цього не хотілося (до Боскампа як жінка вона не мала ніяких почуттів). Дівчину тривожила її подальша доля. Що та їй приготувала? В яку смугу життя вона вступає? У щасливу, зі стрімким виром, який винесе її на саму вершину до світу мрій із багатством і визнанням, або ж у згубну й опустить на саме дно, з якого вона щойно піднялася.

Усе тепер залежить від цієї людини, від Боскампа. Вона тепер повністю йому коритиметься. І якщо вже так склалося, виконає сьогодні ввечері всі його бажання.

Красуня роздяглася догола і почала приводити себе до ладу. Після вмивання зі заздалегідь підготовленого кимось глечика з водою Софія почала натирати себе ароматичною олією. Розчесавши густе кучеряве смоляне волосся і помилувавшись собою у дзеркалі, оголена зовсім, юна дівчина вигукнула про себе: «А все-таки я гарна!»

О, молодість! Навіть у найважчі хвилини ти дозволяєш нам з оптимізмом сприймати прийдешні негаразди!

У призначений час за Софією прийшов посильний і провів грекиню до каюти посла.

Дівчина постукала в двері, й одразу ж Боскамп відчинив їх. Він чекав на неї і не приховував цього. У каюті панував напівморок, тільки дві свічки ледь мерехтіли. На столику стояли тарелі з легкими закусками, фруктами і пляшки з вином.

— Добрий вечір, графе.

— Проходь, проходь, Софіє, — усміхнувся Лясопольський. — Яка ти сьогодні чарівна! Сідай. Попереду у нас довгий шлях до Варшави, тому ми повинні як слід відзначити початок цієї подорожі.

Із цими словами чоловік налив вино в келихи і додав:

— Повір мені, я щиро бажаю тобі досягти в нашому суспільстві значних висот.

Після випитого вина на щоках Софії з’явився легкий рум’янець, і це ще більше розохотило графа.

Він почав розповідати якусь веселу історію, розмашисто жестикулюючи руками, але Софія майже не чула його: вона з легким страхом очікувала завершення вечері. Боскамп відчув це, підійшов і вклав її руку в свою. Потім підніс до губ і почав цілувати. Дівчина затамувала подих. Раптом його рука ніжно доторкнулась до її волосся і повільно опустилася на шию. Він почав часто цілувати її чоло, скроні, шию. Софія намагалася відхилити свою голову, уникнути його дотику, але раптом вона зловила себе на думці, що їй усе-таки приємно. Несподівано він розстебнув ґудзик на її сукні, потім іще один і збуджено попросив:

— Прошу тебе…

У цих словах були і прохання, і наказ, і, головне, впевненість у своїх діях.

Софія все зрозуміла, повільно розстебнула інші застібки на сукні, зняла білизну і, залишившись зовсім голою, із заплющеними очима лягла на ліжко.

Боскамп задув свічки і при таємничому світлі місяця замилувався грекинею. Але навіть при такому слабкому освітленні він помітив, як палали щоки юної дівчини, а її високі груди піднімалися від частого дихання. Він милувався її чорним волоссям, злегка смаглявим обличчям, що поки не знало пудри. Було дуже тихо, тільки ледь чутно плескалися хвилі за бортом.

Софія подумала: «Він дивиться на мене, абсолютно голу. А може бути, це не я? Ні, все-таки я. Що ж я відчуваю? Цікавість. Так, цікавість, я завмираю від невідомості. Що він зробить? Яким буде його перший дотик? І невже зараз я пізнаю таємницю посвячення у кохання?»

Він почав ніжно погладжувати її, пестити груди, не забуваючи при цьому весь час повторювати ласкаві слова. І коли її збудження досягло межі, гострий біль пронизав її наскрізь. Софія застогнала і забилася в його обіймах…

Подорож наближалася до завершення. Вдалині високо над Дністром виросла фортеця.

— Що це за цитадель? — запитала Софія.

— Це неприступна фортеця Хотин. Ще нікому не вдавалося завоювати її штурмом. Взяти її можливо тільки змором, — відповів Боскамп.

— О, пан посол має рацію. Цей форпост Великої Порти не дістанеться нікому, якщо тільки Аллах не захоче цього, — з цими словами турок, що був поруч, пішов до себе і за мить повернувся з товстою книгою в руках. — Я дарую цю турецьку книгу прекрасній супутниці, а про фортецю Хотин вона може прочитати прямо зараз.

Софія взяла в руки книгу в гарній палітурці, на якій золотими літерами було написано «Валахія, Молдавія і Україна в турецькому описі 1740 р.».

Турок розгорнув книгу в потрібному місці, і дівчина почала читати:

«Хотин розташований у вузькій долині Дністра на молдавському березі. Нижче старої кам’яної фортеці, поставленої на скелі, зведені нові укріплення у формі мішків. Усередині старої фортеці знаходиться мечеть, перероблена зі старої церкви, житло джебеджібаші, діздара, артилерійські казарми і будинок імама і муедзина. Ця стара фортеця збудована з великим мистецтвом і умінням. Льохи мають склади, з яких є виходи в кам’яні криті переходи і коридори. У прекрасні кімнати гарнізону піднімаємося сходами, як на мінарет. Легенда розповідає, що в них колись містився гарем. Посеред цієї старої фортеці є джерело, викопане у скелі; його глибина 300 сажнів, і воно живиться водою з Дністра. Там є талісман, що оберігає фортецю, так що в ній не можуть жити ні скорпіони, ні змії, ні небезпечні плазуни, ані навіть кури і голуби. Останніх необхідно доставляти ззовні, а якщо потримати кілька днів усередині, то вони дохнуть. Так само гинуть і випадково завезені в фортецю разом із сіном змії, щойно доторкнуться до землі. Вежі дуже високі, але вони малокорисні, тому що над ними панують сусідні височини, і їх легко можуть досягти снаряди із зовнішніх позицій, де розташований палац паші.

Побудована за старим містом фортеця має ворота: Константинопольські, Тімішорські, Водяні й Таємні. У зовнішньому дворі є дві лазні, дві мечеті, а поблизу Константинопольських воріт багато крамниць; перед внутрішньою фортецею — лазня і ворота енічер-агасі, поблизу неї — мечеть і казарми яничарів; нарешті, на краю долини розташований пороховий склад».

Софія глянула на фортецю: здалеку вона виглядала як іграшкова.

«Усередині, праворуч від Константинопольських воріт, знаходилися артилерійські казарми і приміщення для возів, темниця агалів і палац дефтердара, зліва — хлібна комора, велика і майстерно збудована, подібної до якої немає ні в Румелії, ні в Порті, ані в інших фортецях. За вказівкою автора, на підставі найвищого наказу дошки були доставлені молдавським воєводою, вирізані з тамтешнього гірського дубу, мали довжину 24 ліктя, ширину 2 долоні і товщину півдолоні. Поряд із лазнею дефтердара Касим-ефенді — гарно побудована школа й арка.

До приходу росіян життя в Хотині було дешевим. Так, 2 кили пшениці коштували 10 пара, 1500 окка найліпшого борошна — 1 гуруш, 25 окка масла — 1 гуруш. Лікоть польського сукна коштував від 15 до 40 пара максимум. Дуже добру лисячу шубу можна було отримати за 20–30 гурушей, а хутро видри — за 2 аспра, соболь — за 8 пара, російську лисицю — за 40–50 пара. Стільки ж коштувала і лисиця нафе [1]. Куниче хутро польські купці продавали по 2 гуруша зв’язку 60 і ще просили тебе взяти, тому що на кожному розі було повно. Чай, бурштин, імбир, гвоздика і мускатний горіх перебували в достатку. Кориця і гвоздика коштували в крамницях по 4 гуруша окка. Тканина була трьох сортів: найкраща по 80 гурушей, другого сорту по 45–50 гурушей, а третього — ще дешевше. Що стосується чаю, позументів і бурштину, автор цих рядків відтіля ще звернув на них увагу Порти. Особливо польський ситець вивозився звідси в Константинополь. Лікоть коштував 10 пара, а найкращий — 40 гурушей.

Клімат у Хотині дуже добрий, вода чиста, багато джерел, пагорби — зелені, як смарагд діброви. Фруктів — яблук, груш, слив — великий достаток і чудової якості. Є сорт чорносливу, який так легко перетравлюється, що вранці натщесерце можна з’їсти 500 штук. Кісточки самі вискакують назовні. У долинах ростуть суниця й особливий сорт малини. Її ягода схожа на ягоду шипшини, а листок — на листок аґрусу, у неї приємний мускусний запах, вона вивозиться до Константинополя, де продається на окка. Дика вишня велика, як горіх, а стовбур дикої шипшини має товщину з палець. Околиці Хотина оточені фруктовими садами і городами. Черешні та вишні є в достатку. Завдяки гарному повітрю відсутня лихоманка та інші подібні хвороби. Цікаво, що хліб тут зберігається невимолоченим у коморах, інакше через місяць він згниє. Деякі снопи стоять так і десять років».

У Жванці на них очікував молодий офіцер з охороною.

Це був чоловік років тридцяти п’яти, досить високий, з маленькими вусиками і скуйовдженою головою. Спочатку він заговорив польською, але, помітивши, що Софія не розуміє його, перейшов на французьку. Обличчя грекині осяяла ледь помітна посмішка, а офіцер представився гостям:

— Майор Йозеф де Вітте, помічник коменданта Кам’янецької фортеці. Батько удостоїв мене великої честі, доручивши зустріти вас і супроводжувати до Кам’янця.

Софія помітила, що викликала у майора неприхований інтерес. Він напевно не очікував, що у посла буде така прекрасна супутниця.

На березі на них чекали дві карети і два вози. Поки чоловіки розмовляли, грекиня, щоб не здатися нескромною, відійшла в бік і з цікавістю спостерігала, як слуги завантажують вози скарбом, набутим Лясопольським у Стамбулі.

Як тільки навантажені до верху вози рушили у напрямку Кам’янця, майор запропонував Боскампу та особам, які його супроводжували, зайняти місця в каретах, а сам легко скочив на коня.

Уранці наступного дня Йозеф, його сестра Консолата і Софія, наспіх поснідавши, поїхали верхи на конях оглядати визначні пам’ятки Кам’янецької фортеці.

— Ви поляки? — запитала Софія.

— Ні, весь наш рід походить із голландців. Дід на початку століття найнявся на службу в російську армію, брав участь у боях під Полтавою (навіть відзначився там), але потім перевівся в польську армію і був направлений до Кам’янця. Батько в мене взагалі унікальна особистість. Тут, у фортеці, він почав службу в чині штик-юнкера, а тепер — комендант Кам’янецької фортеці і всіх прикордонних фортець і замків, генерал-майор коронного війська і полковник коронної артилерії. Ну а я, ваш слуга, поки ще майор. Так що всі чоловіки в нашій сім’ї — професійні військові, — гордо усміхнувся Йозеф.

Молоді люди доїхали до турецького мосту.

— Огляд почнемо звідси, — мовив Йозеф.

Софія глянула вниз, і голова у неї пішла обертом.

— Боже, яка висота! — вигукнула дівчина.

— Усе, що за нами, і є фортеця, — пояснив офіцер. — А попереду — замок. Унизу річка Смотрич — головний архітектор, точніше, скульптор Кам’янецького каньйону. Важко повірити, що така маленька річечка створила таку величезну ущелину. Смотрич починається тут, тут же й закінчується. Річка робить петлю у вигляді грецької літери «омега». І от усередині цього кола, як на острові, розташований наш Кам’янець.

— Я людина не військова, але мені здається, що сама природа підготувала це місце для фортеці, — зауважила Софія.

— Так, людині залишалося дещо доповнити це природне спорудження кріпосними стінами та вежами. І ось перед вами неприступний бастіон, — підхопив офіцер.

— Напевно, каньйон дуже довгий?

— Коли-небудь ми обов’язково прогуляємося вздовж його стін. Це будуть дуже цікаві тисячі кроків.

Софія кивнула: їй сподобалася така впевненість Йозефа.

Молоді люди повернулися у бік замку. Казкової краси старий замок виглядав як на малюнку: висячи над прірвою в декількох десятках метрів над землею, з дев’ятьма великими вежами і двома маленькими, він загрозливо зустрічав усіх гарматами, які сховалися в бійницях і просто в кріпосних стінах.

— А зараз ви побачите ще одне незвичайне видовище.

Йозеф підійшов до офіцера, щось сказав йому. Той усміхнувся і віддав кілька наказів підлеглим. Солдати швидко зарядили гармату на кріпосній стіні, і вусатий сержант підніс гніт до гармати.

— Затискуйте вуха! — прокричала Консолата Софії.

Пролунав гучний постріл, і миттєво каньйон ожив: тисячі, ні, мільйони птахів, що мирно сиділи у своїх гніздах і кублах на скелях ущелини, наповнили все навколо криком, гамором, шелестом крил. Маленькі горобці пурхали серед великих, трохи незграбних лелек, моторошне каркання ворон перегукувалося з несамовитим криком горлиць. Каньйон ухав, стогнав, гарчав, скрипів, пищав і верещав…

Наприкінці прогулянки наша трійця дісталася до костелу Петра і Павла. Перед аркою, що вела до костелу, Йозеф і його супутниці спішилися.

— Загадуйте бажання, — запропонувала Консолата. — У кожного, хто пройде під аркою, воно обов’язково здійсниться.

Софія замислилася. В останні дні життя подарувало стільки нових вражень, а ще кілька тижнів тому воно здавалося їй безвихідним. А тепер вона тут, у чужій, але гарній країні, у компанії галантного офіцера і його сестри…

Грекиня відчула на собі чийсь пильний погляд і, підвівши очі, побачила Йозефа, що спостерігав за нею. Їхні очі зустрілися, і вона зрозуміла, що подобається молодому офіцеру. Дівчина поспішно відвела свій погляд, таким чином даючи йому зрозуміти, що не готова до мовчазного діалогу.

«Мабуть, найбільше мені хотілося б зазирнути в майбутнє, дізнатися, яка доля мені вготована хоча б на найближчий час, — подумала вона. — Напевно, це і є моє головне бажання».

Молоді люди підійшли до костелу. І тут на Софію чекав ще один сюрприз. Поруч із католицьким храмом стояв турецький мінарет, на вершині якого піднеслась статуя Мадонни.

— Як таке могло статися? — грекиня завмерла від подиву.

— О, саме це місце і може розповісти подорожньому, як змінювалася влада в Кам’янці, які народи ним володіли. Спочатку був побудований кафедральний костел, потім, коли місто завоювали турки, перетворили його на мечеть, а поруч прибудували мінарет. Коли турки пішли, спочатку було вирішено знести мінарет, але розум переміг. І тоді як символ торжества християнства над ісламом на вершині мінарету піднеслася Мадонна, а під її ногами — півмісяць, символ Османської імперії.

Подорожуючі виїхали за місто, щоб помилуватися цим архітектурним дивом на відстані. Йозеф спеціально вивіз дівчат на заході сонця, щоб вони могли побачити, як змінюється місто в сутінки: загравою відсвічували вікна будинків, а золоті куполи церков грали сонячними відблисками у воді. Але ось сонце приготувалося сховатися за обрій, і хоча ще не було темно, запалили ліхтарі. Кам’яне місто поступово перетворилося на один великий казковий палац із середньовічного царства. Освітлений вогнями, він постав у зовсім іншому вигляді: силуети храмів, будинків і споруд на тлі темно-синього неба створювали враження містичного місця, що зберігає в собі тисячі таємниць. Багатоповерхова Кушнірська башта своєю верхівкою уперлася в саме небо, яке, як мозаїкою, складало купол ночі килимом незліченних зірок. І все це оточене казковою стрічкою Смотрича, водне дзеркало якого збільшувало місто до нескінченності.

Софія, затамувавши подих, милувалася цією красою…

Настав час повертатися до будинку графа де Вітте. Тільки тепер Софія змогла як слід роздивитися його. Це був великий двоповерховий маєток із мансардою на другому поверсі. Два різьблених білокам’яних портали прикрашували квіти, рослини і фігурки загадкових міфічних тварин.

Коли молоді люди повернулися з прогулянки, Ян де Вітте і Боскамп Лясопольський пили каву на мансарді і про щось розмовляли.

— Сподіваюся, діти показали вам місто у всій красі, — звернувся де Вітте до Софії.

— Так, тільки не вдалося побачити замок, — зітхнула дівчина, але відразу ж пожвавішала: — Мені здається, військових потрібно виселити з цього міста.

Усі присутні здивовано глянули на неї.

— Так-так, виселити, — усміхнулася грекиня. — І поселити тут художників і поетів, щоб вони оспівували всю цю красу. А за кількістю церков місто нагадало мені Стамбул. Там теж є і християнські, і вірменські, і єврейські храми.

Цими словами Софія, не підозрюючи того, заслужила симпатію старшого Вітте — в глибині душі більше архітектора і художника, ніж військового.

— А що, молоді люди, — звернувся до них Ян. — Ми тут із графом Боскампом вирішили запропонувати вам через тиждень влаштувати бал на честь нашого посла. Ви не проти?

— Таточку, я обома руками за! — скрикнула Консолата. — А ти, Йозефе?

— Я не заперечую, — відповів майор більш стримано і злегка нахилив голову.

— Ну от і славно, організаційні питання я беру на себе. Ти, Консолато, займешся запрошеннями, Йозеф — оркестром. Список гостей обговоримо ввечері. А ви, Софія, повинні стати родзинкою нашого балу.

Ян де Вітте, голландець за походженням, почав службу в Кам’янці в чині штик-юнкера. У Європі він здобув прекрасну освіту в галузі військової та цивільної архітектури. Чудово малював. За понад 20 років комендантства запропонував десятки військово-інженерних планів модернізації фортеці, більшість із яких були втілені в життя. Фортеця модернізувалася паралельно з поліпшенням ворожої артилерії, здатної з кожним роком руйнувати все неприступніші бастіони.

Коли Ян де Вітте прийняв командування фортецею, там налічувалася 101 гармата. Майже всі лафети, осі і колеса були гнилі, розбиті, тому й артилерія — непридатною як до оборони фортеці, так і для польових експедицій. Бракувало не лише боєприпасів для гармат, а й пороху.

Під керівництвом молодого полковника швидко відремонтували ще придатні гармати та фортифікаційні споруди, побудували нові казарми для особового складу, новий ливарний двір для виробництва гармат (з цією метою виписали ливарника-людвисара з Прусії Франца Йоганна Водика). Тут майстри-ливарники відливали гармати різноманітного калібру та типу. Тут же виготовляли ядра, картечні заряди, гранати артилерійські і ручні. Внизу, на річці, побудували млини, де мололи і перемішували сірку, селітру та деревне вугілля для виготовлення пороху. Був відремонтований і модернізований цейхгауз для зберігання арсеналу зброї. При цьому чисельність останнього була подвоєна, і становила від половини до третини озброєнь усієї Речі Посполитої, значно перевищуючи варшавський арсенал. Кам’янець став одним із головних артилерійських центрів держави. Більше того, Ян де Вітте запропонував побудувати фабрику зброї, підкріпивши пропозицію інженерними та економічними розрахунками. Але ця ідея так і залишилася на папері.

Отже, лише згаданого вистачило б, щоб звести Яна де Вітте в ранг видатних військових інженерів-архітекторів XVIII століття. Але в душі інженера постійно боролися між собою архітектор військовий і цивільний. Причому останній залишив після себе не менше пам’яток архітектури. Просто перерахуємо їх. Отож, Ян де Вітте — автор проектів таких споруд:

— костелу Босих Кармелітів у Бердичеві;

— палаців Сапєг та Любомирських у Львові;

— Домініканського костелу в Тернополі;

— костелу кількох будинків, зокрема самого Вітте разом із «садами Вітте» у Кам’янці;

— і, нарешті, вершина творчості — Домініканський костелу Львові.

Звістка про прийдешній бал швидко облетіла місто — не тільки знать, а й чиновники, купецтво, офіцери, вчителі завмерли в очікуванні цієї радісної події (останнім часом бали в місті не були такими частими, як хотілося б).

«Запросять чи не запросять?» — стало головним питанням для більшості жителів Кам’янця. І коли бажане запрошення надходило, був привід для радості: старшому поколінню лестило, що вони шановані люди, а для молоді це була можливість з’явитися у найвищому товаристві.

Щойно всі запрошення були розіслані, почалася підготовка до вечора. Миттєво розійшлися з лавок євреїв відрізи, стрічки, мережива, біжутерія та інші атрибути вечірніх туалетів. А кравці, схоже, працювали цілодобово. Молоді офіцери спішно приводили до ладу свої парадні мундири.

У будинку де Вітте теж був передсвятковий переполох.

Софія розуміла, що буде об’єктом найпильнішої уваги й обговорення на балу. І їй дуже хотілося не загубитися серед усього цього блиску дорогоцінних каменів, шелесту вечірніх суконь і віял, мерехтіння свічок і аромату парфумів.

Вона уважно переглянула вміст саквояжу, подарованого їй на кораблі Лясопольським. Дівчина задоволено усміхнулася, знайшовши там білу бальну сукню з рожевими вставками, білі довгі (майже до ліктя) рукавички, чорну вечірню сукню з оксамиту, витончений капелюшок у тон, прикрашений червоними квітами, і, нарешті, золотаво-жовтий грецький наряд. Побачивши таку кількість убрання, вона, як і будь-яка жінка, відразу ж захотіла все це приміряти, ну і, звичайно, помилуватися собою у дзеркалі.

У двері постукали, ввійшла Консолата. Її не можна було назвати красунею. Висока і струнка, хоч і трохи худорлява, завдяки граціозній поставі, життєрадісному блиску очей вона була дуже привабливою. Побачивши вбрання Софії, дівчина відразу погодилася допомогти його приміряти.

Біла сукня так підкреслила вродливе, ледь смагляве обличчя грекині, її чорні очі і темне волосся, що Консолата мимоволі скрикнула від захвату:

— Яка ти гарна, Софіє! Тобі обов’язково треба бути на балі саме в цій сукні.

Але коли гостя вбралася у чорну оксамитову, більш облягаючу сукню, яка підкреслила виточену постать, високі груди грекині, оголила ніжні плечі і злилася в єдиній кольоровій гамі з розкішним волоссям, захопленню Консолати не було меж.

А глянувши на себе в дзеркало в золотаво-жовтому грецькому вбранні, Софія сама завмерла, відчуваючи, що вона просто випромінює весняну свіжість!

Отож, дівчата так і не визначилися з убранням, залишивши вибір на останній день.

Підготовка до балу йшла повним ходом: молоді люди збиралися то втрьох, то попарно, всі разом обговорювали програму танцювального вечора, заходили знайомі молодих де Вітте дізнатися, які танці готувати до свята, пропонували свої номери, конкурси та лотереї. Вечорами у вікнах багатьох будинків спостерігалася одна й та ж картина: огрядні матусі тренують своїх доньок, згадуючи ті чи інші па, батьки сімейств при цьому ховаються у відлюдних закутках, щоб, не дай Боже, не опинитися між матір’ю і дочкою в момент, коли вони радіють чи сваряться.

Софія деяких танців не знала, тому Консолата взяла на себе зобов’язання навчити гостю. З польським, що відкриває бал, особливих проблем не виникло (незважаючи на його уявну простоту, дівчатам таки довелося трохи попрацювати над поставою, урочистістю виходу і граціозністю). Менует Софія згадала досить швидко, а от мазурці довелося приділити час.

Йозеф із Консолатою готували якийсь сюрприз, репетируючи в кімнаті сестри. До того ж майор займався військовим оркестром і списками молодих офіцерів (запрошених військових і дівчат мало бути порівну).

Старший де Вітте збирав кошти на бал (за передплатою), обговорював із дружиною Маріанною меню вечері.

І ось нарешті бал.

Військовий оркестр заграв урочистий польський. За етикетом, у першій парі повинен був іти посол Лясопольський з господинею дому. Але замість Маріанни з Боскампом виступала її дочка Консолата. За ними — Ян де Вітте з Софією Клавоне. Їхній вихід викликав подих захоплення, особливо серед чоловічої частини запрошених. Софія в останній момент вирішила надіти білу декольтовану сукню і, як вона зрозуміла, не помилилася. Чоловіки навіть дещо забарилися, розглядаючи грекиню, а потім, немов схаменувшись, почали підходити до дам і запрошувати їх на польський. Третю пару склав Йозеф де Вітте з донькою вірменського купця Григоряна. Далі йшли офіцери, купці, чиновники різного рангу, яких Софія не знала. Зачарована строкатістю костюмів, яскравістю світла, музикою, офіцерськими еполетами, вона була щаслива. Дівчині здавалося, що вона не танцює, а пливе, і навіть прості реверанси з нахилами приносили їй велике задоволення. Грекиня пливла б ще і ще, але раптом музика замовкла. Ян де Вітте уклонився своїй дамі на знак подяки і разом із послом та іншими чоловіками вирушив на другий поверх на мансарду, де вже стояли ломберні столики для гри в карти.

Заграли мазурку, і до Софії попрямував Йозеф де Вітте у своєму парадному майорському мундирі. Частина жінок зібралася біля господині будинку Маріанни де Вітте, інші — біля огрядної дружини поміщика Фальківського. Незабаром матусі почали діставати з рукавів хусточки, крадькома витирати сльози розчулення, переживаючи за власних чад і згадуючи свій дебют на балу.

Далі був величний і складний менует, і тут не обійшлося без курйозів. Деякі пари мимоволі зіштовхувалися, партнери плутали рухи, але це не бентежило молодих людей — веселощі вже набрали обертів.

Після де Вітте на черговий танець нашу грекиню запросив високий капітан, потім сором’язливий багнет-юнкер, потім знову Йозеф. Софії захотілося пити, галантний кавалер підкликав лакея, що розносив прохолодні напої.

— Який сьогодні прекрасний вечір, — з усмішкою мовила Софія.

— Так, а попереду ще стільки цікавого! Так що готуйтеся, — відповів майор і закружляв дівчину в танці.

Після запальної французької кадрилі музика раптово замовкла, і на середину зали вийшли брат і сестра де Вітте.

— А тепер довгоочікуваний сюрприз! — оголосив Йозеф. — Півроку тому я був у Відні. Там у моду входить новий танець із цікавою назвою walzer. Зараз ми з сестрою спробуємо показати його.

Йозеф глянув на диригента оркестру і кивнув головою. Заграла музика. Де Вітте підійшов до Консолати, взяв однією рукою даму за талію, а в другу поклав її руку — і вони закружляли в танці.

Якийсь час присутні оторопіло дивилися на танцюючу пару, навіть картярі спустилися побачити це дійство. І тут Софія, яка стояла біля поважних дам, почула спочатку несміливі, а потім впевненіші вигуки:

— Але це ж непристойно!

— Вульгарно!

— Це справжня розпуста!

Так-так, дорогий читачу! Саме так був сприйнятий наприкінці XVIII століття майбутній «король усіх балів» — вальс, не тільки в Кам’янці, а й у Європі. Ще кілька десятків років він завойовував собі право присутності на балах. Річ у тому, що найвищою мірою близькості партнерів у танцях тих часів був легкий дотик кінчиками пальців. І те, що Йозеф узяв партнерку за талію, викликало бурхливий протест дам. Це вважалося аморальним і надто сексуальним. А проте новий танець не викликав протесту у представників сильної статі, які виявили непідробний інтерес до пари.

У молоді ставлення до танцю теж було неоднозначним. Проте його завершення потонуло в криках «браво» та оплесках. Кілька гостей, серед них і Софія, тут же зажадали від Йозефа і Консолати показати основні фігури вальсу, і брат із сестрою залюбки їх демонстрували, хоча самі були ще далекі від досконалості.

Перший урок вальсу був сповнений веселощів, дурощів, своєрідної гри. Офіцери, які лише спостерігали, голосно і відверто кепкували над своїми товаришами і при цьому від душі сміялися.

Вечір явно удався. Закінчити бал вирішили танцем-грою котильйоном, а поки — перерватися на вечерю. За столом сміх і жарти не припинялися, було багато заздоровниць за господарів і гостей. Софія мало що розуміла: розмова йшла в основному польською та українською мовами, але радісний настрій присутніх передався і їй. Разом з тим вона відчувала на собі косі погляди деяких гостей. Інші, навпаки, дивилися дуже доброзичливо і усміхалися їй.

«Ну що ж, так, напевно, і має бути», — подумала грекиня.

Після вечері старий граф запросив гостей подихати свіжим повітрям у внутрішньому дворику маєтку, який, як і сам будинок, був предметом гордості архітектора і являв собою наче продовження основної будівлі. Ян де Вітте вдало використав нерівність рельєфу — пологий спуск — і влаштував там дві тераси на різних рівнях. На невеликій площі це виглядало дуже ефектно. У центрі верхньої тераси на квітковій клумбі стояла величезна чаша з водою, що стікала далі створеним рукою майстра гірським струмком і народжувала дзюркотливий союз каменю і води. Вода, спадаючи з верхньої тераси, закінчувала свій шляху крихітному ставку на нижній терасі. Зручно розташовані лави дозволяли вдень милуватися грою переломленого у воді світла, прислухаючись до шуму водного каскаду, заряджатися життєвою енергією або мріяти про щось приємне. Ну а ввечері, коли слуги запалювали у дворику ліхтарі, розташовані, до речі, зі знанням справи, блиск струменів, м’яке дзюрчання води і химерної форми дерева надавали цьому куточку романтичності, ілюзії первозданності. Дерев у саду було небагато, і це робило дворик просторим і повітряним. На верхній терасі недалеко від будинку стояла невелика, потопаюча у звисаючій зелені кругла альтанка. Розташована в цьому затишному куточку двору, вона була улюбленим місцем неквапливих бесід, ділових зустрічей. Оповиті плющем і ліанами кам’яні стіни внутрішнього дворику оживали влітку, але і взимку, коли рослини оголювалися, вони виглядали дуже оригінально, бо Ян де Вітте оздобив їх мозаїкою з різнокольорових каменів.

Несподівано освітилася нижня тераса.

— Феєрверк! — закричали жінки.

Чотири вогняних фонтанчики заграли різними кольорами, незабаром до них приєдналися невеликі вогняні млини, що крутилися як справжні. Трохи згодом у центрі тераси з огорожі, створюючи враження суцільної стіни струмливого полум’я, кинувся донизу вогнепад. Казкові млини ще розсипали свої палаючі струмені, а в небо вже злітали ракети — зелені, червоні, жовті; вони ринули вгору, крутились, як змії, і зникали в темряві нічного неба. Але ось згасла остання ракета, а разом з нею зник і феєрверк — на нічне небо опустилася оксамитова завіса темряви. Всі зааплодували в захваті від побаченого, вважаючи, що це кінець вогняної вистави. Але присутні забули, що головний режисер цього дійства — Ян де Вітте, і архітектор, і художник, і артилерист водночас, який вирішив сьогодні перетворити небо на гігантське художнє полотно. Далі сталося те, що неможливо описати словами, а потрібно бачити і сприймати як диво. У небі-полотні над старою фортецею один за одним з’являлися різні вогняні малюнки: розкішні півонії чергувалися з коралами, кульбаби перемежовувалися срібною павутиною, тріск ракет, що розривалися, змінювався громом гармат, які вивергали вогонь. Кольорові хвилі накочувалися на застиглих у подиві гостей. Дійство тривало кілька хвилин. Вогняний міраж зник так само несподівано, які з’явився. Гості були в захваті!

Через кілька хвилин Йозеф де Вітте оголосив про продовження балу. Матусі з татусями почали поступово роз’їжджатися, а молодь продовжувала веселитися.

Бал завершував котильйон — танець-гра, улюблена забава юного покоління. Це дійство могло тривати понад дві години — і весь час під музику мазурки, вальсу і польки. Танці чергувалися з іграми у струмочок і фанти, повторенням усіляких танцювальних па за провідною парою.

Софія мала незмінний успіху чоловіків, але більше всіх їй приділяв увагу Йозеф. Грекиня була просто щаслива, сміялася, жартувала, перемежовуючи французькі слова із грецькими. Присутні поглядали на пару з деякою іронією.

Після чергового туру де Вітте підвів дівчину до Боскампа, а сам вийшов на повітря — побути наодинці і розібратися зі своїми думками. Софія подобалася йому, вона безсумнівно була дуже гарна. Її мила усмішка просто зачаровувала, крім того, в ній відчувалася якась рідкісна природність. «Цікаво, чи подобаюся я їй?» — тривожився майор. Його думки перервав сміх праворуч — група офіцерів щось весело обговорювала. Йозеф радісно попрямував до них, але, підійшовши ближче, раптово зупинився: офіцери напідпитку обговорювали Софію, причому вживаючи не надто приємні вислови.

— Цікаво, де знайшов Лясопольський цю константинопольську кралю і куди її везе? — почув він голос поручика Марціна Баранецького.

— За її ангельським личком вгадується досвідчена… Мені здається, що в Стамбулі вона займалася проституцією. Схоже, Боскамп теж непогано покористувався її тілом, а зараз і Вітте попався в її тенета, — відповів йому зі смішком командир третьої кампанії капітан Йозеф Якубовський.

Майор Вітте почервонів і вийшов зі свого укриття.

— Капітане, ви поводитесь, як баба. Я наполягаю на вашому вибаченні і поясненні.

Якубовський не очікував побачити тут Вітте, але все-таки відповів:

— Майоре, я не бачу сенсу щось пояснювати і залишаюся при своїй думці.

— Ви… ви негідник, ми порозуміємося завтра вранці за новою фортецею.

Секундантом Йозефа погодився бути капітан Кароль Лоський, Якубовського — поручик Михайло Куровський. Якубовський негайно покинув будинок де Вітте, секунданти почали обговорювати умови дуелі. З тіні будинку вийшла схвильована, ніким не помічена Консолата, яка стала мимовільним свідком того, що сталося.

А Боскамп Лясопольський у цей час розмовляв із Софією.

Йозеф уже трохи заспокоївся і намагався заснути. Він і Якубовський вважалися найкращими стрілками в гарнізоні, отож завтра їхнє життя залежатиме не тільки від влучності, а й від швидкості стрілянини. У голову лізли неприємні думки.

«Чи варто було влаштовувати весь цей скандал?» — запитував він себе.

Де Вітте заново переживав учорашній день: усе почалося просто чудово. Він із таким натхненням займався підготовкою до балу, і надії його виправдалися. Софія йому дуже подобалася, якщо не сказати більше. Йозефові здалося, що і він їй небайдужий. І треба було вийти у двір саме в ту фатальну хвилину! Хвилиною пізніше — і дуелі не було б. А тепер…

Він підвівся і заходив по кімнаті. Як би йому хотілося перенестись у завтрашній вечір! Грекиня була в Кам’янці трохи більше тижня, а вже стільки подій відбулося за цей час. Безсумнівно, вона перевернула розмірений, спокійний ритм його життя. І ось це життя в небезпеці…

Йозеф знову ліг і вже уявляв власний похорон. Труну з його тілом везуть на лафеті, позаду — вбиті горем Софія і Консолата. Батько змахує сльозу, його погляд спрямований у нікуди. У фортеці гармати дають останній на його честь салют. І ось у найдраматичніший момент він підводиться з труни на радість усім оточуючим…

«Які дурниці лізуть у голову! — подумав де Вітте. — Тільки б не дізналася хвора мати! Якубовський усе-таки мерзотник, вічно після випивки чеше язиком. Але ж мені часто подобалися його витівки, скільки разів я сам відпускав єхидні й образливі жарти щодо наших дівчат. Може, варто було піти так само тихенько, як і вийшов? Ні, треба поважати себе. І взагалі, якщо все закінчиться вдало, Софія стане моєю дружиною».

Із цими думками де Вітте ненадовго забувся. О сьомій ранку за ним заїхав Лоський. На місце дуелі суперники прибули майже одночасно. На пропозицію секундантів помиритися обидва відповіли відмовою.

Капітан Лоський оголосив умови дуелі:

— Поєдинок відбуватиметься на пістолетах. Дистанція — 30 кроків. Супротивники з пістолетами в руках стоять на встановленому місці спиною один до одного. За командою «стріляти!» ви повертаєтеся обличчям, зводите гачки і робите по одному пострілу. Питання є?

Питань не було. Секунданти встромили свої шпаги поруч із дуелянтами. Потім останні були запрошені для видачі зброї. Поручик Куровський відкрив спеціальний футляр з палісандрового дерева, де лежали два дуельні пістолети француза Лепажа. Право вибору зброї першому було надано майору Йозефу де Вітте.

Поки секунданти заряджали пістолети, дуелянти зняли з себе мундири, залишившись у сорочках.

«Готові?» — запитав Лоський і, отримавши ствердну відповідь, скомандував: «До бою!» Супротивники попрямували до встановлених місць.

Два Йозефа застигли в очікуванні команди «стріляти!», але в цей час із боку дороги пролунало гучне «стій!».

Усі обернулися. На дорозі верхи на коні із піднятою вгору рукою з’явився генерал Ян де Вітте.

— Майоре де Вітте і капітане Якубовський, до мене! — наказав генерал.

Офіцери перезирнулись і безсило попрямували до командира.

— Здати зброю! — пролунав новий наказ. — Слухаю вас, панове.

Погляд його впав на пістолети.

— Ого! — вигукнув генерал. — Як далеко все зайшло! У мене в гарнізоні професійна дуельна зброя!

Після хвилинного мовчання генерал мовив далі, підвищуючи голос:

— Хлопчиськи! Ворог стоїть у двадцяти кілометрах від фортеці — а вони влаштовують перестрілку! І це одні з моїх найкращих офіцерів, і хоча б привід був вартий того!

Вітте-молодший хотів було щось заперечити батькові, але той не дав йому слова.

— Ви знаєте, що на вас очікує після того, що сталося? Тим більше що в гостях у мене посол, і через кілька днів про дуель стане відомо королю. Єдиний вихід — помиритися. Прошу вас, панове офіцери, потиснути один одному руки.

Після рукостискання і слів примирення генерал додав:

— Оголошую вам своє рішення: по п’ять діб домашнього арешту кожному. Але щоб жодна жива душа не знала про це. Ви, майоре, поясните, що відпочиваєте після підготовки до балу, а ви, капітане, що вам нездужається. Усе зрозуміло?

— Так точно, — відповіли офіцери.

— Кличте своїх секундантів.

— Панове, капітан Якубовський та майор де Вітте вирішили помиритися, — оголосив генерал. — Зброю я конфіскую, прошу футляр. У ваших інтересах приховати все, що тут сталося. Честь маю.

Уранці, коли батько помчав до місця дуелі, Консолата тихенько постукала в двері кімнати Софії. Побачивши схвильовану дівчину, та відразу зрозуміла, що щось сталося.

— Йозеф викликав капітана Якубовського на дуель. Я повідомила про це батькові, і він, сильно розгніваний, помчав до місця дуелі. Тільки б устиг!

— Через що ж поєдинок? — хвилювання Консолати передалося Софії.

— Якубовський відпустив кілька непристойних жартів на твою адресу, і брат не зміг цього залишити поза увагою.

— Вони стріляються через мене? — здивовано перепитала грекиня. — Але я начебто не давала приводу. Щоправда, був епізод, коли Йозеф підійшов до мене запросити на танець майже одночасно з Якубовським, і я віддала перевагу твоєму братові, але ж через це скандал не влаштовують…

— Я побуду в тебе до їх повернення, — Консолата намагалася заспокоїти Софію.

Незабаром повернувся Ян де Вітте. Консолата вибігла до нього і майже відразу повернулася, на цей раз дуже весела.

— Батько встиг. Вони помирилися. Софі, жодного слова Боскампу Лясопольському — інакше в гарнізоні будуть великі неприємності.

Із цими словами дівчина пішла.

Софія занурилася у роздуми. Десь у глибині душі їй було приємно, що вона стала приводом розбрату двох чоловіків. Але як їй тепер поводитися з Йозефом? Вона не могла сказати, що шалено закохана в нього, хоча, безсумнівно, він їй подобався. Принаймні, де Вітте-молодший у змозі захистити її — сьогодні він це довів.

Увечері батько запросив Йозефа до свого кабінету на розмову.

— Отже, сину, — якомога м’якше почав Ян. — Стрілялися ви через Софію.

— Так, батьку, Якубовський не надто коректно висловився про нашу гостю. Але не це головне. Річ у тому, що я ніколи не відчував нічого подібного. Батьку, я закоханий…

Ян де Вітте уважно подивився на сина, а той із пристрастю додав:

— Я хочу просити її руки.

Генерал закурив трубку і багатозначно помовчав.

— Сину, по-перше, наскільки я розумію, ти не знаєш, як вона до цього поставиться; по-друге, нам невідомо, яку роль в її долі грає посол Лясопольський. По-третє, дівчина вона, звичайно, гарна, але повір моєму досвіду, Йозефе, вона не для тебе — вона створена для столиць, балів, нарядів, кокетства і флірту. Ну і, нарешті, останнє, хоча і не найголовніше: Софія бідна, і тобі доведеться розраховувати тільки на свої заробітки офіцера. Хоча, — додав батько, — вона досить розумна, і, як знати, може, це в майбутньому принесе вам обом непогані дивіденди.

Уранці за сніданком Йозеф тихенько шепнув Софії:

— Мені треба поговорити з вами віч-на-віч.

— Добре, я чекатиму вас у себе в кімнаті, — відповіла грекиня, і серце її прискорено забилося.

Коли сніданок закінчився, Ян де Вітте і Боскамп Лясопольський попрямували до кабінету, а Йозеф зайшов до Софії.

— Софі, — хвилюючись, почав офіцер. — 3 часу вашої появи в нашому місті моє життя наповнилося новим змістом, мені захотілося зробити щось таке, що вивело б мене й оточуючих зі стану деякої напівдрімоти. Я офіцер, людина, покликана в наш неспокійний час убивати, але я не настільки зачерствів і огрубів, щоб не любити життя. А з вашою появою я полюбив його ще більше, але полюбив не для себе, а заради вас. У мені народилося нове прекрасне почуття, і я, сильний дорослий чоловік, нічого не можу з цим зробити. Я кохаю вас, Софіє, і прошу вашої руки.

Із цими словами офіцер став на одне коліно і поцілував руку дівчини.

— Милий Йозефе, я, звичайно ж, згодна, — відповіла Софія, і на її очах виступили сльози. — Я дуже рада, але… але я не зовсім вільна розпоряджатися власною долею. Граф Лясопольський є моїм опікуном і покровителем, і я дала слово матері у всьому радитися з ним.

— Тоді скоріше підемо до графа і запитаємо дозволу! — нетерпляче вигукнув Йозеф.

— Ні, я сама спочатку поговорю з Лясопольським і скажу вам його рішення, — твердо заперечила дівчина.

Посол спокійно сприйняв її повідомлення про пропозицію де Вітте.

— Цього і слід було очікувати. Ти, наскільки я розумію, теж не проти? Що ж, дорога, партія для тебе, в принципі, непогана. Вийшовши заміж за де Вітте, ти відразу стаєш графинею, а далі всі шляхи-доріжки перед тобою відкриті. Сподіваюся, ти не забудеш мене, і при нагоді я зможу звертатися до тебе?

— Звичайно, графе, адже ви стільки доброго для мене зробили, — відповіла Софія. — Але, сподіваюся, ваші прохання не виходитимуть за межі дозволеного.

— Звичайно, дорога. Хоча ці межі у пов’язаної узами шлюбу жінки значно ширші, ніж у незаміжньої. Проте, питання ще остаточно не вирішено — мені потрібно обговорити деякі деталі з твоїм нареченим. Чекаю його в альтанці внутрішнього дворика.

— Я миттю, — грекиня вискочила з кімнати.

Йозеф чекав у залі. Побачивши Софію, він кинувся до неї.

— Ну що, Софіє? Що?

— Ідіть до Лясопольського, він в альтанці. По-моєму, він налаштований дуже благодушно і хоче обговорити з вами деякі деталі.

Боскамп сидів у плетеному кріслі альтанки і розпалював люльку. За цим заняттям і застав його Йозеф.

— Добре у вас тут, спокійно. Коли закінчу службу, створю собі у Варшаві подібний затишний куточок… Отже, майоре, ви маєте намір одружитися із Софі? — звернувся посол до Йозефа.

— Так, графе, і моя доля зараз у ваших руках.

— Не приховую, майоре, коли мати Софії довірила мені подбати про свою доньку, я й не припускав, що все так швидко вирішиться. Я планував довезти дівчину до Варшави і вже там узятися за її майбутнє. Із такою вродою вона повинна жити в столиці, прикрашати собою світське суспільство при королі. Але, враховуючи ваше обопільне рішення, я не противитимуся.

— Дякую, пане посол! — радісно вигукнув Йозеф.

— Не поспішайте, тепер нам потрібно залагодити деякі майнові справи. По-перше, їдучи з Константинополя, я залишив матері Софії більше тисячі злотих на господарські справи, — збрехав Лясопольський. — По-друге, на обновки Софії витратив не менше п’ятисот злотих, та й на її утримання пішла сила-силенна грошей. Зрозумійте, майоре, це не продаж грекині — просто мені потрібно відшкодувати свої збитки. Гроші, погодьтеся, чималі, так що подумайте.

— Я згоден, — відповів, майже не роздумуючи, Йозеф де Вітте, миттєво вирішуючи, де ж знайти таку суму.

— Тоді бажаю щастя, — простягнув йому руку Боскамп, радіючи вигідній угоді.

Софії Йозеф повідомив, що всі деталі улагоджені, при цьому не обмовившись про гроші.

— Чи кохаєте ви мене?

— О так, так і ще раз так, — схвильовано відповіла дівчина і заридала.

— Що з вами?

— Це я від щастя, — Софія підійшла до нього, ніжно оповила шию руками і поцілувала.

Із батьком відбулася більш докладна розмова. Ян де Вітте пообіцяв додати Йозефові суму, якої бракувало до двох тисяч, але був явно незадоволений.

— Боскамп — великий пройдисвіт, — обурено мовив Ян. — Гаразд, іди до матері і повідом про своє рішення, а з послом я поговорю.

— Батьку, прошу тебе не втручатися. Це моя справа, і я не хочу, щоб ти влаштував сварку через мене.

— Ні, дорогий, тепер це наша спільна справа. Іди і за мене не турбуйся.

Йозеф зайшов до матері. Побачивши сина, жінка усміхнулася.

— Чого це ти такий скуйовджений?

— Мамо, ти тільки не хвилюйся. Я вирішив одружитися.

— Нарешті. І хто ж твоя обраниця, невже все-таки донька Гороховських?

— Та ні ж, мамо, з Гороховською я давно вже не зустрічаюся. Це наша гостя — Софія Клавоне.

Мати зовні залишилася спокійною:

— Мушу визнати, сину, у тебе відмінний смак, але ти зовсім не практичний. Софія, безсумнівно, вродлива і, наскільки я встигла помітити, досить розумна, але, мені здається, їй буде важко у ролі твоєї дружини. Вона ще надто молода і не розуміє, скільки спокус чекає її, як будь-яку гарну жінку. Я помітила, що для неї приємні компліменти, але чи вистачить їй мужності встояти перед ними в майбутньому? Адже ти, синку, ще зовсім її не знаєш. До того ж, вона чужинка, і як їй житиметься в нас? Свята і бали закінчаться, і треба буде ставати просто дружиною. А бути дружиною офіцера — це складна професія, я те знаю напевно.

— Але, мамо, вона ж не розпещена столична дівчина і пройшла шлях від благополуччя до фактичних злиднів.

— Так, це змусить її поважати тебе, але буде предметом пересудів і пліток у нашому суспільстві. І я не впевнена, чи прийме воно безприданницю.

— Це мої клопоти, — відповів Йозеф і відразу подумав про дуель. Він не дозволить ображати дружину, і вже довів свою рішучість викликом на поєдинок.

Мати і син зрозуміли одне одного, але кожен залишився при своєму.

Батько зустрів сина в радісному збудженні.

— Ми про все домовилися з Лясопольським, суму вдалося знизити вдвічі — до тисячі злотих. Так що починай підготовку до весілля. І ще, пан посол їде через два дні, і мені потрібно підготувати рапорт королю. Тож принеси мені дані по фортеці і цейхгаузу.

Увечері вся сім’я де Вітте, а також Софія і Лясопольський зібралися в залі, і батьки благословили нареченого і наречену.

Наступного дня комендант замкнувся у себе в кабінеті і почав писати доповідь королю Станіславу Августу Понятовському.

«Цілком таємно.

Маю честь доповісти Вашій Величності стан справ по фортеці Кам’янець.

Особовий склад разом із рядовими, бомбардирами і сержантським складом налічує 190 осіб. Передовою артилерійською позицією є Новий замок. На бастіонах та контрескарпах Нового замку знаходиться 59 гармат 3-8-фунтового калібру. У Старому замку — 25 різнокаліберних гармат, у тому числі два 24-фунтових картауни. Таким чином, у напрямку Старого замку зосереджено 84 гармати, тобто близько третини всієї наявної артилерії.

На міських батареях розташовано 33 гармати на комплексі Польської брами, 22 — на комплексі Руської брами. Комплекс міських воріт, що прикривають місто із західної сторони, сполучається із замковим комплексом, він забезпечений 38 гарматами. Із них 21 дислокується на Нижньому ронделі (над пороховою лабораторією) та 17 — на Верхньому ронделі (Вірменський бастіон). Тут зосереджені найбільші гарматні калібри: 125-ти і 24-фунтові мортири, 12-фунтові чвертькартауни та гаубиці, 24-фунтові напівкартауни. Решта, 79 гармат, розосереджені на батареях св. Марцина, св. Терези, св. Михала, св. Йозефа, св. Георгія».

Не втомлюватимемо читача подальшими цифровими викладками, відзначимо лише, що далі генерал наводить дані про кількість гранат, ядер тощо кількість відлитих у Кам'янецькому ливарному цеху гармат за останній рік, кількість виготовленого пороху. Ну і, звичайно, військові витрати і прохання грошей на підтримку фортеці в належному стані.

Генерал запечатав листа і сховав його у сейф. Приїхавши до Варшави, Боскамп Лясопольський передасть його королю.

Софія тим часом була в думках про майбутнє весілля, але мріям її не судилося так швидко здійснитися. Через два тижні з Маріанною де Вітте несподівано стався напад, і наступного дня вона померла. Весілля довелося відкласти.

Розділ 5. Жозефіна

Граф Станіслав був на межі нервового зриву. І якщо вдень на людях він не дозволяв собі розслабитися, то вночі двадцятирічний парубок не міг стримувати ридань. Дотепер він вважав себе щасливчиком, улюбленцем долі, та й друге ім’я Щенсний (Щасливий) підтверджувало це. А тепер ця доля вибивала з-під ніг майже все, що могло його підтримувати.

Станіслав лежав на ліжку ниць, сховавши обличчя у подушку. Думки його плуталися.

«Це якесь прокляття! Господи, як це страшно! Ні, напевно, це сон. Так не повинно бути! За два роки втратити кохану, матір і батька. І вони ніколи не повернуться до мене! Це назавжди!»

Час від часу він схоплювався і починав бігати по кімнаті, намагався думати про щось інше, але не міг. Ще зовсім недавно він був маленьким хлопчиком, і батько, такий великий, сильний, приділяв йому багато уваги, а мати, хоч і була сувора з ним (він знав, що це напускне), у душі дуже любила його. Під ранок, зовсім виснажений, Станіслав забувався. Так минали день за днем.

В один із таких днів до палацу Потоцьких завітав граф Георг Август Мнішек зі своєю дочкою Жозефіною Амалією.

Графу Мнішеку, маршалку надвірному коронному і старості генеральному великопольському, було 57 років. Свого часу він зробив непогану кар'єру, одружившись на дочці першого міністра короля Августа III Марії Амалії фон Брюль, і тепер був у добрих стосунках із королем Станіславом Августом.

Володіючи численними землями, жив то у своєму чудовому палаці в Дуклі, то в не менш розкішному у Варшаві. Він уже давно бачив Станіслава Потоцького достойним нареченого своєї єдиної дочки Жозефіни.

Тому, як тільки прийшла звістка про смерть старого графа, він, не зволікаючи, попрямував до Кристинополя.

Побачивши виснажене обличчя Станіслава, граф Мнішек запросто підійшов до молодого графа й обійняв його. Жозефіна, ніжно поцілувавши Станіслава в щоку, тихенько відступила. Слова були зайві. До того ж, зовсім недавно сім’ю Мнішек спіткало не менш важке горе: Георг втратив дружину, а Жозефіна матір — Марію Амалію.

За вечерею Потоцький узяв слово.

— Ще вчора я вважав себе дитиною, сином, вільним від прийняття багатьох серйозних рішень (це робили за мене батьки), — він змахнув сльозу. — Але сьогодні дитинство і юність залишилися позаду, сьогодні в родині я старший і єдиний чоловік. І я обіцяю своїм близьким, що не зганьблю славного прізвища Потоцьких. Нехай земля буде пухом батькові й матері.

Граф Мнішек із Жозефіною залишилися на кілька днів погостювати у Потоцьких. Прогулюючись якось по парку, Мнішек звернувся до Станіслава:

— Графе, ми незабаром збираємося їхати, і я прошу тебе вислухати мою пропозицію. Або навіть рішення. Ми з твоїм батьком добре ладнали, ти мені як син. Тому ми з Жозефіною не можемо залишити тебе в такому стані. Збирайся, поїдеш із нами в наш маєток у Дуклі. Там ти зможеш трохи забутися і відволіктися.

— Спасибі за вашу турботу, графе, — відповів, трохи подумавши, Станіслав. — Боюся, що саме зараз я навряд чи маю право залишити тут сестер. Я і так довго був відсутній у своєму маєтку. До того ж необхідно вирішити всі спадкові справи, розібратися з паперами, ввійти в курс господарювання.

— Ну що ж, я чую у твоєму голосі рішучість Потоцького. І це мене радує. У будь-якому випадку, ми завжди будемо щасливі бачити тебе в нас у Дуклі. А якщо виникнуть неясності зі справами, можеш розраховувати на мою допомогу або допомогу мого керуючого (я йому цілком довіряю).

— Домовилися. Ну, а в гості до вас я обов’язково заїду. На коли запланований від’їзд?

— На післязавтра, — відповів Мнішек.

Минуло небагато часу, і граф Станіслав зібрався в гості до Мнішеків.

Замість планованих трьох місяців Потоцький провів у Дуклі півроку. У маєтку Мнішеків була дуже пристойна бібліотека, та й Жозефіна виявилася цікавою співбесідницею. А її енергії вистачило б на трьох. Дівчина своїм вибуховим характером наче доповнювала спокійного і розважливого Станіслава. І ще, зауважив про себе молодий граф, за останні два роки вона просто розцвіла і перетворилася на вродливу молоду жінку…

Так-так, вродливу й одну із найбагатших наречених у Речі Посполитій. Її мати Марія Амалія Фредеріка фон Брюль була другою дружиною Георга Мнішека. Як дочка першого міністра вона здобула чудову освіту. Вільно писала і розмовляла сімома мовами: німецькою (батько був німцем), французькою, італійською, англійською, іспанською та латиною. Після переїзду батька до Польщі опанувала і польську. Прекрасно орієнтувалася у філософії, літературі й музиці. Мала схильність до малювання. Природно, всі свої знання передала єдиній дочці Жозефіні.

Жозефіна була рухливою дівчиною. Довге світло-русяве волосся спадало на гарні округлі плечі, які вона вдало підкреслювала відкритими сукнями. Бешкетні карі очі освітлювалися милою усмішкою, що майже не сходила з обличчя. Прямий ніс, можливо, був трохи завеликий, але зовсім не псував правильних рис обличчя. Загалом, ця молода жінка була сповнена оптимізму і життєлюбства.

Потоцький проводив із нею багато часу — кращого співрозмовника і лікаря від нудьги важко було й побажати. Молоді люди зблизилися як брат і сестра.

Коли через півроку Станіслав повернувся до Кристинополя, він зрозумів, що сумує за Жозефіною. Швидше за все, це було не кохання, а потреба у спілкуванні, навіть у мовчанні, але вдвох. Потоцький розривався між Кристинополем і Дуклею, та й батько відпускав дочку зі Станіславом у Кристинопіль. Молодість бере своє, і якось, прийшовши до спальні дівчини, Щенсний там і залишився.

Почався новий етап їхніх стосунків: вони стали коханцями. Тепер у графа Станіслава вже не лишалося шляхів до відступу, він був приречений на шлюб із Жозефіною Мнішек.

Граф Георг Август радісно сприйняв прохання Потоцьким руки і серця Жозефіни.

— Я дуже задоволений, діти мої, що ви прийшли до такого рішення. Для нашої родини дуже велика честь поріднитися з вашим родом, Станіславе, і твої батьки мріяли мати своєю невісткою Жозефіну. Але чи сильні ваші почуття? — запитав граф Мнішек.

— Так, графе, — почав Станіслав, але Мнішек перебив його:

— Сподіваюся, після весілля ти називатимеш мене батьком. Хоча можеш починати вже зараз.

— Я старатимуся, — трохи зніяковів Потоцький. — А на ваше запитання відповім, що кохаю Жозефіну й докладу всіх зусиль, щоб вона була щаслива зі мною.

— Тату, я теж кохаю Станіслава, — тихо промовила дівчина, і її обличчя вкрилося рум’янцем. — Мені дуже добре з ним і спокійно.

— У такому разі, діти мої, я благословляю вас. І з нетерпінням чекаю онуків. А тепер, не відкладаючи надовго, нумо вирішувати, як і де влаштуємо весілля.

— Якщо чесно, наші думки розділилися, — відповів Станіслав. — Я прихильник тихого весілля, а Жозефіна (тут Потоцький усміхнувся) вважає, що нам не личить бути скромними. Ну, а святкуватимемо тут, у Дуклі, якщо ви не заперечуєте.

— Звичайно, не заперечую. А щодо кількості гостей ще подумаємо. Зараз я збираюся з’їздити до Варшави на сейм, а після приїзду все і вирішимо.

— Так, татку! — вигукнула Жозефіна. — А ми хочемо на два-три місяці поїхати до Відня, відпочити, замовити собі весільне вбрання, купити подарунки.

Вінчання і весілля призначили на 1 грудня 1774 року.

Жозефіна та Станіслав повернулися з Відня у вересні. За цей час палац Мнішеків помітно змінився. Фасад був заново пофарбований, для вітальні і зали придбано нові меблі, на другому поверсі підготовлено кабінет для Станіслава з масивним письмовим столом, шафою для книг. Великі шкіряні крісла і диван поставили поруч із каміном. І найголовніше: на стіні висів портрет батька Потоцького — копія портрета з Кристинополя.

Граф Мнішек зустрів мандрівників у вітальні, і поки вони вітали одне одного, слуги все несли і несли скрині, плетені кошики, валізи із придбаннями з Відня. За обідом Жозефіна не давала чоловікам вимовити ні слова, ділячись враженнями про поїздку, про красу Відня, про музичні і художні салони. Коли вона мало-помалу вичерпалася, естафету підхопив Станіслав. Він із властивою йому іронією охарактеризував пихатих австріяків і худорлявих австрійок, зате австрійське вино залишило в нього найприємніші спогади.

— Але найбільше нас із Жозефіною вразила «Прощальна симфонія» Йозефа Гайдна: крім імператорського двору, ми прослухали її ще двічі у палацах віденських вельмож.

— Чим же вона вас так вразила?

— Цей цікавий твір пронизаний сумними, я б навіть сказав, трагічними настроями. Нам із Жозефіною вони зараз дуже зрозумілі. Симфонію грають при запалених свічках. Під час виконання останньої частини валторніст несподівано гасить свою свічку, забирає інструмент і йде. За ним те ж саме робить гобоїст, і поступово всі інші музиканти велично залишають сцену, несучи з собою свою музику. В кінці залишаються лише два скрипалі, які тихо і душевно закінчують симфонію.

— Так, тату, цей твір незвичайний, і він зворушив нас до глибини душі.

Після обіду всі перемістилися ближче до каміна — пити каву.

— Діти мої, наш король Станіслав Август побажав бути присутнім на вашому весіллі. За ним піде і його свита. Так що скромним весіллям ми з вами не обійдемося, — урочисто повідомив граф Георг.

— О Боже! — вигукнула схвильована Жозефіна. — Я зустрічалася зі Станіславом Августом, коли була ще зовсім дівчинкою. Тоді він мені здався дуже гарним і величним.

— Нічого особливого, — заперечив Станіслав. — Хоча жінки у Варшаві від нього у захваті. Але в нього занадто м’який, як для короля, характер. До того ж, він не надто багатий.

— Станіславе, ти дуже прискіпливий до нього, — тихо вимовив Георг.

— Ні, графе, навпаки. Наша родина ніколи не плазувала перед королем. Тим більше, що він нав’язаний нам Катериною — німецькою принцесою на російському троні.

— Ні слова про політику! — вигукнула Жозефіна. — Краще подумаймо, як нам підготуватися до весілля і зустріти поважних гостей.

Минув місяць, і нарешті настав день святкування. На об’єднання двох магнатських родин зібралися майже всі найбагатші польські та українські магнати. Гуляння тривало чотири дні. Довгі столи в палаці ломилися від страв і напоїв. Дзвінкі голоси і сміх гостей заглушали звуки оркестру, а веселі танці не могли утримати за столами навіть найстриманіших. У дворі щедро пригощали простих городян і селян, які охоче кричали заздоровниці на честь молодих.

Станіслав Август був дуже величний і водночас простий у спілкуванні. Він подарував Жозефіні діамантове кольє, яке сам і надів на шию нареченої, а Станіславу — граціозного арабського скакуна. Слідом за королем гості почали обсипати молодих подарунками. Ну а ввечері свято увінчав розкішний феєрверк.

Відразу після весілля молоді вирішили відправитися до Тульчина, тихого українського містечка, де у Потоцьких була садиба з дерев’яним палацом. Збори зайняли цілий тиждень, і ось нарешті кортеж із чотирьох карет і шести возів разом зі слугами, подарунками та іншим начинням готовий. Ще з десяток вершників охороняли цей поїзд.

Дорога була довгою, Станіслав із Жозефіною мали досить часу, щоб обговорити своє найближче і не зовсім близьке майбутнє, помріяти і помовчати.

— Станіславе, я так довго чекала цього дня — коли ми, нарешті, почнемо разом будувати наше спільне життя, нашу сім’ю. Ми побудуємо свій будинок — наше затишне гніздечко, і там я народжу тобі багато дітей, дівчаток і хлопчиків, — мило усміхнулася Жозефіна.

— Так, звичайно, дорога, ми обов’язково відбудуємо новий дім, і не просто будинок, а родове гніздо — білий палац із колонами, парком, озером та іншими атрибутами, властивими палацу, в якому житиме не одне покоління Потоцьких, нічого не руйнуючи, а тільки поліпшуючи те, що почнемо ми.

— Палац буде обов’язково в суворо класичному стилі. А ще я хочу, щоб у нас були найкраща в Європі картинна галерея і бібліотека, свій театр, а в саду дзюрчали фонтанчики, — мрійливо додала Жозефіна.

— І стайня з безліччю різномастих коней, манеж, каретний двір, зграя мисливських собак, турецькі лазні, — підхопив граф.

— Тінисті алеї, оранжерея, велика зала з каміном, у якій завжди будуть гості. Ми ж будемо дуже гостинними, правда?

— І хлібосольними. А ще я займуся економічними перетвореннями в наших маєтках. У мене є кілька задумів, і я хочу їх реалізувати. Ми з батьком частенько сперечалися з цього приводу.

— Ну, в економіці я мало розуміюся, а от проектом палацу могла б зайнятися, — відповіла графиня.

— Так і зробимо. По приїзді до Тульчина запросимо з Європи тобі в допомогу архітекторів і художників.

Утім, реалізацією своїх економічних планів Станіслав почав займатися ще до весілля. Насамперед він вирішив перенести столицю свого роду з Кристинополя до Тульчина. А Кристинопіль продати. Він довго розмірковував, перш ніж прийняти таке рішення. Так, тут він народився і виріс, знав кожен куточок у палаці, тут зустрів своє перше кохання… Але, мабуть, якесь прокляття нависло там над ним і його сім’єю. За два роки він втратив і кохану, і батька з матір’ю. І, по суті, батьківщину.

Кристинопіль, як і вся Галичина, в 1772 році перейшов від Польщі до Австрії. Таким чином, територія України була окупована чотирма державами: Правобережжя — Російською імперією, південь і Крим — Османською імперією (Туреччина), Галичину, з центром у Львові, зайняла Австрія, решту Лівобережжя — Річ Посполита. По суті, виходило, що Потоцькі, володіючи землями на Поділлі, ставали підданими короля Польщі Станіслава Августа, а володіння Потоцьких у Галичині робили їх підданими австрійської королеви Марії-Терезії. Та й основний прибуток, вважав Станіслав, приносили подільські землі.

Тому, як би важко це не було, він подарував 12 сіл і 200 тисяч злотих родині своєї першої дружини — Кемеровським, а основну частину земель продав графу Антонію Понінському.

І тепер, сидячи в кареті, він подумки похвалив себе. Маєтки його, як і раніше, величезні. А нові ідеї заряджали Станіслава такою енергією, що, здавалося, та ось-ось виплеснеться назовні, і він, як паровий бак, який не має клапана для підбурювання тиску, вибухне зсередини.

Його погляд спинився на Жозефіні, що сиділа навпроти, і думки переключилися на дружину. Чи кохає він її? Відповісти на це питання він не може навіть самому собі. Вона дуже вродлива, напевно, навіть гарніша за Гертруду, розумна й освічена. Може, занадто балакуча, але це не робить її докучливою. У неї гарний смак. Вона впевнено почуває себе в будь-якому товаристві, на відміну від Гертруди, сором’язливої і лагідної. Але серед усіх її переваг він не знаходив поки головної — такої собі родзинки, загадки, яка була у Гертруди, і якої він, як не старався, так і не зумів розгадати. Чи покохає він Жозефіну? Він не знає, але докладе до цього максимум зусиль заради майбутніх дітей і свого благополуччя.

Станіслав глибоко зітхнув. Спогади про Гертруду не давали йому спокою. Він знову і знову порівнював її з Жозефіною. Так не можна. Минулого не повернеш…

За Жешувом у невеликому маєтку Дублін поїзд зупинився. Несподівано вранці наступного дня відбулася зміна охорони, що супроводжувала молоде подружжя. Військових із Дуклі змінив загін з Умані. Граф Станіслав запросив на сніданок командира загону. Залишившись наодинці, вони щось жваво обговорювали і голосно сміялися. Після сніданку загін вишикувався у дворі, і до нього вийшли і Станіслав, і, як не дивно, Жозефіна. В руках у Потоцького був якийсь папір.

— Слухай наказ! — скомандував командир загону.

При цьому його обличчя й обличчя графа осяяли лукаві усмішки. Графиня Жозефіна була серйозна, вона не розуміла, навіщо її сюди запросили.

Командир мовив урочистим голосом:

«ПАТЕНТ.

Станіслав, Кристинополя, Тартакова, Могильова, Браїлова, Тульчина, Струшова, Варенжа, Дощова, Умані й Золотого Потоку Потоцький, великий коронний хорунжий, белзький, сокальський, рубежівський і т. д. староста, ротмістр гусарської хоругви військ коронних. Усім разом і кожному окремо, кому це необхідно знати, а особливо його превосходительствам панам комендантам, полковникам, нижчого і вищого рангу офіцерам військ моїх уманських: з огляду на здібності і великі заслуги її високопревосходительства пані Жозефіни, власниці Великих Коньчиць, із Вандалінів Мнішеків Потоцької, дружини великого коронного хорунжого, я вирішив надати фельдмаршальство над моїм уманським шляховим військом і ранг генерального коменданта всіх моїх фортець. Цим патентом повідомляю всім і наполегливо рекомендую, щоб усі військові завжди віддавали почесті, відповідні цим рангам. А для більшого значення, солідності й сили цього патенту — підтверджую своїм підписом і скріплюю печаткою.

Документ складений і підписаний у Дубліні 13 грудня 1774 року.

Станіслав Золотого Потоку Потоцький, хорунжий великий коронний, белзький, рубежівський, сокальський староста».

Під гучне «ура!» граф Потоцький поклав на плече дружини фельдмаршальський погон і вручив їй дерев’яний жезл. Тільки тепер графиня Жозефіна зрозуміла зміст того, що відбувається. Жартівлива вигадка чоловіка їй дуже сподобалася, і вона при всіх розцілувала графа Станіслава.

— Віват, наша фельдмаршальца! — привітали військові такий прояв подяки Жозефіни.

Позаду залишилися Карпати і Львів, де молодята зупинилися на невеликий відпочинок. Зимові Карпати хоч і завдали багато клопоту труднощами проїзду — вражали своєю красою. Особливе захоплення викликали перевали. Жозефіна плескала в долоні, сміялася, верещала, повертала Станіслава на всі боки. Все було як на долоні: стрункі смереки, засніжені вершини гір, стрімчасті скелі, маленькі струмки диму з хат унизу. Жозефіна хапала грифель із папером і тут же робила замальовки, а Станіслав, стоячи за її спиною щоб не заважати, смішив дружину веселими історіями.

Поступово, як гориста місцевість змінювалася пагорбами, так само змінювався і говір людей.

За Могильовом (Подільським) починалися володіння Потоцького. Звідси і до самого Тульчина молодий господар час від часу зустрічався зі своїми управителями, від котрих зажадав підготовки звітів та інших господарських документів, які через місяць повинні бути доставлені в Тульчин. Крім того, він попросив скласти списки найкращих майстрів: каменярів і різьбярів по дереву, художників і ткачів, співаків і просто людей, що вміють смішити народ.

Проїжджаючи по селах, Станіслав обов’язково збирав схід і розмовляв з людьми, потім відвідував найзаможнішого господаря і довго розпитував про його господарство, роблячи якісь позначки у своєму зошиті. Жозефіну вражало, що він, граф, дуже швидко знаходить спільну мову із селянами, вміє говорити з ними невимушено, переходячи іноді навіть на їхній діалект. При цьому, зауважувала вона, її чоловік не обіцяв їм райського життя, хіба що про деяке полегшення.

Якщо господар запрошував їх пообідати, то охоче погоджувався. Щоправда, Жозефіна спочатку фиркала, не розуміючи Станіслава, а потім або змирилася, або зрозуміла, що це смачно, і навіть спілкувалася із господинями, випитуючи рецепти вподобаних нею і чоловіком страв. У свою чергу селяни захоплювалися її вродою, і хоч це був не королівський двір, молодій жінці було приємно.

Через три тижні Потоцькі дісталися до Тульчина.

Станіслав одразу запросив свого головного управителя Адама Мощенського.

— Адаме, — почав граф, — батько часто мені розповідав про тебе і дуже цінував твій професіоналізм. Я, зі свого боку, дуже розраховую на тебе. Спочатку хочу оцінити економічне становище своїх маєтків, тому, будь ласка, підготуй усю необхідну документацію, до якої можеш додати свої думки щодо подальшого розвитку господарства. Потім, десь через місяць, я хочу влаштувати зустріч усіх своїх управителів тут, у Тульчині. Доручаю організацію цього заходу тобі. Так, і не забудь, що повинні прибути не лише керуючі, а й найзаможніші селяни. Я думаю, їм теж є що розповісти і підказати нам. Ще ми з Жозефіною плануємо побудувати тут палац із парком. Причому палац, найліпший не лише в Україні, а, якщо хочеш, в усій Європі. Архітектор або архітектори приїдуть з Європи (цим займається зараз дружина). А ось будівельники будуть наші, місцеві, адже у нас достатньо талановитих людей. Проїжджаючи по маєтках, я вже почав збирати відомості про найкращих майстрів, але хочу і тебе залучити до цієї роботи.

— Не хвилюйтеся, графе, зженемо на роботи всіх необхідних фахівців.

— Не зженемо, Адаме, — усміхнувся Потоцький, — а запросимо. І платитимемо дуже добрі гроші за роботу.

— Графе, але ж це нерозумно — платити гроші вашим холопам за те, що вони повинні робити задарма.

— У цьому весь сенс, Адаме. Я хочу, щоб палац став улюбленим місцем для життя і зустрічей для всіх наступних поколінь Потоцьких. І не тільки Потоцьких. Тому будуватимемо на віки. Отримуючи гроші, люди працюватимуть з вигадкою, із самовіддачею, і побачиш: самі запропонують багато нового й цікавого.

— Як накажете, — розвів руками Мощенський.

— Так-так, і виріши питання із житлом, а якщо хто захоче перебратися сюди всією сім’єю, тільки вітай це. Ну, і найголовніше для тебе: за свою старанність отримаєш у подарунок одне або двоє сіл.

Після цієї розмови Станіслав не сумнівався, що Мощенський використовуватиме всі свої можливості для вирішення проблем. А Мощенський, побачивши проникливий погляд молодого Потоцького, гнучкий розум, упевнену цілеспрямованість, зрозумів, що його очікує не лише багато роботи, а й можливість за цю роботу дістати гідну винагороду.

Згодом, після вечері, сидячи біля затишно палаючого каміна у глибокому кріслі з келихом червоного вина і милуючись його грою в язиках вогню, Станіслав звернувся до дружини:

— Ну ось, Жозефіно, мені здається, що справа, яку я задумав, починає здійснюватися.

— Це здорово, я теж хочу бути тобі корисною. До речі, сьогодні написала листа в Париж своєму вчителеві Антонію Альберту з проханням порадити архітектора для нашого будинку.

— Добре, дорога, а я, зі свого боку, звернуся до архітектора Вінченцо Бренни. Я з ним познайомився чотири роки тому в Римі, де він займався розкопками римських старожитностей і навчався малюнку та живопису у Поцці. Ми подружилися і об’їздили разом усю Італію.

Наступний місяць Станіслав цілком присвятив вивченню економічного стану своїх маєтків: він то був у постійних роз’їздах, повертаючись додому пізно ввечері; то замикався у себе в кабінеті і працював із паперами.

Настав березень. І хоча дерева ще стояли голі, небо було свинцево-похмурим, а вночі підморожувало, наближення весни відчувалося дедалі сильніше.

У середині місяця управляючі, скарбничий і багаті господарі зібралися в маєтку і цілий тиждень обговорювали із Станіславом різні проблеми, звітували про зроблене. При розгляді деяких питань розгорялися справжні дискусії. Потоцький давав можливість усім присутнім відстоювати свої ідеї. Більш того, він іноді провокував висловлювати свою думку в питаннях, в яких сам або сумнівався, або взагалі не мав відповіді. Та якщо суперечки переходили межі дозволеного, йому швидко вдавалося їх загасити, і до взаємних образ, а тим більше до бійки справа не доходила. Завершився цей захід полюванням на зайців і обідом з убитої дичини.

Молодий граф залишився задоволеним зустріччю і наступного дня, радісно потираючи руки, звернувся до дружини:

— Тепер мені потрібен час, щоб привести до ладу думки, сформувати у своїй уяві те єдине ціле, з якого будуватиметься наш із тобою добробут.

— Я сподіваюся, — відповіла Жозефіна, — що в тебе залишиться трохи часу для своєї дружини, тим більше що тепер змінилися деякі обставини.

— Що ж могло статися за той час, поки я був зайнятий справами? — провокаційно запитав Станіслав. — Може, почало згасати твоє кохання?

— Ні, графе, хоча не приховую, усі ці дні мені було самотньо. Справа зовсім в іншому. Я вагітна, і, як сказав наш лікар, на початку вересня у нас буде дитина. — Жозефіна уважно поглянула на чоловіка.

Потоцький засяяв від радості.

— Це правда? Чому ж у тебе сльози на очах, душа моя?

— Це від радості і щастя.

Станіслав підійшов до дружини та обняв її.

— У нас буде син! Обов’язково син!

— Я старатимуся, — жартома відповіла молода жінка. — А якщо дочка?

— Теж чудово, але тоді тобі доведеться повторити все ще раз і народити мені спадкоємця, — засміявся Станіслав. — А потім ще одного, а потім…

— Стоп, стоп, стоп! Не так швидко, Стасе, я ж не повинна бути постійно вагітною і лише іноді, між вагітностями, відвідувати Відень, Париж, Варшаву…

— Гаразд, люба. І почнемо ми з тобою зі знайомства із сусідами. Я докладно дізнаюся про них у Мощенського, а ти заведи з ними листування. Поступово почнемо робити візити і самі приймати гостей.

Увесь останній місяць весни і початок літа Потоцький присвятив себе роботі і Жозефіні, нанісши візит ввічливості до Троянова у маєток Вороничей і прийнявши без зайвої помпезності графа і графиню Осолінських.

В один із теплих червневих вечорів Станіслав викликав до себе Мощенського. Розмова відбулася в залі. Чоловіки влаштувалися в кріслах, Жозефіна — трохи віддалік, на диванчику.

— Антонію, зараз як ніколи я розраховую на твою підтримку. Доходи від володінь батька справді непогані, але деякі методи управління і господарювання дещо застаріли. Я часто сперечався про це з батьком, а тепер хочу застосувати свої знання, інтуїцію на ділі. І я, повторюю, чекаю від тебе не тільки допомоги, а й розуміння, — почав розмову Станіслав.

— Я спробую, але є прекрасна приказка: «Від добра добра не шукають», — відповів Мощенський.

— Це не той випадок, Антонію. Спробую пояснити тобі свої ідеї. Отже, головне, про що ми до хрипоти сперечалися з батьком, це податки. Батько дуже закрутив гайки, ввів багато нових поборів. До певного часу це приносило свої позитивні результати, а тепер тільки шкодять. Селяни, змучені важкою панщиною та податками, тікають від нас до сусідніх поміщиків, а в нас і без того багато незаселених земель. Для вирішення цієї проблеми я планую здійснити кілька нововведень. По-перше, поступовий перехід від панщини до оплачуваної обробки моїх угідь.

— Але, графе, навіщо ж платити за те, що й так ваше? — здивовано вигукнув Мощенський.

— У цьому-то й весь сенс. Побачиш, якість значно зросте. По-друге, я скасовую такі податки, як роговщину, свинячі, пасічні й димні. І взагалі, видаю маніфест для всіх управляючих. У ньому я доручаю їм провести поступове переведення всіх селян на генеральний чинш — заміну всіх повинностей грошовим податком. Управляючі повинні ставитися до селян як до людей, кожен підданий житиме не в землянці, а в наземному будинку, який повинен самостійно побудувати. Крім того, управляючий стежитиме за тим, щоб усі селяни через кожні шість років висаджували у своєму дворі певну кількість яблунь, вишень, груш і шовковиць, а в непридатних для оранки землях — швидкорослі дерева: верби й тополі. А ще розводитимемо нові сорти пшениці, жита і вівса. — Потоцький відволікся від паперу й подивився на управляючого: — Я думаю, це не лише зупинить утечу моїх селян, а й приверне багато народу від сусідів, і не тільки від сусідів.

— Ви матимете проблеми з їхніми хазяями.

— Це питання я вирішу сам. І якщо народ піде до нас, я на перші два, а може, і три роки звільню їх майже від усіх податків. Далі: чимало землі перебуває в оренді у дрібних шляхтичів. Тільки в уманських маєтках я нарахував понад шістдесят орендарів землі. Багато хто з них давно приносить у мою скарбницю лише боргові розписки. Тому я розриваю з більшістю із них договори на оренду і беру керування на себе.

— Ви розраховуєте на різке збільшення виробництва продукції, але ж її потрібно кудись збувати. Це призведе до ще більших витрат.

— Ти кмітливий, Антонію! Недаремно батько тримав тебе головним керуючим. Ми не вивозитимемо самі готову продукцію, а залучимо покупців сюди. І в Умані, і в Тульчині, і в Могильові влаштовуватимемо ярмарки. Для цього я вже написав листа Кошу Запорізької Січі, кримському ханові та в найближчі російські губернії. Нехай приїжджають і викладають грошики! Добре б купити або побудувати кілька кораблів на Чорному морі, і тоді в нас буде свій торговий флот. А щоб розширити асортимент товарів, побудуємо низку великих підприємств. В Умані — кінний завод. Я вже виписав з Англії кілька кобил чистої англійської породи. Татарам і козакам добрі конячки ох як потрібні! А в Європі зараз великий попит на вовну тонкорунних овець. Будемо розводити їх на Уманщині. Тут, у Тульчині, побудуємо суконну мануфактуру, по всіх маєтках — кілька цукроварних заводів. А трохи згодом — каретну, свічкову та шкіряну фабрики. І останнє, нам у насолоду, — Станіслав з усмішкою поглянув у бік дружини, — чудовий палац.

Коли управляючий пішов, Жозефіна похвалила чоловіка.

— Ти сьогодні був дуже переконливий і азартний, Стасе. Дай Бог втілити все задумане.

Станіслав обійняв дружину.

— Мине зовсім небагато часу, і наші села навесні будуть як наречена — вкриті білосніжними квітами фруктових дерев.

Із подальших подій ми дізнаємося, що Станіслав Потоцький зміг втілити в життя майже всі свої ідеї. Так, до кінця XVIII століття на кінному заводі в Умані нараховувалося лише маток 600 голів, а отара тонкорунних овець склала три тисячі. Тульчинська мануфактура мала 95 ткацьких верстатів. А населення зросло майже втричі. Єдине, що не вдалося графу, — повністю позбавитися від оренди: ще не вистачало сил і засобів для обробки значних за розмірами земельних володінь Потоцьких. Це і змусило його відновити оренду.

В останній день літа 1775 року Жозефіна народила дівчинку. Її назвали Пелагеєю. Граф Станіслав був щасливий до нестями. Тепер він став батьком! Він був готовий до цієї ролі. Десь у глибині душі у Потоцького почали пробуджуватися до дружини почуття ніжності, як до когось рідного-рідного. Жозефіні необхідно було тільки відчути це і відповісти тим же. Граф відразу ж написав жартівливі вірші від імені Пелагеї, адресовані матері (Жозефіні) з проханням не зупинятися, а скоріше подарувати їй братика. Графиня прочитала їх, знайшла зміст не зовсім добрим, про що і повідомила чоловіку. А Станіславу досить було тільки усмішки дружини і ласкавого поцілунку! Ох, як шкода…

Майже відразу після народження Пелагеї до Тульчина прибув королівський кур’єр. Граф Станіслав зламав сургучеві печатки, швидко прочитав листа, й обличчя його засяяло.

— Шампанського сюди! — наказав він слузі. — Люба, король нагородив мене найвищим польським орденом — Орденом Білого орла!

— Цікаво, за які заслуги тебе удостоїли такої честі? — здивовано запитала Жозефіна і, кокетливо усміхнувшись, додала: — Орден призначався мені за те, що я народила доньку, але тому що глава сім’ї — ти, то і нагорода тобі.

— У чомусь ти маєш рацію, моя мила, — погодився Потоцький. — Ордена я ще, звичайно, не заслужив. Річ у тому, що після розподілу 1772 року король хоче зміцнити Річ Посполиту. Для цього йому потрібні союзники, причому союзники з вищої знаті. Так що, можна сказати, орден виданий авансом. Але все одно я шалено радий! Завтра ж їдемо до Варшави!

— Завтра не вийде, Стасе, — потупивши очі, мовила Жозефіна.

— Це ще чому?

— По-перше, я не встигну зібратися, а по-друге, тобі потрібен орденський костюм.

— Полковнику, — звернувся Станіслав до кур’єра, — ви розбираєтеся в цих питаннях? Яким має бути орденський костюм?

— Усе просто, пане графе, — уклонився полковник. — Костюм повинен мати кунтуш із білого сукна, обшитий золототканим слуцьким кантом із квітковими мотивами, і парчевий жупан. Щоправда, вам як представнику вищої знаті можна суворо не дотримуватися цього правила.

— Ні, полковнику, я хочу, щоб усе було за правилами.

Через чотири дні Потоцькі вирушили до Варшави.

Нагородження відбувалося в Лицарській залі королівського замку. Король Станіслав Август особисто займався переплануванням приміщень палацу, і до останнього часу зала була на реконструкції. Але незважаючи на те, що роботи ще не були закінчені, король вирішив провести церемонію нагородження саме тут. Отже, не лише граф Станіслав і графиня Жозефіна вперше потрапили сюди, а й усі інші запрошені мали можливість оцінити оновлену Лицарську залу.

— Схоже, король прагне посилити інтерес до нашої історії і підняти патріотичні настрої, — шепнув Станіслав Жозефіні, очікуючи короля.

І справді, в цій залі, крім статуй Хроноса з косою і Слави, все було присвячено польській історії. Граф Потоцький нарахував десять портретів великих поляків, більше двадцяти бронзових погрудь видатних діячів історії, і наскільки він зрозумів, планувалося шість великих полотен історичних композицій, хоча поки тут розмістилися лише три, а для решти — підготовлено місця.

— Так, — погодилася Жозефіна, а потім, поглянувши на статуї Хроноса і Слави, додала: — Яка тут вдала алегорія: перемогти цього ворожого старого з косою може тільки справжній лицар, людина, яка не страшиться загибелі. І тоді на неї чекає справжня Слава.

Раптом усі притихли. Це означало, що до зали увійшов король. Станіслав Август усміхався і взагалі був у доброму гуморі.

Граф Потоцький, звичайно ж, дуже хвилювався: не щодня нагороджують вищим орденом держави! Церемоніймейстер зачитав указ, і король вручив Орден Білого орла щасливому Станіславу. Потім було багато і «віватів!», і шампанського, і поздоровлень. Завершилась урочистість балом, який дав король на честь нагородженого.

Наступного дня вже Потоцькі влаштували маскарад у своєму варшавському палаці. Взагалі свято розтягнулося на цілий тиждень.

Саме в ці дні надійшли листи з Парижа і Рима. Антоній Альберт порадив Потоцьким запросити архітектором їхнього майбутнього палацу француза Лакруа, а для внутрішнього оздоблення — відомого художника Лампі.

«Хоч ім’я Лакруа поки не надто відоме в Європі, це, безсумнівно, дуже обдарований архітектор, — писав Альберт. — Я отримав його згоду, але зараз він зайнятий іншими замовленнями і звільниться до літа наступного року. Тоді ви зможете ним повністю розпоряджатися».

Вінченцо Бренна, зі свого боку, подякував за запрошення і відповів, що зараз не зможе взяти на себе такий великий проект через брак часу, але залюбки виконає замовлення із внутрішнього оздоблення палацу і прикрашення скульптурами. А ось якщо біля будинку буде парк, то кращого паркового архітектора, ніж П'єр Ленро, Потоцьким не знайти.

На початку весни наступного року Тульчин відвідали художник і архітектор Жан-Батист Лампі з архітектором Ла Туром. Лампі передав Станіславу лист від Лакруа, в якому той вибачався за свою відсутність, але обіцяв при першої ж нагоди обов’язково бути. Потоцькі влаштували гостям дуже теплий прийом, незважаючи на те, що Жозефіна знову була вагітна і в серпні чекала народження другої дитини. Трохи пізніше, десь через тиждень, до них приєднався і П'єр Ленро. Потоцькі з поважними гостями негайно почали розробку проекту майбутнього палацу.

— Я хочу побудувати щось виняткове, — заявив Станіслав гостям. — У коштах я вас майже не обмежую. Але… Хочу відразу передбачити ваші запитання. Мій палац не повинен бути схожим на Царський палац у Києві. Київський замалий. Також я не бажаю схожості з Версальським королівським палацом. По-перше, він має занадто прямокутні форми і виглядає трохи громіздким, а по-друге, я не хочу, щоб потім мій палац називали якимось українським або подільським Версалем.

— У будь-якому випадку, графе, місцевість тут значно привабливіша, ніж та, де розташований Версаль, — долучився до розмови Пер Ленро.

— Чим же? — перевів на нього погляд Потоцький.

— У Версалі проблема з водою. А тут озера і річка дозволяють вигадати щось виняткове для наповнення палацового парку музикою води. Дивне місце! У мене вже виникають цікаві рішення, які раніше ніде не використовувалися. При тому, що я тільки поверхово оглянув місцевість. Із завтрашнього дня зі своїми помічниками почнемо складати докладну карту і виконувати необхідні розрахунки.

— От і добре. І ще: я пристрасний мисливець, хочу облаштувати заповідник, для якого вже замовив оленів, ланей, сарн, лосів та іншу живність. Ми повинні проїхати за Тульчин і знайти відповідне місце для мисливського будиночка.

— Плани у вас справді грандіозні.

— Для цього у мене є всі підстави: я багатий і знаю, як краще вкласти свої гроші. До того ж, у мене є величезне бажання це зробити. А найголовніше, Україна (принаймні територія, якою я володію) — кліматичний рай. У нас плодючі землі, які при хазяйновитому ставленні повинні давати прекрасні врожаї; пасовиська, на яких тільки ледачий не тримає худобу; чарівна природа з річками та озерами; помірний клімат, що дозволяє розбивати розкішні сади. Фрукти в цих садах будуть просто казкові: налиті яблука, м’ясисті вишні, ароматні черешні, полопані від соку сливи. А коли я побудую теплиці, тоді й екзотичні фрукти будуть постійними гостями на моєму столі.

— Чорт забирай! — вигукнув Лакруа. — Ви, графе, так переконливо про все розповідаєте, що нам мимоволі доведеться створювати шедевр, а не палац.

— Я буду вам дуже вдячний, якщо це вийде. А зараз, панове, на вас очікує сюрприз, — усміхнувся граф Потоцький. — Ми їдемо на український маскарад під назвою Колодій або Масляна.

— О! — засяяв італієць Лампі. — Наш маскарад у Венеції мені дуже до душі. Всі надягають маски та маскарадні костюми, танцюють, співають, але найголовніше — вільно кохаються. Зрада подружжя в цей день підноситься в ранг священнодійства.

— Яка славна традиція! — графиня Жозефіна заплескала в долоні. — Дорогий Стасе, ми неодмінно повинні відвідати венеціанський карнавал.

— Не переживайте, графине, приїжджайте краще до нас у Францію, — приєднався до розмови Ла Тур. — У нас не потрібно чекати цілий рік, щоб отримати негласний дозвіл на зраду чоловікові. Французи не такі закомплексовані, як італійці. Свобода у всьому, не тільки в любові. На карнавалі в Ніцці всі бажаючі купаються в Затоці Ангелів, а «Парад квітів» просто незрівнянний. Чим же ви нас здивуєте, графе?

— У кожного народу свої традиції. Втім, уперед, панове, там усе й побачите!

Весняне сонечко вже перетворювало посірілий сніг на калюжі, заплакали бурульки, що звисали з дахів сараїв, птиці на всі голоси закликали тепло. Всі з нетерпінням чекали приходу весни: і люди, і звірі, і птиці. Кожен, нехай підсвідомо, розумів або ж відчував, що повернення до зими вже не буде. Здавалося, у природі має відбутися якесь диво. Отож свято Масляної було дуже доречним.

Графу Потоцькому і самому було цікаво взяти участь у цьому дійстві. А щоб усе пройшло якнайкраще, Станіслав, не економлячи, виділив управляючому певну суму грошей на підготовку свята. Він знав, що гуляння триває цілий тиждень, тому попросив влаштувати захід так, щоб і він, і гості змогли все побачити за один день.

Управляючий добре зрозумів графа і для показу й розповіді запросив дівчину із хлопцем.

— Зіна і Гриша, — представив він їх гостям.

Зіна була гарна, весела, з ямочками на щічках, мала темне волосся, карі очі. Одягнена була в українську вишиванку, з віночком на голові. Здавалося, вона в будь-яку хвилину готова пуститися в танок у своїх червоних чобітках. Гриша — ряджений з головою півня, у кольоровій сорочці, таких же шароварах, високий, навіть трохи незграбний, але зі зворушливою усмішкою на обличчі.

— Свято Колодія починається в понеділок у корчмі, — весело защебетала Зінаїда. — Тому ласкаво просимо до нашого корчмаря Лазаря Ароновича.

— А хто такий Колодій? — запитав француз Ла Тур.

— Колодій — це наш давньоукраїнський бог кохання, опікун сімейного щастя і продовження роду людського.

Корчма, з усіх боків оточена тином, стояла на невеличкому пагорбі. Господар її, старий єврей Лазар, прикрасив тин глечиками, поламаними колесами від бричок, підковами. У дворі під навісами стояло кілька столиків із лавками (їх використовували в теплу пору).

— Сьогодні це не корчма, а «пологовий будинок», — пояснив Григорій, — тому чоловікам туди вхід поки заборонено.

І справді, молодиці діловито входили всередину корчми, молодики ж залишалися зовні за тином.

— А мені можна? — запитала Жозефіна.

— Так, звичайно! Навіть потрібно!

Жозефіна із Зінаїдою теж зникли за дверима. Таїнство свята розпочалося. Навколо запанувала тиша.

Через деякий час із корчми почулися жіночий сміх і вигуки: «Народився Колодій, народився!» І відразу звідусіль стали запрошувати бога кохання в гості:

Ходімо, Колодію,

На нашу затію.

Будемо їсти, будемо пити,

Світ Божий хвалити.

— А ось тепер у корчму можна і чоловікам, — підморгнув Григорій, але сам чомусь не пішов.

Граф Станіслав із супутниками сміливо ступили до дверей. Усередині панували веселощі. Жінки справляли обряд «колодки». На столі лежало «новонароджене» поліно, яке по черзі сповивала і прикрашала кожна жінка. Щойно обряд закінчився, корчмар Лазар пригостив усіх колодієвим напоєм — узваром із різних трав. У цьому різнотрав’ї були і липовий цвіт, і м’ята, і чабрець, і кропива, і смородина, і ще багато-багато трав та ягід, що виросли під ласкавим сонцем в українських степах. А наливочки і горілочку хитрий Лазар розливав уже за гроші. Закуску жінки принесли з собою. У понеділок ще можна було їсти м’ясні страви. Обов’язково подавали холодець зі свинячих ніжок, зварений напередодні.

Зайти до корчми чоловіки могли, а ось вийти просто так — уже ні. Молодиці з вереском і приспівками оточили трьох чоловіків і повісили на них невеликі дерев’яні колодочки.

— Що ми повинні робити? — сміючись, граф Станіслав звернувся до Зіни.

— Відкупитися, графе!

— Лазаре! — голосно гукнув корчмаря Потоцький. — Ану неси випивку, цукерки та іншу закуску! І не скупися!

Із цими словами він вивалив на стійку кілька золотих. Помічники Лазаря заметушилися, вправно орудуючи тацями.

— Тепер до самого вечора тут пануватимуть сміх, веселощі й пісні, — пояснила Зінаїда гостям. — А ми вирушаємо у вівторок.

— Там так само весело?

— О, звичайно! Тепер весело буде весь тиждень. Ранок у вівторок починається знову в корчмі. Відбувається «хрещення» колодки. А потім… Потім жінки і дівчата йдуть по дворах хлопців, які з різних обставин ще не одружувалися. Адже причин цьому може бути безліч, але найчастіше — скромність і несміливість юнаків. Такі домосіди і самі не раді своєму становищу, але нічого з собою вдіяти не можуть. А свято Колодія якраз і допомагає таким несміливцям знайти свою суджену.

Граф Потоцький з гостями ввійшли до одного з будинків. Зустрічав їх глава родини дядько Микола.

— Із чим завітали, гості дорогі?

— Кажуть, дядьку Миколо, ви ховаєте нареченого?

— Що є, те є, — той покрутив свого вуса. — Виходь, бісова душа! — покликав він сина.

Із сусідньої кімнати вийшов усміхнений і трохи збентежений син господаря. Дівчата відразу ж прив’язали до ноги хлопця дерев’яну колодку.

— Так тобі й треба, — зітхнув «сердитий» батько. — Не хотів слухати мене, не хотів одружуватися — тягни тепер колодку. Хотів йому весілля справляти, а тепер змушений бісового сина від колодки викупляти. Прошу, гості дорогі, за стіл.

Заміжні жінки сіли за стіл, а дівчата на виданні залишилися стояти. І тут уже майбутній наречений почав вручати їм відкуп: кому намисто, кому хустку, кому стрічки. Нарешті всі сіли за стіл, і гуляння продовжилося. Коли розгарячені гості вийшли на вулицю, Зіна уважно подивилася на Потоцького.

— Графе, а ваші супутники одружені? — грайливо запитала вона.

Потоцький перевів питання Лампі і Ла Туру. Лампі кивнув ствердно, а Ла Тур, злегка зашарівшись, відповів: «Ні».

— Дівчата, в'яжіть француза! — весело скомандувала Зінаїда. — Раптом комусь із вас усміхнеться вдача, і тоді — «вперед, до Парижа»!

Француза швидко «захомутали».

— Що я повинен робити? — злякано закліпав очима Ла Тур.

— За вами частування в корчмі, пане архітекторе, — усміхнувся Потоцький.

А у Лазаря вже приготовано не лише частування, а й недорогі подарунки для дівчат. Плати грошики — і вони твої!

— А тепер середа, — це вже Григорій починав нову історію. — Можна запитати у ваших гостей, пане графе, яка зв’язка в родинах у них на батьківщині є найслабшою?

— Теща — зять, — не замислюючись, одночасно відповіли ті.

— Боже, скрізь одне й те ж, — закотив очі вгору Григорій. — Так от, Колодій не тільки намагається об’єднати серця закоханих і створити сім’ю, він ще й прагне, щоб у створених сім’ях панував мир і злагода. Тому сьогодні всі зяті йдуть у гості до тещ. А теща в цей день уже начебто і не теща, а найпривітніша господиня на землі.

Із цими словами він зняв з голови свою маску і попрямував до найближчого будинку.

— Це будинок його тещі, — шепнула Зінаїда.

— Ой, зятьок дорогий прийшов! — заголосила теща з усмішкою на обличчі. — Проходь, проходь і товаришів своїх запрошуй. Сідай, зятьок, втомився, мабуть, сьогодні. Сідай, пригощайся, ось дерунчики з цибулькою і олією, ось налисники і варенички з сиром. Пригощайся. Ой, ледве не забула! — сплеснула вона руками. — Де ж твоя чарка?

Зять вибрав чарку побільше. Теща сама наповнила її по самі вінця. Григорій випив.

— Як пощастило моїй Зіні з чоловіком, я прямо не натішуся, — почала вихвалятися теща перед гостями.

— І ось так щодня, — гордо підтримав її зять.

— Та ми знаємо, Григорію, у нас те ж саме коїться, — співчутливо відповіли гості, не забуваючи при цьому випити й закусити.

— Прошу всіх до четверга, — Зінаїда зустріла чоловіків, які неохоче залишали тещину хату.

— Це день покровителя всіх тварин Власа, — пояснив Григорій, натягуючи на голову свого півня. — Усі до річки, зараз там почнеться.

Поблизу річки вже стояли два гурти хлопців у кожухах хутром навиворіт, виряджених у різних тварин. Тут були і рогаті Козли, і Коні, й Вовки з Собаками, і навіть Гуси. Попереду кожного гурта на прив’язі у хлопчиків-«пастухів» стояли найпотужніші молодики з бичачими головами.

— Чоловіки сьогодні стають перевертнями — це допоможе домашній худобі уникнути хвороб й іншої напасті, — пояснила Зінаїда.

За командою пастухи підвели Биків до вузького мосту без поручнів.

— Бики завжди починають, — тихо повідомила молода жінка.

— Що починають? — не зрозумів Станіслав.

— Дивіться.

Бики з ревом попрямували назустріч один одному. Зійшовшись посередині містка, вони почали штовхатися. Після недовгої сутички один з них втратив рівновагу і впав у воду. Місце було неглибоке, вода — трохи нижче пояса. Після цього команди з бойовими лементами кинулися на міст. Завдання перед ними стояло те ж саме — зіштовхнути суперників у воду. Дівчата на березі голосно підтримували своїх. Хлопці весело штовхалися, намагаючись зберегти рівновагу. Але ось в одній із команд на «полі бою» не залишилося жодного «воїна» — всі опинилися у воді. Бій завершився.

Усі учасники зі сміхом і примовками попрямували до багаття на березі: обсушитись і зігрітися, випивши чарочку, дбайливо піднесену їхніми супутницями.

— Графе, запрошую вас із дружиною і вашими іноземцями до нас у гості, — уклонилася Зінаїда. — Сьогодні за звичаєм ми варимо борщ із кісточкою, щоб домашня худоба водилася.

— Залюбки, тільки, цур, горілку не наливати, ми хочемо протриматися до вечора.

— Гаразд-гаразд, — заметушилася молода жінка, зрадівши, що її запрошення прийняте.

— Що це за страва? — здивувався Лампі, коли Зінаїда принесла димлячі тарілки.

— Пробуйте, пробуйте — це дуже смачно! — припрошував його Потоцький і поглянув на Зінаїду, ніби щось шукав.

— Зараз, зараз, — усміхається господиня, вгадавши його думки.

Через хвилину вона внесла до кімнати велике блюдо з невеличкими рум’яними булочками.

— Ось тепер порядок, — граф Станіслав потер руки. — Отже, панове, перед вами власне українська страва — борщ із пампушками і часниковим соусом. Я правильно пояснюю? — граф повернув голову в бік господаря.

— Так, звичайно! Хочу тільки додати, що їсти борщ потрібно вогненно-гарячим. Хоча це моя особиста думка. — Григорій уклав у руку пампушку, рясно змазав її часниковим соусом і взявся за борщ.

Лампі вирішив повторити за господарем, але йому вдалося виконати тільки операцію з пампушкою. Спроба відправити до рота ложку не вдалася: занадто гарячим був борщ.

— Як ви можете їсти такий гарячий борщ? — віддихавшись, запитав він Григорія.

— Напевно, це багаторічна звичка. А взагалі я навіть ніколи не замислювався над цим.

Коли борщ трохи охолов, гості притихли й охоче їли, захоплюючись його смаком і майстерністю господині, яка це приготувала.

— Ще ми полюбляємо до борщу з пампушками нарізати тонкими скибочками заморожене просолене сало з цибулею і часником. Тоді виходить повний набір, — усміхнувся Григорій.

— Сало? Що це таке?

— Сало? — перепитав Григорій і з надією подивився на графа Станіслава. — Ну, сало — воно і є сало. Його потрібно куштувати.

Потоцький з усмішкою щось сказав гостям французькою мовою, і з їхньої реакції, Григорій зрозумів, що сало вони не їстимуть. Утім, господаря це зовсім не засмутило.

Після обіду гості вийшли на двір.

— Увечері всі чоловіки знову збираються і починають «водити козу», — продовжила свою розповідь Зіна. — У нас «козівники» збираються двічі на рік — на Різдво і на Колодія.

Один із хлопців вбрався у костюм Кози, і всі чоловіки, що супроводжували його, з піснями і примовками почали заходити в сусідні будинки:

Де коза ходить,

там жито родить.

Де коза рогом,

там жито стогом.

Господарі не скупилися на частування і робили це від щирого серця.

— У четвер чоловіки лягають спати окремо від дружин, «щоб вовк поросят не з’їв», — оголосила Зінаїда.

— Це і добре, — сказала якась стара, що проходила повз. — А то мій дід так козу наводиться, що хропіння стоїть на всю хату.

Ця репліка викликала дружний сміх присутніх.

— У п’ятницю теща йде в гості до зятя. Та не просто йде, а з ранку надсилає всі продукти на вареники, деруни, пиріжки. І сковороду свою передає. А після частування зять садить тещу на візок, впрягається в нього сам і везе по всій вулиці. Ось тут-то всі й дізнаються, яка теща.

З воріт викотився візок, який тягнув Григорій. Юрба роззяв чекала на розв’язку. Молодик підкотив візок до розвилки. Попереду дорога роздвоювалася. Якою з них далі рушить зять — рівною чи вибоїстою? Молодий чоловік зупинився, усміхнувся і голосно сказав:

— Теща у мене золота!

Це означало, що він вибрав рівну дорогу. Сусіди привітали таке рішення радісним улюлюканням. Утім, якби зять ухвалив інше рішення, радість глядачів була б не меншою.

— Ну і, нарешті, два найголовніших дня свята — субота і неділя, — Зінаїда ледве стримувала усмішку, позираючи на матір і чоловіка. — Тепер починаються основні веселощі.

Увесь народ зібрався на головній площі. Пісні, танці, забави, ігри, гори вареників, млинців, пиріжків з маком — чого тут тільки не було! Принесли «народжену в понеділок» колодку.

Ой, Коло-Колодію, дай мені мрію,

Ой, Коло-Колодію, я вже радію.

Сонцю радію, радію весні,

Я, Колодію, й-ой, радію тобі.

Почали розпалювати багаття, та непросте. Кожен приніс із дому непотрібний мотлох: хто поламане колесо від воза, хто безногий стілець або лавку, хто — прогнилий стовпчик від паркану або старе ганчір’я. Все піде у справу! А коли багаття розгорілося, почали урочисто спалювати колодку. Разом із Колодієм повинні померти всі злі сили, погані думки, образи. А Колодій востаннє раз у цьому році дарує своє тепло присутнім. У цей момент починаються обійми, поцілунки, жарти.

Ой, спасибі, Колодію,

Що зібрав до купки,

Гостювали, цілувались,

Аж злипались губки!

А як тільки стемніло, небо осяяв казковий феєрверк. Це граф Потоцький підготував сюрприз на честь свята. Ось усе й закінчилося. Молодь зібралася біля багаття і затягла задушевні пісні. І ще довго ніхто не хотів розходитись.

— Панове, — Зінаїда чарівно усміхнулася на прощання, — не забудьте перед сном прополоскати рота, щоб чорти не витягли сир від вареників разом із зубами.

Увечері біля каміна за келихом вина гості Потоцьких захоплено ділилися враженнями від свята.

— Так, — прицмокнув язиком Ла Тур, — українські дівчата надзвичайно гарні.

— У вас, французів, одне в голові, — усміхнувся Лампі. — Втім, мушу зауважити, що і жінок гарненьких тут теж вистачає.

— Доведеться нам, пане художнику, проект палацу зробити швидко, а от із будівництвом поспішати не потрібно, щоб краще вивчити жіноче товариство Тульчина, — засміявся Ла Тур.

— Що вам іще сподобалося? — звернулася до італійця графиня Жозефіна.

— Я навіть трохи засумував, коли почув українські пісні, — невесело усміхнувся Лампі. — Мені на мить здалося, що я в Італії. У нас пісні такі ж задушевні і співучі.

— До речі, панове, — втрутився в розмову граф Потоцький. — Ви звернули увагу на високого стрункого хлопця? У нього дивовижний голос. Жозефіно, мені здається, його потрібно відправити до Італії на навчання. Адже гарний оперний співак завжди згодиться для нашого театру.

— О так, графе, — збуджено промовив Лампі. — Я теж примітив цього хлопця. Ви повинні зробити все, щоб розвинути його талант. Я впевнений, його зірка засяє не лише тут, в Україні, а й у Європі.

— Ну, про це ще говорити рано, але спробувати варто. Як звуть цього хлопця? — звернувся Потоцький до свого управляючого.

— Це син коваля Федорка. А звати його, по-моєму, Анатолієм.

— Завтра запроси його до мене.

Через кілька днів граф Станіслав і графиня Жозефіна попрощалися зі своїми гостями. Разом з ними до Неаполя вирушив і Анатолій Федорко. Його серце завмирало від щастя, водночас хлопцю було страшно покидати рідний край.

У серпні у подружжя Потоцьких народилася друга дитина. Граф сяяв: на світ з'явився продовжувач прізвища Юрій Фелікс. Коли Станіславу дали потримати сина, він підняв його високо над головою і вимовив:

— Сину, я впевнений, на тебе чекає прекрасне і довге життя. Принаймні, я зроблю все від мене залежне, щоб це було саме так.

Десь через місяць графиня Жозефіна повідомила чоловіку:

— До нас інкогніто виїхав мій батько — хоче зробити сюрприз.

— Дуже добре, — потер руки граф Станіслав. — Не розчаровуватимемо тестя. Зробимо вигляд, що нічого не знаємо. Але гінця назустріч надішлемо. Запросіть до мене лікаря, — наказав він слузі.

Отримавши необхідні інструкції, лікар вирушив назустріч Мнішеку. Видавши себе за львівського купця, що прямував до Тульчина, він склав компанію старому графу, не забуваючи з кожної поштової станції відправляти гінців у тульчинський палац із повідомленнями.

Граф Мнішек був злегка здивований безпечністю зятя і дочки. Як же так? Він зміг вільно доїхати до них, і жодного разу не був зупинений охороною. Більш того, навіть парадні двері палацу були відчинені, і жодного слуги не було видно. І лише коли він увійшов до палацу, все зрозумів. Загримів оркестр, заспівав хор, і назустріч графу вийшли усміхнені зять із дочкою, з онукою Пелагеєю і внуком Юрієм на руках.

— Ну от, — розплакався від щастя граф, — хотів зробити сюрприз я, а зробили його мені ви. Нічого не можна приховати.

Після від’їзду батька графиня Жозефіна дещо змінилася. Якось вона викликала Станіслава на серйозну розмову.

— Стасе, — почала вона, схрестивши пальці на руках, — я бачу, що ти все більше і більше заглиблюєшся в господарські справи тут, у Тульчині. Але мені здається, що твоє багатство, твоє становище в суспільстві не дають тобі права заживо поховати себе тут, у центрі України, вдалині від столиці. Твоє місце там, у Варшаві, в королівському палаці. Ти гідний бути королем і повинен боротися за це право. Батько вважає, що в тебе є все для цього, потрібно тільки вже зараз почати переконувати в цьому наших магнатів. А сидячи в Тульчині, зробити це неможливо.

Граф Потоцький підвівся з крісла і задумливо заходив по кімнаті.

— Жозефіно, — перервав він тривалу паузу, — я дуже довго думав над цим питанням. Я ніколи не буду королем Польщі.

— Як? — мимоволі вирвалося у графині.

— Так-так, люба, я ніколи не буду королем. Я просто цього не хочу. Це не моє. Ти правильно сказала, що я найбагатша людина Польщі. Думаю, що і в усій Європі зі мною важко будь-кому потягатися. Але багатство — це не самоціль. Це засіб для подальшого розвитку моїх земель. Я твердо переконаний: чим раніше наші політики зрозуміють, що чим багатші землі подалі від центру, тим могутнішою буде держава. Адже крім того, що ми з тобою побудуємо тут палац (сподіваюся, один із найгарніших, знову ж таки, в Європі), ми будуватимемо дороги, мости, розвиватимемо торгівлю, виробництво, сільське господарство. Я помножу своє багатство, але й дам можливість зробити це своєму народу. У мене для цього є і знання, й сили. Ось це і є мій талан. І взагалі, якщо ти помітила, я домосід за природою, люблю спокійне, розмірене життя, так що гучна й неспокійна Варшава не для мене.

— Але, Стасе, ти ж повинен думати і про мене, — сумно мовила графиня Жозефіна. — Я ще молода, люблю спілкування, бали. А ми навіть весільної подорожі не здійснили.

— Ну що ж, ти частково права. Ми поїдемо до Варшави на кілька місяців. Це раз. Ти можеш запрошувати сюди в гості або жити всіх, кого захочеш. Це два. А в тривалу подорож ми обов’язково поїдемо після того, коли вирішимо питання із проектом палацу й почнемо його будівництво. Отож, потерпи трохи, люба, — усміхнувся граф Станіслав.

Він дотримався своєї обіцянки: незабаром подружжя Потоцьких вирушило до Варшави і поселилося у своєму палаці, точніше, в палаці Мнішеків. Протягом чотирьох місяців Жозефіна не пропустила жодного балу, в її салоні постійно юрмилися молоді люди; і, звичайно ж, тон зустрічам задавала сама господиня. Станіслав, хоч і був прекрасним танцюристом, на балах в основному спілкувався з людьми, які його цікавили з питань господарювання та будівництва. Практично не брав участі у забавах дружини, до її оточення ставився з легкою іронією. Увесь цей час граф багато працював, організовував різні ділові зустрічі, одним словом, був цілком захоплений будівництвом та облаштуванням свого нового палацу. Втім, графиню Жозефіну таке становище цілком влаштовувало, адже ця блискуча світська жінка мала великий успіх у варшавському світі.

Потоцького кілька разів запрошував до себе король Станіслав Август, і щоразу після цих зустрічей той повертався роздратованим. Але Жозефіна, повністю поглинена собою, не помічала змін у чоловікові.

«Усе нормально, — заспокоював себе Станіслав. — Повернемося додому до Тульчина, побудуємо палац, Жозефіна буде уважнішою до мене».

Чотири місяці минули дуже швидко, і Станіслав, окрилений новими ідеями, та Жозефіна, яка відпочила душею у світському товаристві, відправилися у зворотний шлях.

Приїхавши до Тульчина, граф з управляючим відразу ж зайнялися планами на найближчий рік. Побудувати прекрасний палац було лише частиною справи. Без доріг, мостів і, звичайно ж, під’їздів уся робота могла перетворитися на порожню витрату часу. А за попередній рік уже були закладені нові сади, для яких завезено в Україну найкращі фруктові саджанці з Європи, створено лісову службу, збудовано цегельний завод. Здавалося, графу Станіславу є діло до всього: чи стосувалося воно поліпшення породи великої рогатої худоби або збереження лісів на належних йому територіях, будівництва нової лікарні та школи для селян або передачі подарунків його сестрам до днів народження.

Улітку 1777 року в старому палаці Потоцьких було жваво. Сьогодні мав затверджуватися проект майбутнього палацу. Цього разу приїхали всі, і навіть архітектор Вінченцо Бренна, який почав робити обміри античних пам’ятників в Італії спеціально для майбутнього палацу Потоцьких. Велика зала була завішана кресленнями, малюнками та ескізами фасадів, розрізами будівель. Тут був представлений макет усієї споруди, а інакше і не можна було уявити собі весь комплекс, виконаний в єдиному стилі. Не втомлюватимемо читача архітектурними термінами, скажемо тільки, що побачене вразило графа Станіслава. Незвичність становило те, що цей ошатний рожево-білий палац, побудований на березі річки Сільниця, мав бути помітним із будь-якої точки міста. Головна частина будівлі планувалася у вигляді літери П, тільки двоповерхові бічні флігелі повинні були з’єднуватися з головним корпусом, теж двоповерховим, напівкруглими галереями. Це відразу, з одного боку, розширювало центральну площу перед палацом, з іншого — робило споруду легкою і витонченою. За головним корпусом передбачався великий парк з павільйонами, фонтанами, водоспадами, статуями. Фасад головного корпусу, виконаний у класичному стилі з десятьма колонами, повинен був бути зв’язаний однією уявною віссю із фасадом Домініканського костелу, а роль цієї осі, на думку Лакруа, виконуватиме алея з італійських високих і струнких тополь.

— Мені здається, що вони чудово приживуться тут, в Україні, — зазначив архітектор. — Так само, як і каштани.

Потоцький кивнув, погоджуючись із Лакруа.

— Але головною нашою знахідкою, без удаваної скромності, ми вважаємо рішення в’їзду на головну площу. Ваші гості не одразу потрапляють туди, а через арку бічного правого флігеля. Він-то здалеку і здаватиметься центральним корпусом, тому що створює не менш дивовижний ансамбль, що складається із двоповерхового конюшенного корпусу праворуч і корпусу з театром і манежем — зліва. Такого ще ніде не застосовували. Ви переконаєтесь — ефект буде приголомшливий.

— Подивимося, подивимося, — усміхнувся граф Потоцький, помітно задоволений створеним проектом.

Докладне обговорення проекту зайняло три дні. Обдумуючи планування Білої вітальні із затишним каміном і стінами з білого мармуру, граф Станіслав несподівано запитав:

— А як ви плануєте робити опалення усього палацу? І, вибачте за подробиці, де будуть туалети, і як буде влаштована каналізація? Мені неодноразово доводилося бувати в палацах, зокрема й королівських, і не завжди я відчував комфорт у зимовий час. При цьому, скажімо, у Франції зима набагато тепліша, ніж в Україні.

— Звичайно, графе, ми довго думали про це. І тут теж хочемо застосувати оригінальний проект. Каміни не дадуть необхідного тепла. Тому для головного корпусу та галерей побудують дві величезні печі, і тепле повітря по захованих у стінах каналах подаватиметься в усі зали. Такі ж печі передбачені і в бічних флігелях, і в спальних кімнатах. Туалетів теж побудують потрібну кількість, — Лакруа почав пояснювати на плані розташування цих життєво важливих кімнат, а також інженерне рішення каналізації.

У графині Жозефіни було багато зауважень із планування парку; тим не менше вона була у захваті від павільйонів і особливо від штучної печери, де можна буде влаштовувати обіди та концерти при свічках під супровід води, що капає зі стелі. Врешті-решт вирішили, що парк вдосконалюватиметься поступово в міру його будівництва та посадки дерев.

— Отже, панове, представлене вами дуже вражає. Не хочу вас захвалювати, але такого Європа ще не бачила. А найголовніше — моя дружина залишилася задоволена, — граф Потоцький хитро покосився на Жозефіну. — А якщо серйозно, то проект — це лише чверть справи. Головне — втілити задумане. Адже попереду у нас стільки підводних каменів! А коли подумаю, що всі будови ще потрібно наповнити відповідним змістом, мені стає не по собі. Люба, — звернувся він до Жозефіни, — ось тепер, коли розпочнеться будівництво, і я буду впевнений, що немає ніяких складнощів, ми вирушимо до Відня, а потім до Італії і далі до Франції. Це і буде нашою запізнілою весільною подорожжю, можливістю купити меблі, картини і все-все-все, що необхідно для нашого затишного гніздечка. Я покладаюся на твій художній смак.

— Милий, — Жозефіна підійшла до Станіслава й обняла його, — готуй гаманець, а про решту я подбаю.

— Ось, панове, — парирував граф, — чоловіки створені, щоб заробляти гроші, а жінки — щоб їх витрачати.

Із наступного дня цегельний завод у Тульчині запрацював на всю потужність. Насамперед граф Станіслав почав будувати приміщення для своїх придворних і охорони, а також житло для будівельників, які або вже прибули, або були в дорозі.

І тільки навесні 1778 року граф і графиня Потоцькі почали серйозно збиратися в подорож по Європі.

Розділ 6. Випробування

Тривога!

Таке коротке слово. Але як багато у ньому, в цій події для будь-якого військового! Як часто уві сні кожен офіцер і солдат подумки відпрацьовували всі свої рухи після отримання цього сигналу! А проте, щоразу сигнал тривоги застає всіх зненацька, розриває земні заняття, спокійний, врівноважений стан душі.

Місто безтурботно спить. Лише вартові справно несуть службу на постах. І ось угору злітає ракета, і відразу сурмачі своїми сигналами підривають тишу фортеці і всього міста.

Софія прокинулася з першими звуками сурми. Вона не знала, що це тривога, але шум у будинку підтвердив здогади: відбувається щось неординарне.

Консолата, сестра Йозефа, підхопилася разом з усіма в цей ранній час та шепнула Софії:

— Тривога! Можливо, маневри, а можливо…

Вона не договорила, але Софія і сама все зрозуміла.

Йозеф зібрався за лічені хвилини. Скочивши на коня, якого вже тримав напоготові ординарець, він обійняв Консолату, потім уважно подивився на Софію і несподівано поцілував її.

— Софі, головне, щоб це не була війна.

Із цими словами він пришпорив коня і зник.

Слово «війна» для грекині відразу ж перетворилося на якесь жахливе марення з усіма трагічними наслідками. Для неї це була певна межа, за якою стояли пожежі, смерті, втрата близьких. Та й узагалі це слово наводило жах на будь-яку нормальну цивільну людину.

Софія відразу згадала, як саме Йозеф вимовив це страшне слово «війна». Вона побачила нездоровий блиск в очах свого майбутнього чоловіка, відчула, що Йозеф підсвідомо бажав війни, точніше, не війни як такої, а випробувати себе у цій справі. І лише тепер вона зрозуміла, що означали його слова, що він — нащадок військових. Кожен військовий присвячує своє життя армії, і для нього війна — це природний стан. Це те, заради чого він навчався, ніс службу, відточуючи свої дії у маневрах, навчаннях і парадах.

Звичайно, ні Консолата, ані Софія не могли всидіти вдома і, наспіх зібравшись, обидві вибігли на вулицю. Сонне місто на очах прокидалося, наповнюючись тривожною енергією військових. І лише людина грамотна у військовій справі могла побачити в цьому нетропічному, на перший погляд, русі струнку музику відпрацьованих до дрібниць дій кожного виконавця. Через кілька хвилин усі бойові позиції і вогневі точки були не тільки повністю укомплектовані, а й готові до бойових дій.

Зірки в небі розтанули. Коли Софія з Консолатою із кріпосної стіни поглянули в підзорну трубу, їх охопив жах: на рубежах міста стояли регулярні частини…

За два дні до оголошення тривоги в будинку коменданта, нібито проїздом до Тульчина, зупинився генерал коронної артилерії граф Алоізій Фредерік фон Брюль. Від недавнього часу влада сорокарічного генерала поширювалася і на комендантів фортець.

Це був невисокого зросту здоровань, фанатично відданий військовій справі, різкий у своїх оцінках і висловлюваннях. Водночас у розмові він рідко підвищував голос, говорив тихо, але впевнено, зважуючи кожне слово. І хоча в армії ходили легенди про його суворість — суворість ця стосувалася тільки військової виучки. Все це дозволило йому досягти свого становища в королівстві. Ось і в Кам’янці його цікавив не тільки вишкіл артилеристів, а й те, в яких умовах живуть офіцери і солдати фортеці, як проводять свій вільний час.

Генерал фон Брюль двічі доводився родичем Станіславу Потоцькому. По-перше, він був одружений на рідній сестрі графа Маріанні, а по-друге, для дружини Потоцького Жозефіни Алоізій Фредерік був дядьком — рідним братом її матері.

Незважаючи на те, що граф був поважною державною особою і пов’язаним узами шлюбу, прості людські слабкості не оминули його. Таємницею генерала був позашлюбний син Людвіг Метцель, який надалі стане одним із наших героїв, та ще яким… Але це станеться ще нескоро, а зараз два генерали замкнулися в кабінеті Яна де Вітте і щось голосно обговорювали.

Йозеф із Софією й Консолатою розташувалися в диванній біля каміна.

— Граф Алоізій дещо недолюблює батька, — тихо вимовив Йозеф. — Частково це відбувається тому, що у них є розбіжності в підході до артилерійської справи, частково, що вони багато в чому схожі, але головне, як мені здається, — те, що батько є улюбленцем короля і може, минаючи генерала фон Брюля, безпосередньо звертатися до Станіслава Августа. Це дратує генерала, який хоче мати всю повноту влади. Проте, порядок у всіх справах батька викликає заслужену повагу графа Алоізія.

Незабаром подали вечерю, за якою зав’язалася мила бесіда. Консолату цікавили останні новини варшавського вищого товариства, і генерал фон Брюль, будучи непоганим оповідачем, враховуючи жіночу цікавість, підніс їх у найкращому вигляді, не забуваючи про плітки й інтимні деталі з пишних салонів столиці. Більш того, він захопив із собою свіжі газети і жіночі журнали, тому його розповідь перемежовувалася цитуванням найпікантніших подробиць. При цьому граф із цікавістю поглядав на Софію і врешті-решт запропонував тост за «диво-квітку, яка оселилася в іншій квітці, кам’яній». Так генерал, який ще й чудово малював, назвав Кам’янець, побажав Йозефу швидше оформити свої стосунки з молодою грекинею і привезти її до Варшави.

Генерали фон Брюль і Ян де Вітте облаштувалися у фортеці. Майже щоп’ять хвилин підлітав черговий кур’єр із доповіддю про становище за межами Кам’янця.

— Пане генерале! З боку Горнверка на пристойній відстані стоять війська з турецьким штандартом!

— Пане генерале! Російські прапори на чолі великої групи військ у південно-східному напрямку!

Генерал де Вітте хитав головою й уважно розглядав карту.

— Генерале, — звернувся до нього з удаваною тривогою Алоізій Брюль, — схоже, ми потрапили в серйозну халепу. Це війна!

— Боюся розчарувати вас, графе, але це — навчання, — спокійно відповів де Вітте.

— Ви що, не вірите своїм очам?!

— Я вірю своїм вухам, пане генерале, — усміхнувся комендант фортеці. — Ще вчора переді мною лежали донесення моїх людей із довколишніх сіл. Це війська Речі Посполитої. Кількість, рід військ і навіть імена деяких командирів — уся ця інформація надійшла до мене.

— Графе! Ви знову і знову дивуєте мене своїм високим професіоналізмом. Недарма наш король у захваті від вас. Вихід особового складу фортеці по тривозі був просто бездоганний, я навіть помітив, що цивільне населення бере участь у наших іграх.

— Кожна хвилина бездіяльності тягне за собою необоротні наслідки. Ну а міщани залюбки відкидають на другий план свої мирні заняття і допомагають нам. З одного боку, вони чоловіки, а значить, у душі воїни, а з другого — розуміють, що якщо завтра війна, то так чи інакше братимуть у ній участь, тому вже краще бути підготовленими.

— Ну що ж, хоч я і засмучений, що ви розгадали мої задуми, навчання будуть продовжені.

Через дві години граф Ян де Вітте повернувся додому.

— Тату, навчання вже закінчилися? — запитала Консолата.

— По-перше, звідки ти знаєш, що це навчання?

— Фі, про це знає вже весь Кам’янець, теж мені таємниця!

— Так, тут нічого не приховаєш… Ну а по-друге: я убитий!

Консолата і Софія здивовано знизали плечима. Німе питання застигло у них в очах. Граф зробив багатозначну паузу, а потім мовив:

— Генерал фон Брюль повідомив, що впевнений у мені на сто відсотків і хотів би подивитися, як упораються без мене мої підлеглі. Тому я відправлений у нетривалу відпустку, і ми з вами, дорогі мої, спостерігатимемо за нашими військовими з оглядових майданчиків.

Наступного дня у межах гарматного пострілу від фортеці було збудовано два бутафорських містечка, які були «ворожими» таборами. Їх належало знищити артилерією фортеці, причому якнайшвидше.

Софія ніколи в житті не чула такого гуркоту. Земля тремтіла у прямому значенні цього слова. Десятки гармат безперервно вели стрілянину, вражаючи «ворожі» цілі. Кожен постріл змушував молоду дівчину здригатися, хоча вона й не відчувала страху. Навпаки, все це дійство здавалося їй величним: приголомшуючі звуки пострілів, свист снарядів, їдкий запах згорілого пороху, чіткі і впевнені дії розчервонілих артилеристів біля гармат. Найбільше Софію цікавили гармати вдалині. Спочатку було видно легкий димок над гарматою, а потім, через кілька секунд, доходив грім від пострілу. І всією цією армадою зараз керував Йозеф, її наречений!

Маневри тривали кілька днів. Головною метою був, звичайно ж, не огляд і не перевірка, а тренування в офіцерів і солдатів навичок і спритності, доведених до автоматизму рухів за відсутності найменшого безладу. Крім стрільби по мішенях, відпрацьовувалося захоплення міста кавалерійськими і піхотними частинами, швидка установка кріпосних гармат на пересувні лафети для посилення боєготовності польових військ.

Штурм фортеці здійснювався за всіма правилами. «Супротивник» робив підкопи під фортецю і встановлював мінні галереї. Захисники фортеці, виявивши ці галереї, напускали в них воду, яку «супротивнику» доводилося терміново викачувати або починати рити підкопи в нових місцях. Для переправи через Смотрич використовувалися понтони, при підході до річки — фашини, а потім добра сотня штурмових сходів була задіяна при штурмі кріпосних стін. За умовами навчань, стороні, що тримала оборону, заборонялося зіштовхувати штурмові сходи і поливати солдатів, які піднімалися по них, чим завгодно, окрім води. Але навіть такі обмеження не додавали моральних сил атакуючим. Головним завданням штурму було подолання страху у солдатів перед висотою і не надто надійним кріпленням штурмових драбин. Заради навчань було дозволено підірвати одні із замкових воріт із подальшою їх обороною і швидким відновленням.

Через кілька днів після початку маневрів генерал Ян де Вітте звернувся до генерала фон Брюля із пропозицією:

— Графе, а чи не влаштувати нам у найближчу неділю легкий офіцерський пікнік за участю дружин і незаміжніх дівчат за містом? Це зблизить офіцерів, та й солдатам потрібно трохи відпочити у своїх таборах.

— Цілком підтримую, генерале, — відповів граф Алоізій. — За умови, що всю організацію ви берете на себе.

У призначений день усі запрошені на пікнік зібралися біля будинку де Вітте. Офіцери в парадних мундирах, дами, на відміну від них, у простих, але елегантних сукнях. Уся процесія (близько п’ятдесяти осіб), хто в каретах, хто верхи, повільно рушила до міської брами. Городяни з цікавістю спостерігали за від'їжджаючими. Зовні це виглядало як театральна вистава, де акторами були ті, хто перебував у кортежі, а решта — глядачами. І ті, й інші весело перемовлялися, втім, молоді панянки в каретах дещо ніяковіли і від уваги жителів Кам’янця, й від сміливих поглядів офіцерів.

Софія вирішила їхати верхи поруч із Йозефом. Вона була єдиною жінкою не в кареті, і це викликало неабияку зацікавленість городян.

— По-моєму, — шепнув їй Йозеф, — усі дивляться тільки на тебе, Софі.

— Я думаю, що на нас обох. І звичайно ж, щосили обговорюють нас.

Грекиня чудово трималася в сідлі, тому її зовсім не хвилювало враження, яке вона справляла на оточуючих.

Через годину кортеж наблизився до військового табору. Заграли сурмачі, і генерал фон Брюль звернувся до присутніх:

— Прошу, панове, ми прибули до місця нашого відпочинку.

Офіцери допомогли дамам вийти з карет і під руку повели їх до табору.

Жінок вразив ідеальний порядок, який панував на цьому своєрідному біваку: солдатські намети стояли в одну лінію, навіть відстані між ними були однаковими. Лад порушували тільки офіцерські намети: офіцери встановлювали свої «хатинки» де їм заманеться та ще й різних кольорів, форм і розмірів, що вказувало на достаток, смак і пристрасть їхніх власників до подорожей (відвідуючи різні країни та їх столиці, військові не втрачали можливості придбати нові намети).

Звичайно ж, дам більше цікавили відпочинок і розваги, а не військовий побут, тому генерал фон Брюль одразу ж запросив гостей до столу. Щойно всі розсілися на дерев’яних лавах, солдати почали подавати кашу, зварену в похідних кухнях, чорний житній хліб і вино в металевих кружках. За столом запанувала цілковита тиша. Бажаючи її порушити, фон Брюль підняв свій кухоль і голосно промовив:

— Прошу вас, пані та панове, не соромтеся і пригощайтеся чим Бог послав!

Із цими словами він підніс кухоль і спустошив його. Схоже, вино було дещо кислуватим, що й відобразилося на обличчі Алоізія.

Софія теж зробила півковтка. Вино справді було не з найкращих. Інші дами навіть не куштували це зілля. Каша також не викликала бурхливої радості у представниць прекрасної статі.

— Генерале, — звернулася до Алоізія одна з дружин офіцерів, — ми розраховували на тепліший прийом і щедріший стіл. До того ж ви нам обіцяли щось незвичайне.

— Панове офіцери! — радісно звернувся фон Брюль, і після того, як усі офіцери схопилися по стійці «струнко», насилу стримуючи усмішки, мовив: — Як бачите, наш жарт удався! Милі дами! Прошу вибачення за наш армійський гумор. Звичайно ж, це — передмова до нашого відпочинку. Я передаю кермо правління графу Яну де Вітте, і через півгодини ми будемо на місці справжнього пікніка.

— О, то це була змова проти нас! — пролунали жіночі голоси. — Стережіться, чоловіки, ми знайдемо можливість гідно відповісти вам!

Усі знову розсілися по каретах і через якийсь час під'їхали до мальовничої місцевості з невеликим лісом та річкою. У величезному наметі були розставлені столи, під тінню дерев — солом’яні крісла та гамаки, з лісу лунали чарівні звуки музики, але найбільшу цікавість викликав ніжний аромат якоїсь смакоти. Трохи осторонь на рожні смажився невеличкий бичок, на багатті готувалися всілякі страви.

Ян де Вітте запрошував усіх гостей до намету.

— Наш бичок смажиться вже кілька годин, але все ще не готовий, а вас у цей спекотний полудень я прошу до столу.

На столах була свіжа полуниця, в келихах іскрилося холодне шампанське, у вазочках — крижане морозиво.

Після кількох ковтків шампанського напруга спадала: розмова стала невимушеною, лунав сміх.

— Панове офіцери! — звернувся до гостей Ян де Вітте. — Прошу не захоплюватися шампанським. Зараз на вас чекає змагання із точності стрільби з пістолета. Милі дами, ви можете бути присутніми на цьому видовищі й особисто привітати найвлучнішого стрілка.

— А в якості призу я пропоную поцілунок найвродливішої із вас, — додав генерал фон Брюль.

— Ми не згодні! — вигукнула одна з офіцерських дружин.

— Не згодні цілувати нашого переможця?! — здивувався генерал.

— Ні, не хочемо, щоб ви вносили яблуко розбрату до наших лав. Ми всі вродливі, кожна по-своєму, і всі готові розцілувати найвлучнішого стрілка.

— Це ще привабливіша пропозиція! — схвалив фон Брюль.

— Так, це буде головний приз, — підтримав командира де Вітте. — А додатковий — пістолет, подарований мені нашим королем Станіславом Августом.

Після цих слів усі без винятку офіцери підхопилися зі своїх місць для участі в змаганнях.

В імпровізованому тирі спочатку відсіялися найслабші у стрілянині по мішені. Залишилась п’ятірка найвлучніших.

На прохання дам стрілки повинні були «вибити» в мішені фігуру у вигляді серця. Після нетривалого обговорення жінки визнали, що найкращі «сердечка» вийшли у капітана Якубовського та майора де Вітте.

— Отже, пані та панове, — звернувся до присутніх Ян де Вітте, — тепер залишилося визначити найкращого із кращих. Завдання дуже просте. Ми запалюємо по п’ять свічок, і хто із претендентів загасить більше свічок п’ятьма пострілами, той і переможець.

Поки солдати готували свічки, генерал підійшов до офіцерів.

— Ви свого часу хотіли дуелі? Вона до ваших послуг. Доводьте.

— Відтоді, графе, у нас, окрім дружнього почуття один до одного, нічого не зосталося, — усміхаючись, відповів капітан Якубовський. — Правильно, Йозефе?

— Так, проте кожен із нас намагатиметься перемогти.

— Тоді, панове офіцери, до бою!

Половина гостей вболівала за майора де Вітте (серед них була і Софія), друга бажала вдачі капітану.

Після двох пострілів «дуелянти» загасили по одній свічці. Третій і четвертий у Йозефа були влучними, а Якубовський допустив один промах. Напруга досягла межі. Де Вітте вистрілив, але полум’я навіть не колихнулося. Тепер усе залежало від капітана. Той довго цілився, і це не пішло йому на користь. Полум’я здригнулося і, здавалося, зникло, але тільки на мить. Серед глядачів пролунав подих розчарування — усім хотілося продовження боротьби.

Йозеф переможно підняв руки вгору. Софія не втрималася, стрімко підбігла до нього і поцілувала.

— Цю перемогу я присвячую тобі, кохана, — тихо мовив Йозеф.

— Дякую, ти в мене найкращий!

— Ну от, генерале, — шепнув на вухо Яну де Вітте фон Брюль, — найвродливіша з ваших жінок поцілувала переможця. Усе сталося саме собою.

— Тс-с, — приклав палець до губ батько Йозефа, — я з вами повністю згоден, але не загострюватимемо на цьому увагу, — і голосно промовив: — Панове, я думаю, що справедливості заради переможцю буде досить поцілунків наших прекрасних дам, а пістолет як заохочувальний приз ми віддамо панові капітану, бо я вже подумки попрощався з ним, а так виходить, що він із родини нікуди не піде.

На знак згоди глядачі заплескали в долоні.

— Пане генерале, — несподівано звернулася до фон Брюля Софія, — а чи не можна і нам, жінкам, зробити хоча б по одному пострілу?

— Хоч це і не дамська справа, — граф Алоізій поглянув на Яна де Вітте, шукаючи у того підтримки, — але, думаю, по одному пострілу ми дозволимо як заохочення за заподіяні вранці незручності.

На подив Софії, крім неї, лише дві дівчини погодилися випробувати бойову зброю, але це її не спинило.

Йозеф вклав у її руку пістолет, розповів, як цілитися і як тримати зброю. Софія витягнула руку, прицілилась, заплющила очі і натиснула на спусковий гачок. Пролунав гуркіт, руку відкинуло назад із такою силою, що дівчина ледь втримала пістолет. У мішень вона не влучила, як і інші дами. А чоловіки, оточивши її з удаваним співчуттям, ледве стримували сміх.

— Здорово, але страшно, — видихнула Софія, і тут уже всі розсміялися від душі.

— Може, повторимо? — хитрувато запитав фон Брюль.

— Ні, хай іншим разом, — відповіла за всіх дівчина.

За обідом подавали солдати високого зросту у фартухах поверх форми. Обслуговували вони досить професійно. Незважаючи на те, що столи просто ломилися від смачностей, майже відразу подали головну страву — невеликі шматочки-скибочки смаженого бичка, з яких апетитно капав гарячий жир.

Після обіду всі розсілися в солом’яних кріслах під тінню дерев. Подали каву, прохолодні напої та фрукти.

До генерала фон Брюля підійшов кавалерійський капітан Дмитро Авдієнко і щось шепнув на вухо.

— Пані та панове! — оголосив генерал. — Зараз наш капітан зі своїми запорожцями покажуть нам бойові мистецтва козачої кінноти. Звуть його Дмитро. Можу від себе додати, що я щоразу захоплююся їхньою виучкою, гнучкістю, майстерністю, вмінням поводитися зі зброєю.

— Пан генерал дуже схвально відгукнувся про моїх молодців, — завзято відповів капітан. — І тепер ми не маємо права осоромити традиції наших батьків.

Із цими словами він спритно скочив на підведеного до нього коня.

— Милі дами і панянки, — звернувся Дмитро до жіночої частини товариства. — У тяжкі часи табірного життя ніщо так не полегшує нашу самотність, як спогади про дивовижні моменти спілкування з вами. Прошу ваші хусточки, я їх розкладу на землі, а потім підніму на скаку з коня собі на пам’ять.

Софія і ще три панночки вручили свої хустки капітану, і він, рахуючи кроки, розклав їх у шаховому порядку на траві. Потім, зробивши невелике коло, спритно нагинаючись на повному скаку то в один, то в інший бік, кінчиками пальців підхопив усі хусточки, поцілував їх і сховав у нагрудну кишеню. Тут же з гиканням налетів загін козаків, і почалася справжня вистава. Чотири козака на двох конях, сидячи один до одного обличчями, грали в карти, викликаючи сміху глядачів своєю кмітливістю. Два наїзника скакали поруч, а на плечах у них стояв третій, тримаючи рівновагу, Удалий козак продемонстрував майстерність перестрибування через коня на ходу — він спритно перелітав через сідло, відштовхуючись ногами від землі.

— Цей трюк вимагає особливої гнучкості, — пояснив присутнім жінкам капітан Авдієнко, який уже встиг приєднатися до відпочиваючих.

— Він ніби пурхає над конем! — вигукнула одна з молодих дівчат.

— Дуже вдале порівняння, мадемуазель.

Козаки і далі демонстрували своє мистецтво, зриваючи все більш бурхливі оплески.

— А зараз, панове, ви побачите справжній бій між двома невеликими загонами, — оголосив капітан.

Дві групи по п’ять чоловік у кожній зблизилися, атлетичного складу козаки, спритно розмахуючи шаблями, вступили в бій. Неподалік від місця бою була ще одна група козаків, які спокійно спостерігали за подіями.

— Пане капітане, — звернулася до Авдієнка одна з дам, — незважаючи на люті обличчя ваших хлопців, ми розуміємо, що це не бій, а радше демонстрація виучки і навіть у деякому розумінні вистава, де кожен актор наперед до дрібниць відпрацював усі рухи.

— Не зовсім так, мадам, — усміхнувся капітан.

На підтвердження його слів один із козаків приловчився і полоснув шаблею по плечу іншого. На плечі виступила кров. Дами заахали, хтось навіть скрикнув. Незважаючи на це, бійці з іще більшим завзяттям рубалися шаблями. Очі їх налилися кров’ю, і було видно, що це справжня сутичка чоловіків. У цей кульмінаційний момент миттєво підскочили козаки, що стояли осторонь, і розняли бійців.

— У нас прийнято проводити бій до першої крові, — пояснив капітан Авдієнко. — Але щоб у запалі козаки не повбивали один одного, доводиться їх розбороняти. Це і є наша відповідь на ваше запитання, мадам, про виставу.

— Але ж вони можуть затаїти зло один на одного?

— Ні в якому разі. Хто програв, повинен злитися не на суперника, а на самого себе, і ще більше вдосконалювати свою виучку володіння шаблею.

І справді, спішившись, бійці усміхнулися один одному й обнялися на знак повного примирення.

Потім відбувся ще один бій. Особливо сподобався всім богатир, що відбивався двома шаблями від цілої ватаги бійців, озброєних шаблями і «бойовими» косами. Незважаючи на величезний зріст, він чудово володів своїм тілом, уміло ухиляючись від ударів супротивників.

Після того як галявина спорожніла, знову подали шампанське, каву, лікери, оркестр заграв польський, і вечір завершився танцями.

Через три дні навчання закінчилися.

Де Вітте-старший вишикував усе своє військо у фортеці, готуючись до виступу перед військовими генерала фон Брюля. Здавалося б, справу зроблено непогано, у навчаннях захисники бастіону проявили себе по-справжньому мужньо, але ж начальство в усі часи могло знайти безліч огріхів і замість похвали роздавати догани.

Генерал фон Брюль суворо оглянув стрій, і раптом погляд його пом’якшав.

— Панове, спасибі за виконану роботу. Якщо чесно, я не очікував від вас такої виучки. З вами, братці, не страшно і на війну. Я дуже задоволений результатами навчань і вже пишу петицію королю. І почав її так: «Артилерія кам’янецька в чудовому стані, все на нових лафетах, дерево відмінне, із залізних деталей ніщо не відсутнє. Важко знайти підрозділ, кращий як у військовій виучці, ставленні до людей, так і його зовнішньому вигляді». Я вражений. Владою, даною мені королем, присвоюю звання полковника помічникові коменданта фортеці майору Йозефу де Вітте, звання майора — капітану Каролю Лоському, — він перерахував ще кілька прізвищ і на завершення додав: — А для коменданта фортеці Кам’янець графа Яна де Вітте я клопотатиму перед нашим королем про присвоєння йому звання генерал-лейтенанта коронного війська і генерал-майора коронної артилерії.

Генерал фон Брюль підійшов до коменданта й обійняв його.

— Віват, наш король! Віват, генерал фон Брюль! Віват, генерал де Вітте!

— Панове офіцери! Сьогодні запрошую всіх у ресторацію на офіцерський банкет! Я пригощаю! — вигукнув на радощах Йозеф де Вітте.

— І я! — це Кароль Лоський вирішив не відставати від новоспеченого полковника.

— І я! — приєднався до них майор Крістіан де Дейбл.

— Тоді я, — розсміявся Ян де Вітте, — призначаю на 14 червня бал у своєму будинку.

Офіцери вміють влаштовувати свята.

14 червня від самого ранку Софія була цілком у приготуваннях до балу. Йозеф, як не дивно, зник із дому відразу після обіду, і як не намагалася грекиня з’ясувати, де він, ніхто не міг їй зрозуміло пояснити.

«Швидше за все, на службі», — припустила Консолата. І це одразу заспокоїло Софію.

На призначений час до будинку де Вітте стали під'їжджати екіпажі. Через годину, здавалося, вся місцева знать, молодь міста та офіцери, які брали участь у навчаннях, зібралися у великій залі. А Йозефа все не було. Військовий оркестр заграв польський, чоловіки розбиралися в пари з дамами. Софію запросив на танець генерал фон Брюль. Після польського до неї почали підходити інші офіцери записуватися на подальші танці — вишикувалася ціла черга. Грекиня хоча й уважно записувала імена навпроти номерів танців, трохи турбувалась.

Нарешті двері відчинилися, зайшов Йозеф, з усмішкою оглянув залу, одразу відшукавши Софію і натовп офіцерів перед нею. Обличчя його було надто урочистим, він упевненим кроком підійшов до дівчини і голосно сказав:

— Панове! Прошу вибачити мене, але я повинен на деякий час викрасти у вас мадемуазель Софію. Коли вона повернеться, всі ваші запрошення залишаться в силі.

Він простягнув руку вперед, Софія, нічого не зрозумівши, обперлася на неї, і під погляди розчарованих офіцерів пара вийшла із зали…

Через дві години Йозеф повернувся. Вигляд у нього був трохи розгублений, мундир розхристаний.

— Пані та панове! — оголосив він. — Мадемуазель Софії Клавоне більше немає!

— Як?! — пролунав чийсь жіночий вигук.

Оркестр припинив грати, і всі погляди звернулися до Йозефа.

— Він п’яний, що він зробив із Софією? — долетів до нього шепіт.

— Так, — Йозеф зобразив трагізм на обличчі, — мадемуазель Клавоне більше немає! Дозвольте вам представити, — він плеснув у долоні, і до зали ввійшла Софія, — Софію де Вітте! А п’яний я від щастя! Оркестре, вальс!

Оркестр заграв вальс, публіка розступилася, заплескала в долоні. Під вигуки «ура!» та «віват!» щасливі Софія і Йозеф станцювали свій перший танець як подружжя.

Генерал фон Брюль глянув на графа Яна, але той тільки знизав плечима:

— От чорти, навіть від мене приховали.

Насправді це було таємницею не тільки для батька Йозефа, а й для самої Софії.

У день балу Йозеф відправився в сусідні з Кам’янцем Зіньківці до костелу і домовився із ксьондзом. Він навмисно виїхав за місто, бо розумів, що в Кам’янці чутки відразу ж поширяться зі швидкістю вітру, а він хотів обвінчатися таємно.

Коли Йозеф забрав Софію з балу, два екіпажі вже стояли напоготові.

— Софі, — Йозеф узяв грекиню за руку, — я знову пропоную тобі стати моєю дружиною, причому зробити це прямо зараз. Ти згодна?

— Так, так і так!

Через два місяці молодята почали збиратися у весільну подорож до Європи.

Розділ 7. Весільна подорож

Перед від’їздом молодят до Парижа Ян де Вітте запросив їх до себе в кабінет.

— Хочу передати з вами кілька листів. Найважливіший — королю Станіславу Августу. Це тобі, Йозефе, тут службова інформація. Другий лист — генералу фон Брюлю. Кілька листів передасте у Варшаві, я тут усе докладно написав. Тепер — Париж.

Генерал уважно подивився на дітей.

— Я б і сам залюбки туди поїхав, — зітхнув він. — Перший лист — братам Монгольф'є. У ньому креслення і деякі думки про повітряні кулі. Другий, на ту ж тему, — професорові Шарлю. Я листуюся з ними і з цікавістю стежу, хто ж із них раніше вийде в небо.

— Ти все-таки не покинув цієї думки, батьку? — запитав Йозеф. А потім звернувся до Софії: — Років п’ять тому весь Кам’янець зібрався на небачене видовище — запуск повітряної кулі, сконструйованої батьком.

— І політ відбувся?

— І так, і ні, — усміхнувся генерал. — На жаль, у мене під рукою не було матеріалу для оболонки кулі, який витримував би високу температуру. Тому ми не ризикнули посадити в кошик пілота. І правильно зробили. На висоті приблизно 200 метрів оболонка загорілася, і куля впала. Але продовжимо. Наступний лист — П’єру Симону Лапласу, професору Військової школи в Парижі. Він викладає математику і водночас є екзаменатором королівського корпусу артилеристів. Я прошу його посприяти твоєму, Йозефе, навчанню у Військовій школі. Ось, здається, і все. Щасливої дороги.

Через два дні після прибуття до Варшави молоде подружжя де Вітте було запрошене до Королівського палацу на аудієнцію до короля Станіслава Августа. Графиня де Вітте помітно хвилювалася. Ще б пак! Їй дуже хотілося справити блискуче враження на короля і королівський двір. Йозеф був спокійнішим. Поступово впевненість чоловіка передалася і графині.

— Софіє, — пояснив Йозеф, — Станіслав Август не успадкував престол по крові, а став королем завдяки збігу обставин. Може бути, тому він не прагне підкреслити велич і пишність королівського двору. Колишній посол в Росії і коханець Катерини II, Станіслав Август був обраний королем не без участі імператриці під дулами російської зброї.

— Значить, він іграшка в руках Катерини?

— Вона на це і розраховувала, але її надії не виправдалися. Станіслав Август, мені здається, хоче бути незалежним і мріє побудувати державу за зразком освіченої Франції, хоча зробити це важко.

— Чому?

— Він не багатий як для короля. А неоднорідність польської опозиції в особі магнатів змушує його розриватися на частини. До того ж, троє могутніх сусідів — Пруссія, Австрія і Росія — вміло маніпулюють опозицією, сподіваючись увірвати ласі шматки території Польщі. Проте, він дуже розумний, я б навіть сказав, інтелектуал. Ти завтра сама все побачиш. Але хочу тебе попередити: Станіслав Август дуже привабливий як чоловік, і придворні дами ведуть між собою боротьбу за право потрапити до його спальні, — усміхаючись, додав Йозеф.

— Він не старий?

— У самому розквіті років — йому близько сорока. Вигадник і дотепник, захоплюється живописом, архітектурою. І манери тонкі, французькі.

— Ти вже мене заінтригував, дорогий.

Коли карета під'їжджала до палацу, Софії здалося, що ця п’ятикутна будівля нагадує радше замок, ніж палац.

Король влаштовував прийом у Тронній залі.

Хвилювання графині де Вітте досягло межі. Софію можна зрозуміти. Уявіть себе на її місці: вперше в королівському палаці, і здається, що десятки поглядів спрямовані тільки на тебе! Саме від враження, яке вона справить сьогодні на оточуючих, залежатиме її подальша доля при дворі. А Софія була впевнена, що на цій сцені вона повинна грати одну з провідних ролей, і не лише сьогодні, а й надалі.

Несподівано здалеку пролунав голос:

— Граф Йозеф де Вітте і графиня Софія де Вітте.

Йозеф був у новій формі полковника, Софія — у темно-коричневій елегантній сукні.

Варшава, вустами Лясопольського, була вже сповнена чуток про красу грекині. Але оригінал виявився набагато гарнішим, ніж байки колишнього посла. У Тронній залі настала тиша, чоловіки витягнули шиї, жінки нервово засмикали віяла.

Коли король увійшов до Тронної зали, він одразу відчув в атмосфері зали щось незвичайне.

— Ваша величносте, — пошепки сказав йому хтось із наближених, — праворуч подружжя де Вітте.

У ту ж мить погляд Станіслава Августа зупинився на молодій графині.

Король навмисно відтягував світську розмову з подружжям де Вітте, здалеку розглядаючи Софію. Ще напередодні йому доповіли про прибуття молодої родини до Варшави, і Лясопольський докладно розповів про грекиню.

Перше хвилювання у Софії минуло, і вона озирнулася. Тронна зала була чудова: червоне із золотом оздоблення, два великих білих каміна, величезні кришталеві люстри і трон у глибині. Величний і вродливий, із проникливим поглядом, доброзичливий і ще зовсім не старий — саме таким Софія й уявляла собі короля.

Через деякий час король зробив знак, і Софію з Йозефом запросили наблизитися до трону.

— Радий вітати вас, графе і графине, — з доброю усмішкою вимовив Станіслав Август.

Софія присіла в реверансі. Йозеф уклонився і простягнув королю пакет.

— Маю честь передати вашій величності листа від батька, генерала Яна де Вітте.

— Напевно, генерал знову просить грошей на укріплення фортеці. Він усю казну спустошив би заради свого дітища, — засміявся король. — Утім, генерал фон Брюль залишився дуже задоволеним виправкою гарнізону.

— Генерал велів уклонитися вам, ваша величносте, і запрошує відвідати Кам’янець.

— Спасибі, графе! — король поглянув на Софію. — У вас чарівна дружина! Я радий, що ви привезли її до Варшави. І хоча наша столиця рясніє гарними жінками, я впевнений, що саме графиня де Вітте стане справжньою прикрасою королівського двору.

— Дякую за комплімент, ваша величносте, — зашарілася Софія.

— Не запитую, де ви зупинилися, і на правах короля запрошую, ні, наказую перебратися сюди, до палацу. Ви будете моїми гостями.

— Ваша величносте, про таке ми не могли і мріяти.

— От і прекрасно. Отже, графе, чекаю вас завтра з доповіддю в моєму кабінеті, а вас обох — післязавтра, у четвер, на літературно-музичному вечорі в Мармуровій залі.

Станіслав Август дуже любив ці вечори, добре розумівся на мистецтві і літературі, був прекрасним оповідачем. Поява нових осіб при дворі завжди викликає підвищену цікавість, тому королю не терпілося поспостерігати за графинею Софією, скласти свою думку про прекрасну грекиню. У Варшаві було багато вродливих жінок, але щойно більшість із них відкривали рота, щоб вимовити що-небудь багатозначне, інтерес до них одразу вгасав. Чи не чергова вертихвістка ця подільська графиня?

Легка вечеря на п’ятнадцять персон за великим круглим столом сприяла невимушеній бесіді невеликого гуртка, зібраного цього вечора королем. Крім подружжя де Вітте, були запрошені: придворний художник короля Бернардо Белотто, якого Станіслав Август називав Каналетто; маркіз де Рівьєр; Елізабет Віже-Лебрен, молода французька художниця, яка тільки-но прибула з Версаля, де працювала над серією портретів королеви Марії Антуанетти; поет Трембецький, гульвіса, красень, дуелянт, улюбленець короля; Боскамп Лясопольський. Останній уже встиг розповісти королю і придворному товариству про Софію, але зробив це дуже майстерно, щоразу додаючи в свої оповідання нові пікантні подробиці і водночас залишаючи білі плями в біографії грекині. Це збуджувало ще більший інтерес до нашої юної героїні.

Легке біле вино, масні устриці, приємна камерна музика і доброзичлива атмосфера, створена Станіславом Августом, швидко зняли напругу, притаманну офіційним прийомам, і зав’язалася невимушена розмова.

Віже-Лебрен одразу ж «орендувала» Софію, і жінки забалакали безугаву, ніби зустрілися дві давні подруги, що якийсь час не бачилися і тепер поспішали виплеснути одна одній новини, які накопичилися.

Після обіду запрошені перемістилися до сусідньої зали, слуги подали шоколад і коньяк. Трембецький дістав папери і почав читати свою нову комедію «Блудний син». Балакун і ерудит, Станіслав Трембецький одразу привернув до себе гостей, і вони зацікавлено слухали, час від часу перериваючи читання дружним сміхом.

Софія сміялася разом з усіма. А Трембецький увійшов у смак (тема була благодатна — висміювання пережитків минулого), підкріплюючи прочитане жестами і рухами.

Поки всі слухали поета, Віже-Лебрен тихенько робила грифелем ескізи на папері. Вона дуже зацікавилася Софією і вирішила в майбутньому зробити кілька її портретів. А Трембецький тим часом закінчив читати свою комедію. Почалося обговорення, спалахнули гучні суперечки.

Розійшлися після опівночі, задоволені й веселі.

Наступного дня графиня Софія отримала від короля розкішний букет квітів із запискою: «Захоплений Вашою красою! Прошу Вас бути присутньою на балу, який відбудеться через чотири дні. Станіслав Август».

Чутки про те, що на балу буде присутня мадам де Вітте, красуня з Кам’янця, швидко облетіли Варшаву і заінтригували знать, особливо її чоловічу половину, яка з нетерпінням очікувала чогось незвичайного.

У призначений день, точніше, вечір подружжя де Вітте прибуло до палацу.

Сказати, що ця пара викликала фурор — нічого не сказати. Часто буває так: усі готуються до визначної події, очікуючи побачити щось незвичайне. А потім виявляється, що очікували більшого. У нашому випадку — побачене перевершило всі очікування.

Отже, графиня Софія увійшла до бальної зали у світлій мусліновій грецькій туніці з поясом під грудьми. Розкішне смоляне волосся було перехоплене атласною стрічкою. Глибоке декольте й оголені плечі викликали подих захоплення не тільки у чоловіків, а й у варшавських модниць. З-під спідниці в збірку було ледве видно черевички на низьких підборах. Здавалося, сама Діана відвідала в цей вечір королівський палац — настільки елегантно виглядала сукня на молодій грекині, підкреслюючи її поставу, груди, витончену фігуру і благородну простоту. Завершувала ансамбль убрання графині найтонша блакитна кашемірова шаль, недбало накинута на плечі.

Якби графиня де Вітте знала, що в цей день саме вона задала нову моду на кілька років уперед! Сьогодні у варшавському палаці, а трохи згодом і в Парижі модниці підхоплять ідею грецької туніки і створять сукню-шеміз, яка швидко пошириться Європою. А через десять років Талейран, голова французьких Народних зборів, побачивши паризьку модницю Тальєн на балу в туніці, виголосить свою знамениту фразу: «Неможливо роздягтися помпезніше». Але це буде через десять років, а зараз графиня Софія тремтіла від хвилювання і прикутої до неї уваги оточуючих. Бажаючи заспокоїти дружину, граф де Вітте взяв її за лікоть і прошепотів на вухо слова підтримки. Йозеф теж привернув увагу присутніх на балу. Елегантний новий мундир, тонкі брови, короткі вусики і довгі бакенбарди — та цей полковник справжній красунчик!

Нарешті заграла музика (а це був польський), скориставшись своїм правом, король Станіслав Август запросив графиню Софію на перший танець. А потім і на другий. Отямившись, чоловіки почали записуватися на право запросити грекиню-красуню.

Йозефу так і не вдалося потанцювати із Софією в цей вечір. Але граф не дуже засмутився, сміючись і позираючи на злегка сторопілих чоловіків. Він чекав закінчення балу. Йозеф знав, що справжнє свято для нього розпочнеться увечері в спальні, де тільки його очі, губи і руки пеститимуть тіло Софії, і належатиме вона тільки йому.

У спальні красуня навмисно не роздягалася, надавши це задоволення чоловікові. Йозеф підійшов до неї і ніжно поцілував у шию. Молоду жінку ніби пронизало струмом. Потім він пристрасно припав до її губ, злегка покусуючи нижню губу.

— Ти прекрасна, Софіє, — мовив Йозеф.

Обережно оголивши її ліве плече і груди, він прошепотів:

— Ти чудова.

Хвиля блаженства підхопила грекиню, і вона була вже готова віддатися чоловікові, але той не поспішав. Повністю оголивши дружину, він милував її, доки не відчув, що вона готова прийняти його. Тоді він узяв її стрімко і владно…

Захлинаючись від почуттів, Софія гладила волосся чоловіка:

— Сьогодні був найщасливіший день у моєму житті, і все це завдяки тобі, коханий!

— Мені так добре з тобою, дорога Софіє!

Уранці графиня отримала декілька букетів квітів, деякі з записками від захоплених шанувальників. Не приховуватимемо, це принесло їй велике задоволення, хоча вона й не знала всіх адресатів. Найбільший букет був від короля. Крім записки, в ньому була коробочка. Софія відкрила її і ахнула: всередині сяяло діамантове кольє.

«Хочу, щоб ця дрібниця прикрасила Вашу витончену шийку і гарні груди, — писав Станіслав Август. — На балу бачив тільки Вас, хочу знову і знову бути у Вашому товаристві. Станіслав».

Графиня взяла кольє в руку; воно переливалося на сонці й так і просилося на шию. Молодиця не витримала й одягла його. Поглянувши у дзеркало, Софія почервоніла від захоплення. Потім, зовсім оголена, вона ввійшла до кімнати чоловіка.

— Ого! — вигукнув Йозеф. — Ви робите успіхи, мадам. Звідки така розкіш?

— Працюємо над собою, графе, — усміхнулася дружина. — Вдячні шанувальники піклуються.

— Так швидко? По-моєму, ти ще не встигла себе скандально зарекомендувати. Хто ж цей благодійник?

— Це могутній покровитель, — Софія показала вказівним пальцем угору.

— Зрозуміло, — засміявся Йозеф. — І що ви, графине, збираєтесь із цим робити?

— А ось що, — жінка рішуче підійшла до секретера, взяла аркуш паперу і перо:

«Ваша величносте, мені здається, я не давала Вам приводу для таких дорогих подарунків. Ви мені дуже симпатичні, і я не хочу, щоб Ви дали підставу для розчарування. Графиня де Вітте».

Одягнувшись, вона викликала служницю і веліла передати коробочку королю.

Цей жест Софії сподобався графу де Вітте.

«І все ж, — вирішив про себе Йозеф, — потрібно пильнувати: жінки ласі на компліменти та знаки уваги. Король, що звик до легкого успіху у жінок, тільки розохотиться відмовою графині і вдаватиметься до нових спроб для зваби».

Королю цей жест сподобався ще більше. Станіслав Август і не думав спокушати Софію: він дуже любив графа Яна де Вітте і ніколи не дозволив би собі зруйнувати щойно створену сім’ю. Але перевірити молоду дружину графа Йозефа все-таки вирішив і залишився задоволений. Через два дні він викликав до себе подружжя де Вітте.

— Дорогий графе! Великодушно прошу пробачити мене за мою витівку з кольє, але повірте, я зробив це від щирого серця. А вас, графине, прошу прийняти цей скромний дар монарха.

Із цими словами він витягнув із коробочки кольє і власноруч надів його на шию Софії.

— Вам, графе, хочу подарувати цю табакерку, — мовив далі Станіслав Август і простягнув полковнику золоту табакерку, прикрашену діамантами.

— Дякуємо вам, ваша величносте, — відповів за обох Йозеф де Вітте.

— І ще, — задоволений король поглянув на полковника, — як довго ви плануєте пробути у Варшаві?

— Ми вже тиждень тут, ваша величносте. Хочемо через кілька днів вирушити далі.

— Прошу вас, графе і графине, прикрашати наше товариство ще хоча б місяць. Усі витрати я беру на себе.

— Спасибі, ваша величносте.

Місяць пролетів на диво швидко. Подружжя де Вітте відвідувало бали, обіди. Софія влаштувала у себе салон. Відбою од відвідувачів не було.

В останній четвер перед від’їздом на літературному вечорі у короля Йозеф розповідав армійські байки та анекдоти. Дами пирскали у віяла, коли офіцер вставляв армійські слівця і подробиці. Софія в цей вечір була мовчазна, замислена і загадкова. Після Йозефа слово взяв поет Трембецький.

— Панове! Сьогодні особисто в мене сумний день! — з усмішкою на обличчі промовив поет. — Ці два місяці (поки тут гостювало подружжя де Вітте) на вулицях Варшави повіяло свіжим вітром, світліше стало в королівському палаці, та і його величність король Станіслав Август більше усміхався. Завтра граф Йозеф і графиня Софія вирушають далі в подорож по Європі. Побажаємо їм щасливої дороги і просимо не забувати Варшаву і нас. Графе Йозефе, ви не повинні тримати графиню в фортеці постійно. Випускайте іноді пташку на свободу і прилітайте разом із нею. А я хочу написати оду на честь прекрасної Софії! І назву її так: «Софії Вітте, що проїжджає через Варшаву на води в Спа».

— Спасибі, Станіславе! — заплескала в долоні грекиня і попросила: — Тільки додайте «проїжджає з чоловіком».

— Добре, графине! У мене вже народилися перші чотири рядки:

Прекрасна Софіє! Твої гостини

Наводять усіх на думку про загибель Трої.

І там були подібнії причини,

Не втратити б нам Кам’янець без бою!

— Браво, Станіславе! Продовжуй у тому ж дусі, — королю припав до смаку опус Трембецького.

— Дякую вам! — Софія зашарілася від задоволення.

— Не дякуйте мені! — жартівливо вигукнув поет. — Це співає моє серце, і я не можу з ним нічого вдіяти.

— Заспокойте його трохи, — підтримав жартівливий тон граф Йозеф. — Інакше моє серце викличе серце поета на дуель.

— О, це буде страшний кулачний бій двох сердець, графе! І боюся, що графиня втратить відразу і люблячого чоловіка, і поета, який їй уклоняється, а король — доброго офіцера і придворного інтригана.

— Панове! Не хвилюйтеся! — грайливо відповіла графиня де Вітте. — Подумайте і про моє серце. Звичайно, воно майже повністю належить графу. Але думаю, у ньому знайдеться затишне місце і для вас, шановний пане поете!

Пізно ввечері, коли придворні розійшлися, король Станіслав Август звернувся до Трембецького:

— Ну що ж, перший іспит молода графиня витримала. Але на неї чекає Париж, де звичаї вільніші. Боюся, там вона не встоїть.

— Я думаю, ваша величносте, дівчинка знає собі ціну і просто так себе не продасть. Цьому діаманту потрібна дорога оправа.

До Берліна подружжя де Вітте прибуло з рекомендаційним листом від Станіслава Августа королю Пруссії Фрідріху II. «Старий Фріц» (Der Alte Fritz), так називали монарха, перебував у Сан-Сусі. Цей невеликий, але затишний замок із парком король побудував у передмісті Берліна Потсдамі. Фрідріху не подобалися помпезні Версаль і Бельведер, тому був споруджений одноповерховий палац і розбитий чудовий парк.

Секретар короля, прийнявши від Йозефа рекомендаційного листа, попросив подружжя зачекати.

— Король Фрідріх II обов’язково прийме вас.

У приймальні відвідувачів майже не було. Через півгодини до приміщення зайшов старий у поношеному мундирі з ціпком замість тростини і в супроводі двох випещених гончих псів. Він пройшов повз Йозефа та Софії, а ті про всяк випадок вклонилися на знак вітання. Яке ж було їхнє здивування, коли, увійшовши до кабінету, вони побачили, що цей старий і є великий Фрідріх II!

У кабінеті панував страшний безлад: книги, папери, зім’яті записки валялися на столі, на підлозі. Всупереч очікуванням графині Софії, король майже не звернув на неї уваги, відразу втупившись у графа Йозефа, точніше, в його військовий мундир.

— Радий вітати вас, мій генерале, з дружиною в нашій скромній Пруссії, — почав король.

— Спасибі, ваша величносте, за комплімент, але я поки що полковник.

— О, я, напевно, неуважно прочитав листа мого брата Станіслава Августа, — саркастично усміхнувся король і глянув у лист. — Справді, прошу вибачення, пане полковнику, але невдовзі мій брат, ваш король, може просто розоритися на такій дорогій формі для своїх військ.

Із цими словами він демонстративно струсив порошинку зі свого поношеного мундиру.

— А що, пане графе, правду кажуть, що фортеця Кам’янець, якою командує ваш батько, абсолютно неприступна?

— Хотілося б у це вірити, ваша величносте, але боюся, перед таким воєначальником, як ви, встояти буде дуже важко.

— Милий графе, — відповів задоволений король, — думаю, усі мої перемоги вже позаду. Я тепер, як затворник, майже не виїжджаю з Берліна. Хоча, — Фрідріх, хитро примружившись, подивився на графиню Софію, — якщо такі красуні живуть у ваших краях, можна згадати молодість і помандрувати. Мадам графине, думаю, не дуже стомлю вас, запросивши зараз до парку на огляд і розвід караулу?

— Анітрохи, ваша величносте, я дружина військового, і якщо військові марші не звучать за вікном, стає не по собі.

— От і чудово, — з цими словами король підійшов до вікна, молодцювато піднявся на дві сходинки і… вийшов у парк.

Приголомшені Софія та Йозеф рушили за ним. Від величі і краси парку Сан-Сусі в обох перехопило подих. Шестирівневі тераси розділяли сходи, що вели до ставка з фонтаном. На кожній терасі росли дивовижні дерева, а під ними — розкішний квітковий килим. Повітря було наповнене ароматами рослин і щебетом птахів. Раптом звуки військового маршу порушили цю казкову ідилію, і нашим мандрівникам нічого іншого не залишалося як податися до плацу.

Король приймав парад свого гвардійського полку. Такого вишколу, такого кроку і рівняння полковник де Вітте не бачив ніколи. Несподівано на плацу з’явився старий кінь і неспішним кроком підійшов до короля.

— А, Цезар, — привітав коня Фрідріх. — Здорово-здорово, ще живий?

Цезар уткнув свою морду в плече короля. Його величність глянув на слугу, і той швидко підніс йому сумку. Король дістав звідти білий хліб та цукор і пригостив коня.

«Двоє старих бойових друзів, — подумала про себе Софія. — Схоже, цей ритуал зустрічі дотримується щодня». І справді, Цезар не відійшов від свого господаря до кінця огляду.

— Як вам мій полк? — звернувся монарх до графа Йозефа. Він бачив, що полковнику все сподобалося, але очевидно захотів це почути.

Графа випередила Софія:

— Ваша величносте, ваші військові дуже добре вишколені. Такий хороший фрунт… — вона намагалася згадати військовий термін. Король злегка скривився.

— Мадам, ви, напевно, не туди дивилися, сьогодні мої хлопці були як сонні мухи. Я не впізнав свій полк. Утім, залишмо це. А зараз для вас — сюрприз.

Він підізвав до себе слугу і віддав якесь розпорядження.

— У мене є один цікавий музей, графине. Думаю, вам як молодятам будуть цікаві його експонати. Щоправда, їх там поки небагато. Але зовсім нещодавно один із моїх старих бойових друзів поповнив колекцію вельми цінним екземпляром, випробуваним на своїй дружині, коли ми з ним воювали. А потім милості прошу пообідати зі мною, тим більше що сьогодні нас відвідає королева.

Слуга провів гостей до маленької кімнати, відімкнув її, але сам заходити не став. На стелажах лежало кілька виробів із металу, що за формою нагадували жіночі панталони. Першим усе зрозумів Йозеф і голосно розсміявся. Софія здивовано поглянула на чоловіка.

— От старий пень! — вигукнув граф Йозеф польською мовою. — По-моєму, він жінконенависник. Це ж «пояс невинності», «хранитель вірності», якщо хочеш, дорога. Бачиш, король натякає мені, що я теж повинен наглухо закривати твій грот любові, залишаючи фортецю. Цікаво, а королеві Фрідріх одягав такий пояс? Кажуть, він залишив свою дружину незайманою.

— Це ж чому?

— О, в нього було дуже сильне перше кохання, але одружитися закоханим не дозволили. Тому Фрідріх не відразу зміг прийняти свою законну дружину.

Подружжя підійшло ближче до експонатів. Тут настала черга сміятися графині Софії.

— Боже, яка вигадка! Які унікальні екземпляри! Дивись, як майстерно зроблено, — мовила графиня, вказуючи на виріб зі срібла і золота. — Майстер мав прекрасний смак. Який орнамент!

— Я бачу, тобі сподобалося. Може, замовити таку «красу» для тебе?

— Спасибі, коханий! Ти дуже дбайливий. Ой, поглянь! Це ж більше нагадує знаряддя для тортур, тільки не пояс! Які ж ви, чоловіки, жорстокі ревнивці! — закотила очі Софія.

Перед ними лежав іржавий металевий пояс із гострими кромками.

— А ключики до поясів досить складної конструкції.

— Ха-ха-ха! — знову засміявся Йозеф. — Ось бачиш, ви, жінки, теж гарні! Відразу ж намагаєтеся вивчити ключик. Ні, якийсь сенсу «поясах вірності» все-таки є!

Обід справив на Софію тяжке враження. Невелика кількість запрошених, гнітюча тиша за столом. З усіх страв графиня доторкнулася тільки до печінки, запеченої з цибулею і яблуками, та й то тому, що її дуже розхвалював Фрідріх. До печінки подали пиво. Софія вперше спробувала цей напій. Чи то обстановка не була сприятливою, чи то пиво — не жіночий напій, але, ледь пригубивши, графиня відставила келих.

Ближче до вечора всі перемістилися в концертну залу палацу. Прекрасна гра на флейті короля Фрідріха відразу затьмарила негативні емоції, які довелося пережити подружжю де Вітте раніше. На цій мажорній ноті Софія і Йозеф попрощалися з усіма і відправилися далі. Попереду на них чекав курорт Спа.

Це маленьке містечко було найелітнішим курортом у XVIII столітті. Королі і принци, графи і барони, князі та віконти, артисти і художники, військові та державні діячі — вся європейська еліта приїжджала сюди попити мінеральної водички, прийняти природні ванни з гарячими струменями, що масажують, помилуватися мальовничими краєвидами і, звичайно ж, пофліртувати й розважитися. Сюди ж здійснювали весільні подорожі молоді пари з усієї Європи. Останніх мало цікавили лікувальні води — їх кликала гарна легенда. За переказами, понад тисячу років тому це місце відвідав святий Ремакль і залишив свій слід у брилі кварциту біля джерела Совеньєр. Молода жінка, поставивши свою стопу в це заглиблення, не тільки позбавлялася від безпліддя, а й забезпечувала собі на майбутнє легкі пологи. Тому і наша пара молодят кинулася на цей курорт. А ще відпочинок у Спа давав можливість підготуватися до Парижа: поступово звикнути до придворного життя, обзавестися потрібними знайомствами, побачити, які вбрання тепер у моді.

А яке вишукане товариство зібралося в Спа! Шевальє де Буффлер — письменник і дотепник, автор крилатих фраз типу «Про жінок завжди знайдеться що сказати нове, поки хоч одна з них залишиться на земній кулі» або «Міркувати про кохання — це втрачати розум». Фабр д'Еглантін — поет, драматург і красень — приїхав на води відразу з декількома коханками.

— Він хоче міняти партнерок, аби з метою виключно гуманною познайомити всіх француженок зі сприятливим впливом своєї мужності. Це звичайна практика — приїжджати сюди з коханками. Деякі йдуть навіть далі: разом із коханками привозять і дружин, — повідомила Софії графиня де Бальбі, майбутня фаворитка Людовика XVIII, яка прибула на води з чоловіком-полковником.

Графиня д'Албані, маркіза де Куаньї, граф Румянцев і його тітка графиня Брюсова становили вишукане товариство Спа.

Очікували також когось із царської родини. Кого? За чутками, імператора Австрії Йосифа II. А поки — купання, прогулянки, катання верхи, крикет до обіду, потім — азартні ігри (фараон, крепс, червоне і чорне — на гроші, бірібі — на поцілунки). Увечері — плітки, амурні пригоди й інтриги, танці до знемоги і, знесилені, — в ліжко.

Верховою їздою грекиня займалася разом із графинею Бальбі. Вони якось одразу зійшлися. Графиня де Комон Жозефіна-Луїза де Бальбі була на три роки молодшою Софії. Ідеальна фігурка, пишне темне волосся, живий блиск очей робили її, без сумніву, привабливою. Як і Софія, графиня де Бальбі тільки-но вийшла заміж, і теж за військового, і теж за полковника. Чоловіка свого вона не любила, чого, втім, і не приховувала. У неї була купа шанувальників. Софію привернуло в ній те, що та нещодавно стала фрейліною графині де Прованс і була посвячена в таємниці паризького двору. Природно, графині де Вітте хотілося побільше дізнатися про двір ще до прибуття в Париж, і графиня де Бальбі залюбки розповідала їй не тільки про звичаї і вдачі, а й про інтриги, чутки, плітки.

— Править бал у Версалі зараз не король Луї XVI, а королева Марія Антуанетта. Дуже довго предметом загальної уваги було їхнє інтимне життя. Говорили, що Людовик не в змозі мати дітей, але два роки тому королева подарувала чоловікові дочку. До речі, відсутність дітей у королівського подружжя протягом семи років вельми тішила братів короля — графа де Прованса і графа д'Артуа.

— Невже?

— Так-так, щоправда, у самого графа де Прованса дітей немає але він, у разі чого, може стати регентом. Тепер же, коли з’ясувалося, що народження дофіна — лише справа часу, брати короля почали розпускати чутки про розбещеність Марії Антуанетти, про безвілля короля. Скажу вам, графине, ця австрійська красунька і сама підливає масла у вогонь: схоже, вона вирішила спустити всю французьку скарбницю на розваги, прикраси, вбрання, палац Малий Тріанон у Версалі.

— Ну а чутки про оргії, які вона влаштовує? Це правда?

— Думаю, все це вигадки. Я ще можу повірити в її зв’язок з ким-небудь із чоловіків (це не тільки вітається у Версалі, а й вважається ознакою доброго тону), але близькі відносини з фаворитками — це плітки.

— Мені хотілося б усе побачити самій, — усміхнулася графиня Софія.

— Немає нічого простішого! — вигукнула де Бальбі. — Для цього вам потрібно завоювати прихильність фрейліни Марії Антуанетти графині Жюлі де Поліньяк або її зовиці герцогині Діани де Поліньяк. Одне їхнє слово — і ви прийняті при дворі королеви.

Подібними порадами графиня де Бальбі пригощала грекиню щодня. У свою чергу графиня де Вітте, будучи прекрасною наїзницею, передавала свій досвід верхової їзди графині де Бальбі.

Одного погожого дня молодиці виїхали до околиць Спа. Графиня де Вітте була в темно-коричневій амазонці з білим шарфом на шиї. Темпераментний, але дуже поступливий кінь англійської породи, гнідої, навіть золотисто-гнідої масті підкорявся ледь помітному руху грекині. Здавалося, кінь і сам хотів себе показати — поводився пустотливо і грайливо. Графиня де Бальбі була в чорній амазонці верхи на арабському рудому скакуні. М’язиста шия, стрункі, немов точені, ноги, злегка сумні очі відразу привертали увагу до цієї тварини. Додайте сюди прекрасну наїзницю — і ви отримаєте неповторну картину, описану багатьма поетами та художниками.

Після нетривалої прогулянки кроком Софія несподівано поставила коня на диби і різко помчала галопом. Вона немов спілкувалася з доброю і могутньою твариною, і так захопилася їздою, що не помітила, як з її шиї злетів повітряний шарф та що за її їздою вже кілька хвилин спостерігає немолодий чоловік на узбіччі дороги, який вийшов із дорожньої коляски, щоб підняти шарф. Тільки зробивши коло і виявивши пропажу, Софія повернула назад і побачила шарф у руках незнайомця, чоловіка років сорока, в простому сірому сюртуку. Неподалік від нього стояв молодий офіцер.

«Швидше за все, це не супутник по подорожі, а охоронець», — подумала наїзниця.

— Мадам, я захоплений вашою майстерністю верхової їзди, — злегка уклонився незнайомець. — Дозвольте представитися: граф Фалькенштейн. Ось ваш шарф.

— Спасибі, графе. Графиня Софія де Вітте…

В іншій ситуації вона, можливо, була б не настільки люб’язна, але жіноча інтуїція підказувала їй, що під простою личиною графа ховається щось більше — навіть простий костюм не міг приховати вишуканих манер чоловіка і його знатного походження.

— Звідки ви, прекрасне створіння? — запитав той.

— Здалеку, графе. Кам’янецька фортеця — напевно, ви і не чули?

— Навпаки, графине. Не тільки чув, а й чудово знаю це місто. Вам там подобається?

— Звичайно! Я вважаю, що це одне з найгарніших місць Європи.

— Згоден з вами, графине. Але не смію більше зловживати вашою увагою.

Незнайомець відкланявся, сів у коляску і зник.

— З ким це ви розмовляли, Софі? — запитала графиня де Бальбі, коли Софія під'їхала до неї.

— Якийсь граф Фалькенштейн.

— Ось як, — засміялася де Бальбі. — Досить відома особа.

— Чим же він відомий?

— Усьому свій час, дорога графине. Думаю, скоро ви про все дізнаєтеся самі.

Після обіду Софія з Йозефом прогулювалися по тінистій алеї. Обличчя графині світилося від щастя: таке життя було їй помітно до душі. І хоча це вимагало певних витрат, думка про гроші зовсім не затьмарювала їхнього безтурботного відпочинку.

Граф і графиня де Вітте злегка уклонялися відпочиваючим, що йшли їм назустріч, і Йозеф мимоволі відзначав, що молодість та ідеальна постать його дружини викликали більший інтерес, ніж закамуфльовані в коштовності та дорогі наряди огрядні графині і маркізи.

Несподівано Софія пожвавилася. Назустріч їм ішов, усміхаючись, граф Фалькенштейн.

— Графе, дозвольте представити вам мого чоловіка, полковника графа де Вітте.

Йозеф шанобливо уклонився.

— А це, дорогий, граф Фалькенштейн, який врятував сьогодні мій шарфик під час верхової їзди. Ви вже влаштувалися, графе?

При словах «граф Фалькенштейн» Йозеф злегка здригнувся і вже відкрив рота, щоби щось сказати, але граф приклав палець до губ, бажаючи продовжити розмову з Софією. Але все зіпсував офіцер, що підійшов.

— Сір, ви просили нагадати вам про зустріч, яка відбудеться через двадцять хвилин.

— Сір?.. Даруйте, ваша величносте, — Софія миттєво зрозуміла, що перед нею король Австрії Йосиф II, зашарілась і зробила реверанс.

Йосиф був у захваті від справленого враження. Імператор Священної Римської Імперії постійно подорожував під ім’ям граф Фалькенштейн. Уся Європа про те знала, десь потішалася над цим, і тим не менш, завжди знаходився хтось непосвячений у цю вигадку імператора.

— Завжди ви все зіпсуєте, пане полковнику, — звернувся монарх до свого ад’ютанта, але потім, усміхнувшись, повернувся до подружжя де Вітте: — Не хвилюйтеся, графине, зате ми чудово поспілкувалися, без усяких упереджень. Я не люблю, коли до мене виявляють багато знаків уваги. А чим займається місцева публіка після обіду?

— Зазвичай граємо в карти, — відповів за розгублену дружину граф де Вітте і, набравшись хоробрості, запитав: — А ви граєте, ваша величносте?

— О ні, — зітхнув Йосиф II, — я не граю. Правитель, що програє в карти, програє гроші своїх підданих.

Ще кілька разів графиня де Вітте зустрічалася з імператором у Спа. Грекиня розповідала йому про Кам’янець, про мальовничі околиці цього невеликого, але затишного містечка, про казкові каньйони і таємничі печери.

Дізнавшись, що подальший шлях подружжя де Вітте лежить до Парижа, Йосиф написав листа своїй сестрі Марії Антуанетті, королеві Франції:

«На відпочинку в Спа я познайомився з графом і графинею де Вітте з українського Кам’янця. Коли вони будуть у Парижі, будь із ними ласкава. Особливо гарна графиня Софія. Вона люб’язна і моральна жінка, ще не зіпсована двором. Сила сприйняття нею навколишнього світу мене вражає…»

І ось нарешті Париж!

Дещо стомившись від гучного світського життя у Спа, Йозеф і Софія, прибувши до Парижа, оселилися в маєтку на вулиці Сен-Жак, поблизу Сорбонни, і майже тиждень насолоджувалися самотністю. Їм дуже хотілося потайки перейнятися духом Парижа в ролі простих парижан. Але й це вдавалося з труднощами: натовпи школярів-студентів захоплено зустрічали графиню, коли та, іноді зі служницею, іноді з чоловіком, відправлялася пішки на прогулянку до Люксембурзького саду, який знаходився неподалік від їхнього житла, або на острів Сіте в Нотр-Дам. Уранці її будив аромат французьких булочок і кави. Йозефа зазвичай у цей час уже не було вдома (він перебував у Військовій школі). Блукаючи Латинським кварталом, Софія виявила безліч грецьких харчевень і трактирчиків. І була по-своєму щаслива.

Одного теплого осіннього вечора граф Йозеф, збуджений і радісний, заніс до вітальні кошик квітів і оголосив дружині:

— Люба, я взяв легкий екіпаж, і зараз ми відправляємося на прогулянку до Булонського лісу. Ти згодна?

— Йозефе, милий! Звичайно я згодна. Усього кілька хвилин, і я буду готова.

Подружжя сіло в карету, запряжену парою гнідих, які з легкістю покотили екіпаж. На мосту через Сену карету злегка занесло, і під колеса ледве не потрапили кілька жебраків, що просили милостиню. Але навіть міцні слівця, відпущені кучером їм услід, не могли зіпсувати гарного настрою графові і графині. Проїхавши повз Лувр і Тюїльрі, карета опинилася на площі Людовика ХV.

— Як поїдемо далі, графе? — запитав у Йозефа візник. — Через Єлисейські поля?

— Ні, поїдемо уздовж Сени, по Кур ла Рен.

Широка вулиця з величезними дубами і каштанами, човнярі на Сені — все це ще більше підняло і так гарний настрій Софії. Особливо їй сподобалися каштани, вкриті голчастими кульками.

Проїхавши тінистими алеями Булонського лісу, карета підкотила до озера. Графиня і граф вирішили пройтися пішки. Несподівано Софію гукнули.

— Здрастуйте, дорога Софі!

Графиня озирнулася. До неї з розгорнутими обіймами йшла Елізабет Віже-Лебрен. Молодиці зраділи зустрічі.

— Здрастуйте, графе! — Елізабет усміхнулася Йозефові.

— Якщо ви в Парижі вже тиждень, тоді я знаю, де ви зупинилися, — защебетала молода художниця.

— Так, ми вже тиждень насолоджуємося паризьким життям.

— Значить, це ви підняли переполох у Латинському кварталі, запаморочивши голови студентам Сорбонни? — засміялася Елізабет. — У мене є кілька друзів-студентів, і вони без угаву говорять про таємничу незнайомку з вулиці Сен-Жак та її чоловіка-полковника.

— Ну ось, а ми хотіли потай насолодитися своїм медовим місяцем, — підігруючи Елізабет, з усмішкою відповів граф.

— Навряд чи вам це вдасться. Сама королева вже зацікавилася молодою парою з Кам’янця. Вона нещодавно отримала листа від свого брата, Йосифа II, який просить звернути на вас увагу. І це при тому, що король, як каже Марія Антуанетта, не дуже захоплюється молоденькими жінками. Отож, мила Софіє, післязавтра я готова представити вас королеві (у нас якраз черговий сеанс).

Жінки почали обговорювати майбутню подію. Граф де Вітте дав їм досхочу наговоритися, але коли зрозумів, що цей процес практично неможливо зупинити, вдався до хитрощів:

— Любі мої дами! Пропоную продовжити вашу бесіду за вечерею, куди я вас і запрошую. Мадам Елізабет, ресторанчик вибираєте ви.

— Залюбки, графе. Нещодавно відкрився дуже милий ресторанчик Le Grand Vefour з видом на сад Пале-Руаяль.

Ресторан виявився вишуканим: кришталеві люстри, прекрасний живопис на стінах і стелі, позолота і м’які дивани.

— Що питимемо? — запитав у своїх супутниць граф де Вітте.

— Шампанське! — майже в один голос вигукнули дами.

— Гаразд, а собі замовлю шаблі.

В очікуванні замовлених страв усі трохи стихли, розглядаючи інтер’єр. Але ось подали яйця чайок на зелені і майже одночасно — на перламутрових блюдах по дюжині устриць у раковинах на шарі колотого льоду. Відразу запахло морем. Софія та її супутники досить спритно відкривали раковини, випивали сік і потім, смакуючи, повільно поглинали ніжну кремово-білу м’якоть устриць, заїдаючи її чорними хлібцями і запиваючи вином.

Потім подали суп-пюре із зеленої квасолі і сирне асорті. Втамувавши перший голод, Софія та Елізабет злегка розчервонілися і знову розговорилися. Цього разу — про королівську сім’ю.

— Молоду королеву, крім Людовика, оточують два його брати, і в мене склалося враження, що вони закохані в неї, — почала Віже-Лебрен. — Ці троє братів такі милі і такі різні! Король — огрядний, нерішучий, зате щирий, щедрий і працьовитий. Зовсім не любить свята, які обожнює королева. Середній брат, граф де Прованс (теж любитель поїсти), дуже дошкульний, жаднуватий і підступний. По-моєму, він мріє про королівський трон і навіть не приховує цього. Марія Антуанетта недолюблює його, зате щосили фліртує з молодшим братом короля, графом д'Артуа. Цей — балагур, підкорювач жіночих сердець і, мабуть, найгарніший із братів.

У цей момент принесли наступну страву — філе ягняти зі скоринкою з каштанового пюре.

— Так, граф д'Артуа — ще той пустунчик, — мрійливо всміхнулася молода художниця, відправляючи до рота черговий шматочок ніжного м’яса.

— Ну а що королева? — запитав полковник де Вітте. — Кому вона віддає перевагу?

— Марія Антуанетта, мені здається, дуже кохає короля, а з графом д'Артуа їй просто весело. Вона з ним грає у виставах, дуріє, влаштовує костюмовані бали.

— І король дивиться на все це крізь пальці?

— Звичайно! Він не бачить із боку брата ніякої небезпеки. Хоча памфлетисти і гострослови стали приділяти цим відносинам усе більше уваги. Тим більше що зараз уся Франція чекає, коли ж у королівського подружжя з’явиться спадкоємець — дофін. До речі, графе, — звернулася Елізабет до Йозефа з іронічною усмішкою, — не раджу вам часто відпускати дружину одну до Версаля. Граф д'Артуа обов’язково зверне на неї увагу, а там…

— Не переживайте, Елізабет, — із гідністю відповів уже злегка захмелілий полковник, — у моєї шпаги гострий і швидкий клинок. Я знайду спосіб відвадити від Софії навіть брата короля.

— О! Який ви войовничий! Тепер я спокійна за нашу Софію, — засміялася Віже-Лебрен.

Вечір завершився морозивом і холодним шампанським.

Через два дні з Парижа у напрямку до Версаля виїхав екіпаж, у якому, як ви вже здогадалися, були наші героїні. Софія неабияк хвилювалася (до цього часу вона зустрічалася з монархами-чоловіками, а тепер — візит до королеви).

Карета підкотила до Малого Тріанону. Елізабет і Софію провели до покоїв королеви. Наші дами побачили там ідилічну картину: йшло «будівництво» зачісок королеви та її улюбленого собачки, карликового пуделя.

— Ваша величносте, дозвольте вам представити: наша пропажа — графиня де Вітте, — присівши в реверансі, мовила Елізабет Віже-Лебрен.

Марія Антуанетта і Софія зустрілися очима. Королева була справді гарна і велична: блакитні очі, світле волосся, ніжна біла шкіра. По очах Марії Антуанетти графиня зрозуміла, що і та в захваті від своєї гості. Грекиня низько уклонилася.

— Тепер я розумію, чому мій брат стільки рядків присвятив вашій персоні, графине. Ви змусили сколихнутися серце цього байдужого до жіночої вроди чоловіка, — сміючись, мовила королева.

— Це й не дивно, ваша величносте, адже у його величності все дитинство перед очима була ваша краса, — відповіла Софія.

— Ну що ви, — пококетувала королева, — брати зазвичай не помічають своїх сестер.

Софія озирнулася. Над зачіскою королеви чаклували перукар і декілька його помічників. Висота зачіски вже досягла приблизно півметра. У волосся майстерно впліталися банти, різнокольорове пір’я, дорогоцінні камені, декоративні шпильки і гірлянди квітів. Але зрозуміти, що задумав Леонар (так Антуанетта називала перукаря), поки що було неможливо. Розважали королеву принцеса де Ламбаль і кілька фрейлін її величності.

— Нарешті в моєму оточенні з’явилося нове обличчя у вашій особі, мила графине, — Антуанетта усміхнулася. — Мені вже досить набридли плітки і чутки нашого двору. Розкажіть про Стамбул, про вашу фортецю, про короля Станіслава Августа. Він був гарненьким хлопчиком, коли я зустрічала його багато років тому у Відні.

Її величність говорила з Софією настільки люб’язно і доброзичливо, що напруга грекині поступово спала. Вона з таким натхненням почала розповідати королеві про чарівну природу Поділля, його перлину — Кам’янець з унікальним каньйоном, що Антуанетта навіть на деякий час відсторонила Леонара.

— Я теж люблю дику, ні, радше, натуральну природу, — зітхнувши, сказала вона. — Приїжджайте до нас частіше, графине, і я вам покажу прямо у Версалі казкове маленьке село зі справжніми коровами, млином і пташником. У цьому затишному куточку я відпочиваю серед бурхливих струмків, бігаю по лузі, ховаюся від спеки у гроті чи тінистому саду.

— Я вже помітила, що тут дуже тихо, навіть не видно Версаля, — відповідала Софія. — Причому, ваша величносте, все виглядає дуже натурально.

— Правда?! — вигукнула королева і заплескала в долоні. Їй завжди подобалося, коли хто-небудь хвалив цей вигаданий нею для своїх розваг світ. — Маркізе! — тут же звернулася вона до свого песика, який ніяк не давав своєму перукареві закінчити стрижку. — Будь терплячим. Ти ж повинен бути прикладом для всіх собак Версалю. А з вами, графине, я думаю, ми подружимося. Мені цього хочеться. До речі, в найближчу суботу в Версалі влаштовують бал, і я запрошую вас. — Королева повернулася до принцеси де Ламбаль: — Маріє-Терезо, внесіть подружжя де Вітте до списку запрошених.

До балу Софія де Вітте й Елізабет Віже-Лебрен домовились готуватися разом.

— Мила Софіє, у Варшаві ви були чудові у своєму грецькому вбранні. Думаю, вам потрібно це повторити, і я вас підтримаю. Звичайно, це сміливо — протиставити себе королеві Марії Антуанетті, точніше, її вбранням. Королівський двір сліпо наслідує їй у всьому, і кому як не вам, іноземці, спробувати зробити крок убік?

— Ви так вважаєте?

— Так, так і ще раз так! Час внести у спокійне життя жіночої половини Версаля легкий дискомфорт.

Підготовка до балу тривала кілька днів. Граф Йозеф спостерігав за жінками з іронічною усмішкою. Якось Софії прийшла в голову весела ідея.

— Дорога Елізабет, ще в Кам’янці я дивилася на польову офіцерську сумку чоловіка, і мені постійно хотілося вигадати що-небудь подібне, але більш витончене для себе.

— А яка вона?

— Зараз принесу, — Софія помчала до сусідньої кімнати.

Віже-Лебрен тим часом приготувала папір і графіт.

— Ось, — графиня тримала в руках сумку для шаблі.

Художниця швидко зробила кілька начерків на папері.

— Мені подобається ось цей варіант, — грекиня вказала на один із малюнків.

— Дуже добре, а я вибираю ось цю модель, — сміючись, відповіла Елізабет.

Софія тут же послала служницю до грецької крамниці з проханням запросити майстра з пошиття сумочок. З’явився грек середніх років, дуже тямущий і веселий. Софія швидко пояснила йому грецькою, чого від нього хочуть і для якого заходу це потрібно. Грек захоплено похитав головою, коли дізнався, що жінки запрошені до Версаля, і попросив їх показати бальні сукні. А коли побачив підготовлені наряди, дуже здивувався.

— Ви показуєте мені те, що буде під сукнею, а де ж сукні?

Софія та Елізабет дружно розсміялися.

— Це і є бальні сукні, — відповіла, розсміявшись до сліз, графиня де Вітте.

Шок, викликаний появою обох жінок на балу в незвичному вбранні, перевершив усі очікування наших героїнь.

Коли Софія і Елізабет у супроводі офіцера Йозефа де Вітте увійшли до Дзеркальної галереї Версальського палацу, серед придворних пройшов легкий гомін. Але обидві жінки заздалегідь домовилися вести себе як ні в чому не бувало. З легкою іронічною усмішкою спокійно пройшли через усю залу, а потім, повернувши назад, зупинилися біля графа д'Артуа і графа Трімо де Реньєра, які розважали графиню де Бальбі і графиню де Реньєр. Елегантні туалети молодих жінок при всій своїй незвичності м'яко підкреслювали їхню вроджену стрункість і вроду.

Отже, королеві Марії Антуанетті — законодавиці мод Парижа — було кинуто виклик. Тепер увесь двір очікував виходу королівської пари та реакції Марії Антуанетти. Софія озирнулася. Чесно кажучи, вона була злегка приголомшена розкішшю оздоблення Дзеркальної галереї: тисячі вогнів від кришталевих і срібних люстр відбивалися у півтора десятках величезних дзеркал, у діамантах присутніх дам.

На подив усім, королева сприйняла нові наряди Софії та Елізабет з усмішкою.

— Але ви пустунки! Вирішили зробити переворот у моді Франції? Ваша величносте, прошу заточити бунтівниць у Бастилію, — засміялася Марія Антуанетта, повернувшись до короля Людовика.

— Боюся, це викличе міжнародний скандал, і наш брат Станіслав Август оголосить нам війну, — підтримав веселий тон дружини Людовик. — А ці незвичайні наряди мені дуже подобаються.

— Чим же, ваша величносте?

— Вони дозволять різко зменшити витрати нашої скарбниці на тканини для ваших суконь, — з іронією відповів Людовик XVI.

Королева кинула в нього свій колючий погляд (при дворі і так ходили плітки про її великі витрати на вбрання і коштовності), але Людовик тут же виправився:

— І Франція, нарешті, побачить бездоганну фігуру своєї королеви.

Марія Антуанетта змінила гнів на милість:

— Сір, заради благополуччя Франції я готова роздягнутися догола.

Граф д'Артуа, брат короля, як і передбачала Віже-Лебрен, приділяв багато уваги графині де Вітте, постійно затримуючи на ній погляд між турами і запрошуючи її на черговий танець. Софії явно лестила прихильність найяснішого принца, хоча вона намагалася не показувати цього. Принц був чудовим співрозмовником, але, як усякий ловелас, занадто розбещеним. Його жарти й натяки були на межі допустимого світським етикетом. Графиня зашарілась і не помічала занепокоєного погляду Йозефа.

Після балу при дворі поповзли чутки, що у графа д'Артуа новий роман. Щоправда, ніхто не спромігся поцікавитися на цей рахунок думкою Софії. А вона-то якраз менше за все про це думала. Вони з чоловіком були на вершині популярності. Запрошення найбільш знатних і багатих родин слідували одне за іншим. Бали, обіди, Опера чергувалися з прогулянками по Парижу та околицях. Софія відкрила салон, і од відвідувачів не було відбою. Разом із Віже-Лебрен вони влаштовували у себе грецькі вечори. Обов’язковою умовою цих імпровізованих вечерь була класична туніка. На столах стояли етруські вази, кілька картин із сюжетами з грецької міфології прикрашали стіни салону. Фрукти, овочі, легке вино, іноді баранина, частіше риба і морепродукти — ось і все меню. Після вечері гості співали гімни Глюка під акомпанемент ліри або ставили невеликі вистави.

Париж не просто захопився античністю. Це була нова мода! Звичайно поряд із шанувальниками у Софії з’явилися заздрісники.

Якось вранці за сніданком граф де Вітте, переглядаючи газети, здивовано вигукнув:

— Софіє! Ти потрапила на першу шпальту!

— І що ж вони пишуть?

— Заголовок такий: «Вечеря у графині де Вітте обійшлася її чоловікові полковнику де Вітте в 20 тисяч франків!»

— Звідки такі подробиці?

— Ти ж знаєш, правда швидко спотворюється під час передавання з вуст у вуста.

— Зараз я підрахую, скільки ж реально коштувала вечеря.

Софія покликала служницю, переговорила з нею і, сміючись, доповіла чоловікові:

— Отже, у нас вийшло трохи більше 20 франків.

— Так, газетярі злегка помилилися, додавши всього лише три нулі.

— Думаю, ми не переконуватимемо Париж. Хай вважають, любий, що для тебе 20 тисяч — справжня дрібниця, — усміхнулася Софія.

До цього можна лише додати, що коли через кілька років Віже-Лебрен переселилася до Петербурга, вартість паризької вечері у графині де Вітте в переказах перевищувала вже 80 тисяч франків!

Щоранку Йозеф, окрім ранкових газет, переглядав запрошення на звані обіди й вечері. Останнім часом їх стало так багато, що подружжя було змушене вибирати найпрестижніші.

— Софіє, у нас на найближчу суботу чотири запрошення на обід. Найпривабливіше, мені здається, від Грімо де ла Реньєра.

— Кажуть, він справжній гурман.

— А ще у них шикарний маєток на площі Людовика.

— Тоді даємо позитивну відповідь.

До обіду в будинку Реньєра французька знать завжди готувалася заздалегідь: хтось кілька днів постився, щоб потім відчути всі принади вишуканих страв, а хтось, навпаки, збільшував порції, примушуючи шлунок працювати в посиленому режимі, щоб скуштувати найбільшу кількість страв під час обіду. Так чи інакше, мало хто з гостей міг витримати цей багатогодинний гастрономічний марафон.

Ось і цього вечора Грімо де ла Реньєр оголосив, що обід буде із сімдесяти шести страв. Господар виявився блискучим гастрономом, супроводжуючи кожну страву власними коментарями.

— Вино — молоко старих, бальзам дорослих і колісниця гурманів. Воно ваш супутник у житті, втіха у смутку, прикраса у благоденстві, головне джерело справжніх почуттів. Найкращий бенкет без вина — все одно що бал без оркестру, — вимовив він, милуючись, як грає напій на світлі.

Десь після чотирьох десятків страв, коли було оголошено перерву, де Реньєр проголосив:

— У наступних стравах мистецтво кухаря повинно бути особливим, тому що апетит гостей починає зменшуватися.

Це викликало регіт гостей, а улещений господар додав:

— Десерт наприкінці вечері — що гірлянда в феєрверку, його найблискучіша частина.

— Графе, — звернувся до нього Йозеф де Вітте, — у вас дар слова. Ви можете написати кулінарну книгу.

— Я подумаю про це, полковнику. Але зараз пропоную змінити тему і поговорити про політику, точніше, про політиків.

Розчаровані жінки вже збиралися покинути чоловіче товариство, але коли почули, з яким тонким гумором Грімо де ла Реньєр почав розповідати про видатних політиків, відразу передумали йти.

— Епоха Людовика XIV (а треба сказати, що апетит у короля був відмінним) подарувала нам усього лише одне гастрономічне ім’я: Бешамель залишив свій слід в історії Франції завдяки своєму соусу. Зовсім інша справа — правління Людовика XV: найголовніше в застіллі було винайдено саме в цей час.

— А зараз? — запитав хтось із гостей.

— А що зараз? Візьмемо, приміром, графа А*. Ось чоловік, що розумівся на їжі, подавав великі надії, міг стати справжнім гастрономом, а як закінчив? — де Реньєр багатозначно підвів очі догори.

— Як же він закінчив, графе? — запитала Софія.

— Зайнявся політикою — пропав чоловік, — махнув рукою Грімо.

Новий вибух сміху струснув обідню залу. Подали десерт, а Грімо говорив далі у своєму дусі:

— Коли подають десерт, сильніше б’ються серця і пожвавлюється розум.

Дорогою додому графиня Софія де Вітте ділилася з чоловіком враженнями від обіду:

— Було дуже мило і весело. А у мене сьогодні незвичайний апетит, особливо на гостреньке.

Граф Йозеф уважно поглянув на дружину.

— Я це помітив, люба. Це досить підозріло. Мені здається, тобі потрібно відвідати лікаря.

— Ти так думаєш? Я дуже цього хотіла б, — мовила грекиня і притиснулася до плеча Йозефа.

Очікування подружжя де Вітте підтвердилися: Софія була вагітна!

У середині червня 1781 року графиня Софія де Вітте на запрошення королеви Марії Антуанетти відвідала Малий Тріанон. Увійшовши до вітальної зали і зустрівшись очима з королевою, Софія разом з Антуанеттою спочатку застигли в подиві, а потім одночасно усміхнулися — в обох жінок помітно виділялись животики. Після коротких розпитувань вони вже знали, що обидві на п’ятому місяці вагітності і народжуватимуть у другій половині жовтня. Таїнство вагітності відразу зблизило наших героїнь, і вони вирушили на прогулянку. Вийшовши у внутрішній дворик і не поспішаючи пройшовши повз фонтан, Софія і Марія Антуанетта дісталися невеличкого казкового села.

— Це село я наказала збудувати, щоб воно нагадувало мені дорогу серцю Австрію. Тут усе справжнє! Дивіться, ось млин, а там далі — пташник та молочник. А на лузі пасуться корови!

Графиня Софія справді побачила кілька корів. Вони були дуже чисті, мабуть, мили їх майже щодня, на шиях красувалися кольорові бантики. У струмку дівчата-селянки прали білизну і наспівували якісь пісні.

— Вам подобається? — запитала королева.

— Дуже, — відповіла Софія, а про себе подумала: «Королева створила собі шматочок своєї батьківщини, Австрії, а в мене коли-небудь буде своя маленька Греція», — і зітхнувши, додала: — Тут дуже гарно і по-домашньому затишно.

— Графине, запрошую вас сьогодні ввечері відвідати Оперу. А враховуючи, що король — не великий поціновувач розваг, ми візьмемо в якості нашого провідника і кавалера його брата, графа д'Артуа.

— Залюбки, ваша величносте.

Незважаючи на таку відповідь, Софія розуміла, що з’явитися в Опері без чоловіка, супроводжуючи королеву і брата короля, було дуже ризиковано. Справа в тому, що інтимне життя короля та королеви стало предметом загальної уваги майже відразу після їхнього одруження. Сім років у них не було дітей, і винним у цьому був король, який боявся зробити просту операцію. Людовик одразу став героєм вуличних памфлетів, злих віршиків і карикатур. А королева тим часом влаштовувала маскаради, бали, на яких завжди був присутній «його величність» флірт. Та коли король нарешті зважився зробити операцію і королева завагітніла, писаки відразу ж переключилися на неї. Марію Антуанетту звинувачували в тому, що ця сексуальна хижачка зраджувала чоловікові наліво і направо, і дочку народила зовсім не від короля… Пісеньки, вуличні п’єси, «випадково знайдені» уривки листів і рукописів містили як легкі інтимні натяки, так і відвертий бруд. Але королева була чиста перед чоловіком, дуже його кохала і не зважала на всю цю маячню. Так само, як і король.

Ось у таку ситуацію і потрапила Софія. Придворне життя завжди сповнене непередбачених поворотів, випадкових злетів і падінь, дивовижних подій і їх наслідків. Вистава пройшла чудово, публіка однаково добре сприйняла приїзд королеви і гру акторів, хоча відокремлювати одне дійство від іншого, напевно, не варто. Це все — один спектакль, заради якого слухачі й зібралися в Опері.

Відгуків на відвідування Опери графинею Софією де Вітте довелося чекати недовго. На третій день у вітальню увірвався розлючений Йозеф із брошурою в руці.

— Поглянь, що вони пишуть! Це переходить усі межі!

Пасквіль називався «Моє рогате стадо». На першому малюнку була зображена ложа в театрі, у ній — молодий чоловік в оточенні двох вагітних жінок. Одну з них він тримав за оголені груди, голова іншої лежала в нього на колінах. На другому — пастух пас рогатого кабана з короною на голові і козла у формі полковника армії Речі Посполитої. Доповнювали малюнки досить мерзенні віршики.

Усе це, природно, зачепило б самолюбство будь-якого нормального чоловіка.

— Я обов’язково знайду цього пасквілянта і поспілкуюсь із ним тет-а-тет!

— Йозефе, ця мерзенна людина не варта навіть твого погляду. Не зважай на цю писанину, як це роблять король із королевою.

— На щастя, я не король і можу захистити свою честь і честь своєї дружини!

— Йозефе, дорогий. Ти ж знаєш, мені зараз не можна хвилюватися, інакше молодому графу де Вітте це може не сподобатися, — обняла чоловіка Софія.

— Добре, Софіє, більше про це ні слова, — погодився з дружиною Йозеф, ніжно погладжуючи її по животику.

Але залишати цю справу граф де Вітте не збирався. Дуже швидко через офіцерську братію він вийшов на друкарню, де була виготовлена брошура, а там — і на її автора. Ним виявився збіднілий барон Періньяк, що знімав квартиру на Монмартрі. Граф де Вітте взяв із собою двох офіцерів-секундантів і відправився на Монмартр. Періньяк був удома і зі своїми товаришами весело обговорював якийсь малюнок.

— Чим зобов’язаний вашому візиту? — барон не спромігся навіть привітати офіцерів.

— Ви автор цього пасквіля? — почав без передмов де Вітте.

— Припустимо.

— Ви, пане, мерзотник! І я, граф де Вітте, викликаю вас. Прошу призначити час, місце і вид зброї.

Зневажлива посмішка миттєво зійшла з вуст барона. Він злегка зблід і дещо розгублено відповів:

— Я до ваших послуг. Завтра опівдні в Булонському лісі. Битимемося на шпагах.

Увечері Йозеф був дуже веселий, балагурив, смішив Софію, десь навіть перегравав. Софія не помітила підвищеної нервозності чоловіка. Вранці де Вітте залишив на своєму робочому столі записку, в якій усе пояснив, і, поцілувавши перед від’їздом дружину, вирушив до Військової школи, а звідти — із секундантами до Булонського лісу.

Дуелянти прибули на місце поєдинку майже одночасно. Вислухавши від секунданта-розпорядника умови і відмовившись від примирення, супротивники почали готуватися до бою. Граф зняв із себе мундир, а барон — камзол і жилет.

— Починайте, панове, — почув Йозеф команду розпорядника.

У ту ж мить барон Періньяк зробив різкий випад уперед. Йозеф був дуже уважний і відбив атаку супротивника. Шпаги схрестилися і далі миготіли з такою швидкістю, що секунданти бачили лише сонячні промінчики, які відсвічували від металу.

Періньяк виявився досвідченим фехтувальником, до того ж він був більш витриманішим, ніж де Вітте, і це давало барону певну перевагу.

Відбивши кілька небезпечних випадів Періньяка, Йозеф поступово заспокоївся і сам пішов в атаку. Тепер він змусить мерзенного барона заплатити свій борг сповна! І такою платою, на думку полковника, могла стати тільки смерть цього наклепника.

Бій тривав уже кілька хвилин, супротивники по черзі атакували один одного. Де Вітте додав швидкості (він був у кращій фізичній формі), спробував вимотати суперника. Дихання Періньяка почастішало, він почав нервувати, і Йозеф зрозумів, що він на правильному шляху. Під час чергового випаду полковник, здавалося, все розрахував, направивши вістря шпаги прямо в груди барона, але той спритно ухилився, парирувавши удар, і зробив контрвипад. Тепер уже Йозеф намагався відвести удар, але на мить запізнився, і шпага Періньяка, ковзнувши по шпазі графа, зачепила ліву руку де Вітте, трохи вище ліктя. На білій сорочці миттєво виступила червона пляма.

Секундант-розпорядник спробував зупинити бій.

— Графе, ви поранені? Дозвольте лікарю оглянути рану і зробити перев’язку.

— Дріб’язкова подряпина, — відповів де Вітте. — Я готовий продовжувати поєдинок.

Насправді йому було дуже боляче. Він не здогадувався про серйозність поранення, але розумів, що тепер перевага буде на боці супротивника.

«Ні, я не маю права загинути тут, на чужині, та ще й під час весільної подорожі», — подумав Йозеф.

Він пішов в атаку з таким затятим натиском, що барон майже не бачив рухів його клинка; потім, зробивши хибний рух корпусом, Йозеф змістився трохи вправо і завдав удару в груди Періньяка. Барон захрипів, випустив шпагу і впав на землю. Лікар і секунданти зафіксували смерть противника Йозефа.

Честь сім’ї де Вітте була врятована!

Рана Йозефа виявилася неглибокою, хоча й сильно кровоточила. Лікар обробив і туго перев’язав її. Йозеф відчував себе спустошеним, полегшити цей стан можна було тільки вином.

Увечері добряче напідпитку граф повернувся додому. Софія, нічого не підозрюючи, читала, сидячи в кріслі. Але коли вона обійняла чоловіка, той скривився від болю і неголосно застогнав.

— Що з тобою, любий? — сполошилася дружина.

— Дурниці, на заняттях упав з коня і злегка подряпав руку.

— Зараз же знімай мундир і показуй.

Йозеф мовчки скорився, а Софія, побачивши закривавлений рукав, голосно скрикнула.

— Софіє, не хвилюйся, лікар обробив рану і запевнив, що немає нічого серйозного.

Звістка про дуель швидко облетіла весь Париж і дійшла до Версаля. Одна тільки Софія нічого не знала. Їй злегка нездужалось, тому вона нікого не приймала і сама нікуди не виїжджала. Через два дні посильний приніс подружжю де Вітте запрошення короля відвідати палац у Версалі. Софія здивовано поглянула на чоловіка. Йозеф здогадувався про причину запрошення, але ні словом не обмовився про це дружині. Графиня здивувалася ще більше, коли зрозуміла, що на цьому прийомі вони одні.

Поруч із королем Людовиком XVI були тільки королева Марія Антуанетта і граф д'Артуа.

— Графе, — почав без передмов Людовик, — ми дуже незадоволені тим, що ви, іноземець, убиваєте наших підданих.

— Як убиваєте? — злякано перепитала Софія і тут же все зрозуміла. У ту ж мить вона відчула, як земля йде у неї з-під ніг.

— Так-так, графине, і це заслуговує найсуворішого покарання.

— Сір, я захищав свою честь, честь своєї дружини і честь… — він глянув на монарха.

— Знаю-знаю, — перебив його король. — Тільки не потрібно приплітати до цього вбивства ім’я короля Франції. Повірте, дорогий графе, у нас є поліція і суд, які в змозі захистити нашу честь.

— Ваша величносте… — звернулася до Людовика Марія Антуанетта.

— Ну гаразд, — змінив показний гнів на милість король. — Чесно кажучи, як ображений чоловік я повністю підтримую ваш вчинок. Тому на згадку про цю історію, графе і графине, прошу прийняти ось це.

Він узяв зі столика тростину і вручив її графу де Вітте. Палиця була зі світлого очерету із золотим набалдашником, прикрашеним діамантами. Під верхньою кришечкою — годинниковий механізм.

Потім королева вручила графині Софії свій портрет, прикрашений діамантами.

Останнім узяв слово граф д'Артуа.

— Я, право, не знаю, образила мене ця брошура або, навпаки, піднесла, — весело почав він. І незважаючи на те, що Людовик і Йозеф косо поглянули на нього, додав: — Будь-який нормальний чоловік мріяв би прошмигнути в ліжко до двох найгарніших жінок Європи, і навіть якщо жінки його не цікавлять, заради азарту наставити роги їхнім чоловікам.

— Графе Йозефе, позичте мені на хвилинку вашу нову тростину, — звернувся до графа де Вітте Людовик. Щоправда, в його голосі не було ні краплі злості.

— Усе зрозумів, — відповів на це граф д'Артуа. — Дозвольте, графе, і мені вам щось подарувати. У цьому мішечку ви знайдете достатню кількість грошей, щоб окупити ваше перебування в Парижі, — з цими словами він простягнув Йозефу досить важкий мішечок.

Усю дорогу з Версаля подружжя їхало мовчки. Вдома першим почав Йозеф:

— Софіє, зрозумій, я не міг вчинити інакше.

— Вважаю, у той момент ти думав тільки про себе. Ти можеш собі уявити, що було б із нами, якщо б тебе вбили?

— Звичайно. Це було б дуже страшно. Але я — професійний військовий, а це значить, що у разі війни мене можуть вбити у будь-який момент. Ти ж знала про це, коли виходила за мене заміж.

— Пробач, любий. Усе одно не треба самому підставлятися смерті.

Софія припала до графа і тихенько заплакала.

17 жовтня 1781 року графиня Софія де Вітте народила сина. Вони з Йозефом заздалегідь вирішили назвати його Яном на честь батька. Йозеф сяяв, він був просто щасливий! Дуже швидко граф знайшов годувальницю, згодну їхати разом із подружжям де Вітте в далекий Кам’янець.

Софія потай сподівалася народити в один день із королевою Марією Антуанеттою, але так не вийшло. Королева народила через п’ять днів після Софії, 22 жовтня.

З ранку Париж облетіла звістка: у королеви почалися перейми. Місто застигло в очікуванні. Та що там місто — вся Франція! Пологи королеви — справа державна!

І ось пролунав сполох, а за ним почали палити гармати.

— Один, два, три… — рахував уголос залпи натовп на вулицях і площах Парижа.

— Дев’ятнадцять, двадцять, двадцять один… — напруга досягла межі.

Якщо рахунок зупиниться на двадцяти одному, значить, знову народилася дівчинка. Якщо хлопчик, буде ще один залп. Настала тиша. Пауза затягнулася. І ось хтось найнестриманіший прокричав: «Ех, не щастить!» І в цей момент двадцять другий залп сповістив: народився дофін, спадкоємець престолу!

Багатотисячне «ура!» потрясає Париж. Народ радіє. Феєрверки, гуляння, безкоштовне вино — рікою. Король разом із народом святкував народження сина!

Раділи і Софія з Йозефом. А радість у них подвійна: маленький Ян тихенько сопів у своєму ліжечку.

Серед усієї цієї радісної юрби ще ніхто не знав, що через неповні вісім років дофін помре від рахіту, а через одинадцять цей же натовп так само радітиме, коли Людовик XVI втратить голову під ножем гільйотини, а через рік та ж доля спіткає і Марію Антуанетту.

А поки народ любив короля і королеву, що виконали свій обов’язок перед Францією — народили хлопчика.

Три місяці потому, коли маленький Ян де Вітте трохи зміцнів, подружжя де Вітте вирушило додому, до Кам’янця, з невеликою зупинкою у Відні.

Прощавай, Париже! Ні, радше, до побачення!

Розділ 8. Прогулянка по Італії

(1779–1782)

Перед самим від’їздом до Італії прийшла звістка з Дуклі: помер батько Жозефіни граф Георг Август Мнішек. Відклавши всі, здавалося б, невідкладні за звичайних обставин справи, подружжя Потоцьких вирушило до Дуклі. Станіслав як міг заспокоював дружину, розуміючи, що ніякі слова не можуть її втішити.

Жозефіна любила свого батька і як усі дочки навіть, можна сказати, обожнювала його. І ось тепер…

Минуло два місяці. Душевна рана потроху гоїла. Жозефіна знову завагітніла — життя завжди повинно давати нові паростки. Графиня Потоцька була єдиною спадкоємицею величезних маєтків, і на сімейній раді було вирішено, як не шкода, продати все, що належало графу Мнішеку. Все, за винятком палацу у Варшаві. Виручені гроші частково запланували вкласти у кілька європейських банків, частково — у придбання нових і розвиток уже наявних українських володінь Потоцьких. Але все це тримали в суворій таємниці, бо продаж такої кількості землі або навіть чутка про продаж загрожували її знеціненням. Станіслав Потоцький вирішив продавати маєтки невеликими частинами. Справа ця була дуже клопітка, але граф займався нею із задоволенням. Економіка була його стихією: він тримав у пам’яті великі числа, чудово орієнтувався на ринку нерухомості, вміло блефував. Навантаження на молодого графа в цей час зросло неймовірно: йому доводилося розриватися між Дуклею, Варшавою і Тульчином. Жозефіна до Тульчина з чоловіком не навідувалася. Її маршрут був простішим: Варшава — Дукля. У зв’язку з цим спілкувалося подружжя нечасто, але ці рідкісні побачення дуже багато значили для обох.

У листопаді 1778 року в Дуклі Жозефіна народила дівчинку, яку назвали Луїзою. У 1779-му, вже у Варшаві, у Потоцьких з’явилася Вікторія; там же, в 1780-му — Роза і, нарешті, на початку 1781 року, коли подружжя повернулося до Тульчина, — Констанція. Лише одне перераховування дітей захоплює подих, а як було Жозефіні — перебувати постійно (чотири роки поспіль!) у стані вагітності? Це на кшталт подвигу, який чоловікам не те що зрозуміти — уявити неможливо. Проте заздрісники знайдуться навіть у такій справі: по Варшаві поповзли чутки, що не всі діти від Станіслава Потоцького — Жозефіна начебто зраджувала чоловікові. Із ким конкретно — довго не могли вирішити. Називали багато імен, але врешті-решт зійшлися на кандидатурі маршалка дуклінського двору Клебовського. Чутки дійшли до двоюрідного брата Станіслава Ігнатія Потоцького, і той із властивою йому прямотою доніс їх до свого кузена. Графу Станіславу, як і будь-кому на його місці, було неприємно чути подібне. І хоча він розумів, що це цілковита маячня, все ж таки розповів дружині. Жозефіна у відповідь тільки розсміялася.

— Стасе, — пустотливо відповіла вона, — але ж це справді смішно! Навіть якщо я зраджувала б тобі, то, повір, не дозволила б собі завагітніти від іншого, та ще й кілька разів.

— А що, — підтримав жартівливий тон Станіслав, — була можливість зрадити?

— Ну звичайно, любий. Я вродлива (сподіваюся, ти теж так вважаєш), освічена, ну й сексуальна, нарешті.

— Згоден, здаюся, — граф підняв руки вгору — Врешті-решт, якщо на тебе перестануть звертати увагу сторонні чоловіки, значить, у тобі щось не так.

Улітку 1781 року Станіслав і Жозефіна в черговий раз ненадовго повернулися до Тульчина, щоб незабаром знову покинути його і відправитися в давно задуману подорож по Італії.

У Тульчині вже було збудовано частину споруд із боку в’їзду до майбутнього палацу: казарми для солдат надвірного війська Потоцьких, офіцерські квартири, будинок управляючого і канцелярія, аркадна галерея майбутніх торгових рядів. Далі по алеї, що вела до графської резиденції, вже красувалися: праворуч — конюшений корпус, псарня і каретний двір, ліворуч — корпус, в якому розташовувалися театр і манеж (кінний театр). Вінченцо Бренна, який проектував ці будівлі, особисто приймав роботу напередодні приїзду Потоцьких. Але й сам граф Станіслав не відмовив собі в задоволенні ознайомитися з новими будівлями. Найбільше його цікавив конюшений корпус. Разом із Бренною (теж великим поціновувачем коней) вони зайшли до просторих конюшень. Дуже задоволений побаченим, граф наблизився до чорногривого арабського скакуна, погладив того по шиї, поплескав по крупу. Кінь задоволено заіржав і почав тертися головою об плече господаря. Виразні розумні очі, м’язиста шия, шовковиста грива — все це становило особливу гармонію, яку так цінував Потоцький у цій тварині. Намилувавшись своїми улюбленцями, граф Станіслав перейшов до театрального корпусу. До чоловіка приєдналася і Жозефіна. Невеликий зал нагадував античний амфітеатр. Місця для глядачів розташовувалися півколом перед оркестровою ямою і сценою. Крісла, оббиті червоним оксамитом, стіни, оздоблені мармуром і золотом і прикрашені класичними скульптурами, кришталеві люстри гармонійно доповнювали одна одну, складаючи закінчене архітектурне творіння.

— О, як затишно і гарно! — захоплено вигукнула Жозефіна.

— Класичні форми ніколи не вийдуть із моди, графине, — відповів їй Бренна.

— А як щодо акустики? — запитав граф Потоцький. — Це не менш важливе, ніж архітектура.

— Я думаю, графе, — чемно вклонився архітектор, — аж вистава або концерт змусять вас захоплюватися акустикою ще більше, ніж оформленням залу.

Увечері Станіслав оглянув канцелярію і казарми, був присутнім на розводі варти і всім залишився задоволений.

Восени 1781 року Потоцькі разом із Вінченцо Бренною виїхали в турне по Європі. По дорозі вирішили зробити невелику зупинку у Вишневці в палаці двоюрідного брата Жозефіни Михала Мнішека. Незадовго до їхнього приїзду, влітку, граф Михал одружився на Урсулі Замойській, племінниці короля Станіслава Августа. Потоцькі на весіллі не були, і тепер, намагаючись замолити гріхи, везли подарунки молодятам. Утім, з Урсулою Станіслав і Жозефіна були давно добре знайомі і навіть перебували у родинних стосунках: Урсула напередодні весілля була вже не Замойська, а Потоцька (вона тільки-но розлучилася з рідним братом матері Станіслава Вінцентієм, власником Немирова). А якщо до цього додати, що і Михал раніше був одружений на сестрі Станіслава Потоцького Пелагеї, то, як кажуть у таких випадках, «шляхи Господні несповідимі». На подив подружжя, в палаці панував переполох. Граф Михал, злегка збуджений, зустрів їх у вітальні з розгорнутими обіймами.

— Таке враження, що ти дізнався про наш приїзд заздалегідь і влаштував тут аврал, — пожартував Станіслав, обіймаючи Михала.

— Та яке там, — махнув рукою Мнішек. — Чекаю гостей поважніше. Але дуже радий вас бачити і навіть задоволений, що не одному мені доведеться їх зустрічати.

— Невже сам король вирішив ощасливити своєю присутністю твою тиху домівку?

— Та й не один: він призначив тут побачення comte et comtess du Nord — графу і графині Сєвєрним.

Німе питання застигло в очах графа Потоцького.

— Заінтриговані? — засміявся Мнішек. — Під цим ім’ям у подорож по Європі направляється спадкоємець російського престолу великий князь Павло Петрович із дружиною Марією Федорівною.

— О! Кажуть, у нього кепський характер, точніше, він злегка дивакуватий.

— У цьому ти зможеш переконатися вже найближчим часом. А поки що прошу підказати, що ще потрібно підготувати до зустрічі.

— Годі, Михале. У тебе, як завжди, все на належному рівні.

І справді, Михал Мнішек мешкав у розкішному палаці, що дістався Мнішекам від князів Вишневецьких. Михал був завзятим книголюбом — його бібліотеку складали більше п’ятнадцяти тисяч томів, серед яких були дуже рідкісні та старовинні книги. Доброю була і картинна галерея. Тому в подарунок молодятам Потоцькі привезли кілька картин і книг, що гідно поповнили колекцію палацу.

До вітальні з радісною усмішкою вийшла Урсула. Вони з Жозефіною симпатизували одна одній, обидві захоплювалися мистецтвом і чудово малювали. Як і Жозефіні, Урсулі виповнився 31 рік, її відрізняли гордовита постава, злегка розкосі бешкетливі очі, тонкі брови, дещо завеликий ніс, але обличчя це не псувало. Жінки розцілувалися і зручно влаштувалися на дивані — як припустили чоловіки, для своєї нескінченної бесіди.

Король Станіслав Август здійснював великий вояж по Поділлю і прибув до Вишневця днем раніше за великого князя. І хоча зустріч була неофіційною (Павло Петрович подорожував із дружиною під вигаданим ім’ям), почесті їм були надані королівські, з усіма ритуалами. Станіслав Август як справжній господар представив спадкоємцю російського престолу і господарів, і гостей, серед яких були і Потоцькі. Великий князь, усупереч очікуванням, справив на графа Станіслава приємне враження. Освічений, вихований, усім жваво цікавився. Павло Петрович був простий у спілкуванні, з пронизливим і водночас привітним, навіть дещо бешкетним поглядом. Під стать йому була і велика княгиня.

Після вечері Павло Петрович підійшов до Потоцького:

— Графе, я дізнався, що ви, як і я, зайняті будівництвом нового палацу. І до мене дійшли чутки, що створюєте щось неординарне.

Павло звернувся до Станіслава французькою, і Потоцький відзначив його бездоганну вимову.

— Так, ваша високосте, — Станіслав чемно уклонився. — Будівництво палацу в Тульчині у заключній стадії, і тепер необхідно його декорувати і наповнити всім необхідним. Тому ми з дружиною вирішили поєднати турне по Італії з придбанням меблів, картин, загалом, вирішити практичні завдання з благоустрою нашої резиденції.

— Ось як! — вигукнув Павло. — У такому разі в нас із вами багато спільного: я теж зайнятий оформленням Павловського палацу і сподіваюся в Італії знайти художника-декоратора для розпису інтер’єрів палацу.

— Тоді дозвольте, ваша високосте, представити: італійських кам’яних справ майстер, архітектор і художник до мозку кісток пан Вінченцо Бренна.

Павло Петрович шанобливо поглянув на італійця, а через мить вони вже щось обговорювали. За велінням великого князя принесли папір і олівці, і двом захопленим натурам уже ні до чого не було діла. Граф Потоцький, доброзичливо усміхаючись, відійшов від них і попрямував до гурту, в якому верховодив король. А задоволений Павло приєднався до них через годину.

— Дорогий графе, — звернувся він до Станіслава. — Це справді майстер. Ми домовилися, що після закінчення робіт у вашому палаці пан Бренна приїде до мене в Петербург. Ви не заперечуєте?

— О ні, звичайно, ваша високосте. Я щасливий, якщо це знайомство буде вам корисним.

Тоді ще ні великий князь Павло, ані граф Станіслав не знали, що саме Вінченцо Бренна буде головним архітектором двору Павла І, і що справжньою окрасою Петербурга стануть перебудовані ним Павловський та Гатчинський палаци, Михайлівський замок і обеліск «Румянцева победам». Плануванням парків при палацах теж займався Вінченцо. А ще… А ще встигав під час будівництва Михайлівського замку займатися оформленням інтер’єрів Зимового, Таврійського, Кам’яноострівського і Мармурового палаців, зробити капітальний ремонт Ермітажного театру.

Увечері граф Станіслав із насолодою влаштувався у зручному кріслі в бібліотеці замку. Він обожнював ці хвилини спілкування з книгою, коли мирно потріскують дрова, а камін випромінює тепло домашнього вогнища. Запах, що панує в бібліотеці, не можна порівняти ні з яким іншим: тут перемішалися запахи клею, шкіри, фарби, багаторічного пилу. Вдихаючи цей аромат, можна відправитися в подорож по Індії чи Америці, прочитати відверті спогади мадам де С* або просто, взявши читаний-перечитаний томику шкіряній палітурці, з яким пов’язані приємні події в минулому, просидіти весь вечір, не розгортаючи його і вдивляючись у сполохи вогню, намагаючись подумки направити події того, минулого, життя зовсім в інше русло, відчуваючи при цьому всередині приємне збудження і трепет.

Бібліотека у Вишневці була однією із найкращих в Україні. Граф Станіслав із графом Михалом частенько сперечалися, чия налічує більше книг і раритетних документів, наводячи все нові й нові аргументи. А приїжджаючи в гості один до одного, обов’язково привозили в подарунок свіжі видання, потім гість усамітнювався в бібліотеці, а задоволений господар наказував його не турбувати. Знаючи цю звичку чоловіка, Жозефіна без зусиль знайшла Станіслава. Граф із дивакуватою усмішкою на обличчі витав десь далеко, але, побачивши графиню, опам’ятався.

— Люба, у нас виникли непередбачені труднощі.

— Які ж, Стасе?

— Річ у тім, що наш маршрут збігається з маршрутом графів Сєвєрних. З одного боку це непогано, з другого — жахливо.

— Ти хочеш сказати, що великого князя скрізь зустрічатимуть з царськими почестями, і наша романтична подорож може бути зіпсованою?

— Саме так. Тому пропоную завтра попрощатися з усіма і вирушити в дорогу, не чекаючи великого князя.

— Я згодна. Нам потрібно поспішати, адже я все життя мріяла побачити венеціанський карнавал та взяти в ньому участь.

Уранці граф Потоцький попросив аудієнції у короля. Станіслав Август розбирав пошту.

— Цікаво-цікаво! — вигукнув він і перевів погляд на Потоцького.

— Що так здивувало вашу величність?

— Лист із Парижа. У мого брата Людовика нарешті народився син — спадкоємець французького престолу. Але не тільки ця приємна новина мене так захопила. Після Вишневця я маю намір відвідати Кам’янецьку фортецю. Так от, для коменданта фортеці генерала де Вітте у мене теж сюрприз: його невістка Софія де Вітте народила йому онука. І першим порадую генерала я.

— Я чув, ваша величносте, графиня Софія непогана собою.

— Непогана? Як би не так, графе. Вона прекрасна! Сліпуче прекрасна! Це ласий шматочок для будь-якого чоловіка, — король прицмокнув язиком.

— Ви мене заінтригували, ваша величносте!

— Не я один такої думки. До того ж, вона ще й незвичайно розумна. Уявіть, графе, Софія де Вітте була прийнята всіма коронованими особами в країнах, де побувала. Викликала фурор і при цьому, як мені здається, жодного разу не зрадила чоловікові. Принаймні, графи де Прованс і д'Артуа марно намагалися затягнути її в ліжко, а в Парижі рідко кому вдається встояти перед ними.

— Наскільки мені відомо, у Варшаві вона теж відхилила подарунки однієї відомої особи, — хитро усміхнувся граф Потоцький.

— Ось бачите, — засміявся Станіслав Август, — у нас нічого не приховаєш. І при всій моїй повазі до генерала де Вітте і його сім’ї я вважаю, що Йозеф де Вітте — не найкраща партія для грекині. Таку жінку повинна оточувати розкіш, і з часом вона доб’ється цього. Швидше за все, це буде багатий магнат, скажімо, як ви, графе.

Потоцький здивовано поглянув на короля.

— Я ж не сказав, що це будете саме ви, — знову усміхнувся король. — Утім, якщо і зі своїм чоловіком Йозефом ця жінка досягне значних висот у нашому суспільстві, я теж не здивуюся.

— Доведеться познайомитися з графинею — надто вже багато про неї говорять останнім часом.

— Тільки без дружини, графе. Жінки дуже нервують поруч із нею.

Попрощавшись із королем, царським подружжям із Петербурга і господарями, Потоцькі вирушили в дорогу. Через Відень та Венецію вони проїхали майже без зупинок, плануючи познайомитися з цими містами на зворотному шляху. Їх чекала Флоренція, рідне місто Вінченцо Бренни.

Кожен, хто потрапляє до Флоренції, відчуває своєрідний культурний шок і, змушений відкинути снобізм, починає захоплюватися справжнім мистецтвом. Місто-музей, причому музей під відкритим небом, із великою кількістю оголених чоловічих і жіночих тіл на картинах і в скульптурах. Місто, населене богами й алегоріями.

На другий день після приїзду Вінченцо Бренна запросив подружжя на прогулянку в екіпажі. Всю дорогу архітектор загадково мовчав, лише дав команду кучеру:

— На пагорб Сан-Міньято.

Кучер зі знанням справи кивнув. Коли мандрівники дісталися до місця, Вінченцо з гордістю вимовив:

— Із цього пагорба, панове, стає зрозуміло, чому моє рідне місто називається Флоренцією. У перекладі з латинської — квітуча.

Станіслав поглянув униз і затамував подих. Місто лежало як на долоні і здавалося величезною квіткою або чашею. У центрі цієї квітки височів величезний купол собору Санта Марія дель Фьоре. І все ж для Станіслава і Жозефіни найголовнішим було те, що це місто художників і архітекторів. Тому, «відпочиваючи» від розваг, подружжя з задоволенням відвідувало майстерні художників, замовляючи їм картини з пейзажами і краєвидами Італії та копії картин великих майстрів. Жозефіна і сама з великим бажанням сідала за мольберт, намагаючись зафіксувати на полотні прекрасні миті їхньої романтичної подорожі. Станіслав щедро розплачувався за придбані полотна, був дуже задоволений, але не залишав надії придбати що-небудь із шедеврів італійських майстрів минулого. І така можливість йому незабаром випала. На балу у князя Ч*, поціновувача мистецтва і великого колекціонера (а запрошення подружжю Потоцьких влаштував Бренна), господар особисто вирішив показати Станіславу свої картини. Познайомившись із колекцією, Потоцький висловив схвалення, але це був, радше, жест ввічливості, ніж захоплення. Це тривало поки князь не відчинив двері в останню кімнату. На стіні висіла єдина картина. То був Рафаель, «Мадонна з немовлям і Іоанном Хрестителем». У графа Станіслава по тілу пробіг легкий трепет, настільки він був… Ні, це почуття не можна описати, просто скажемо: він одразу ж вирішив, що ця картина буде його. За будь-які гроші.

Але Станіслав не став квапити події, вирішивши ще раз усе добре обміркувати, а вже потім натиснути на господаря всією міццю і викупити це полотно.

Наступного дня Потоцькі вирішили відвідати галерею Уффіці — одне з найбільших сховищ творів мистецтва. І лише повністю переконавшись у правильності свого вибору, Станіслав і Жозефіна знову нанесли візит князю Ч*.

— Князю, — звернувся до господаря граф Станіслав після нетривалої бесіди, — я хочу купити у вас полотно Рафаеля.

— Що ви, графе! — усміхнувся господар. — Ця картина не продається.

— Я пропоную вам три тисячі дукатів, — спокійно відреагував Потоцький.

— Гроші, звичайно, великі, графе, але, на жаль… — у голосі князя Станіслав вловив нотки сумніву.

— Шість тисяч.

— Ні, графе, мені дуже дорога ця картина.

— Вісім тисяч, князю. Повірте, ви віддаєте полотно в надійні руки. У мене, в Україні, воно буде діамантом, що прикрашатиме мій новий палац. Я запрошую вас до Тульчина через два роки, і ви самі зможете в цьому переконатися.

— Я анітрохи не сумніваюся, графе, що це буде саме так. Ваша пропозиція дуже заманлива.

— Десять тисяч дукатів! На ці гроші можна придбати декілька картин, не менш гідних. Ви перебуваєте тут постійно і, на відміну від мене, не обмежені в часі для вибору.

— Мабуть, мені треба порадитися з дружиною, — князь був уже майже зломлений.

— Двадцять тисяч, князю! — хвилювання графа Станіслава досягло межі.

Князь Ч* встав і нервово заходив по вітальні. У напруженому мовчанні минуло кілька хвилин.

— Ну що ж, графе. Я згоден. Прошу тільки кілька днів відстрочки для зняття копії.

— Звичайно, звичайно, князю. Скільки вам буде завгодно.

Звістка про те, що граф з України за шалені гроші купив картину Рафаеля, швидко поширилася не тільки Флоренцією, а й за її межами. Газети у світській хроніці почали відстежувати кожен крок нашої пари, навперебій розповідаючи про вбрання і коштовності графині Жозефіни, про улюблені страви і вино графа Станіслава, оцінювали його достатки.

А тут ще Потоцьких прийняв герцог Тосканський Леопольд, рідний брат Йосифа II. Герцог виявився хорошим співрозмовником і, до того ж, завзятим мисливцем, як і Станіслав. Тому в дар від герцога граф Потоцький отримав картину Рубенса «Полювання на оленів», а для Жозефіни найкращим подарунком стало запрошення на новорічний бал. Крім полотен Рафаеля і Рубенса, у Флоренції Станіслав придбав кілька античних скульптур, чудовий камін із рожевого мармуру роботи старих італійських майстрів, знамениті флорентійські кассоне (розписні скрині) з родовим гербом і чудовою різьбою — символ шлюбного союзу, оббиті чорною з позолотою тканиною крісла, чудовий посуд і ще тисячі дрібниць, які радували око і були б корисними в Тульчині. Прогулюючись по садах Боболі, графиня Жозефіна прийшла в захват, побачивши фонтан Нептуна.

— Стасе, я хочу, щоб у нашому парку теж був присутній бог морів, — звернулася вона радше до Бренни, який супроводжував їх на прогулянці, ніж до чоловіка.

— Думаю, люба, що це бажання не таке вже і нездійсненне, — усміхнувся Потоцький. — Чи не так, майстре?

— Як побажаєте, графе. Я вже бачу, як Нептун велично сидить на своєму троні, а навколо, в задоволення вам, графине, — його дочки, оголені нереїди, катаються на спинах дельфінів і змагаються з тритонами — рибохвостими чудовиськами. Я вважаю, що ця біломармурова група чудово впишеться в композицію парку. Залишається лише втілити задум у камінь.

За тиждень до Нового року великий поштовий потяг із декількох десятків возів був відправлений до України, в маєток Потоцьких. Єдине, що відзначили газети, так це нечисленну охорону, яка супроводжувала той цінний вантаж.

Новорічний бал був у самому розпалі, графиня Жозефіна отримала, можливо, більше, ніж хотіла — такої уваги тутешнього двору вона не очікувала: компліменти, пронизливі погляди чоловіків дещо навіть збентежили її. Несподівано музика замовкла, герцог Леопольд Тосканський підняв вгору руку і покликав до себе графа Станіслава.

— Графе, у мене для вас не дуже приємна звістка.

— Яка ж, ваша світлосте? — картини, одна страшніша за іншу, замигтіли в уяві Потоцького.

— На жаль, поблизу Венеції бандити напали на ваш обоз.

— Щось викрадено? — граф Станіслав зблід.

— Вашій охороні вдалося відбити напад, припускають, що це був сам Караколлі, але все ж один візок бандити розграбували повністю.

— Що там було?! — майже закричав граф Станіслав.

— Будьте мужні, графе, це був віз із полотном Рафаеля.

— О! — зітхнув зал. — Це ж таке багатство!

— Нічого, у графа достатньо грошей.

— І все-таки його шкода.

— Треба було відправити більше охорони.

— Але погляньте, він прекрасно тримається!

І справді, блідість зійшла з обличчя графа Потоцького, більше того, він усміхався.

— Чому ви усміхаєтеся, графе?

— Це в нього нервовий шок, — зітхнув хтось із придворних.

— Ваша світлосте, панове, прошу хвилиночку уваги, — опанувавши себе, граф Станіслав. — Хочу вам повідомити, що оригінал «Мадонни з немовлям і Іоанном Хрестителем» уже в Тульчині. Я припускав такий поворот подій, тому в обозі везли копію картини Рафаеля, заздалегідь виготовлену на моє замовлення. А оригінал був відправлений раніше з моїми людьми, фактично без охорони, щоб не привертати уваги. І як бачите, мій розрахунок виявився правильним.

— Віват, графе Потоцький!

— Віват! Віват! Віват! — підхопили інші.

— Шампанського всім! — вигукнув Потоцький. — Я пригощаю з нагоди такого щасливого завершення цієї важливої справи!

Уже через два дні після новорічного балу карета везла подружжя з Тоскани до Риму. Вічне місто готувалося до карнавалу. Але ще до поїздки Станіслав і Жозефіна вирішили, що зупинка в Римі буде нетривалою. Вони присвятять йому наступну подорож, бо щоб подивитися, зрозуміти і відчути це місто, необхідні і час, і підготовка, і натхнення, і, звичайно, романтичний настрій. Місто, де щодня можна знайти нову визначну пам’ятку, зануритися в глибину століть і мріяти, мріяти, мріяти про майбутнє. Але й ті кілька днів, що Потоцькі провели в Римі, залишили в їхній пам’яті незабутнє враження. Багато міст красиві ввечері і вночі, але Рим стоїть осібно. Вдень Рим незрівнянний, а при повному місяці — прекрасний і таємничий.

Через тиждень карета Потоцьких в’їжджала в столицю Неаполітанського королівства Неаполь. Саме про нього, а не про Париж, наприкінці XVIII століття говорили: Vedi Napoli е poi muori! — «Побачити Неаполь і померти». Приїзд таких важливих гостей, як граф і графиня Потоцькі, не міг залишитися непоміченим. Дружиною короля Фердинанда III Бурбона була Марія Кароліна, рідна сестра Йосифа II, цесаря австрійського, а також Марії Антуанетти, королеви Франції, і значить, герцога Леопольда Тосканського, який описав у всіх подробицях у листі сестрі пригоди Потоцьких у Флоренції. Тому не встигли Станіслав і Жозефіна розпакувати свої речі, як надійшло запрошення на прийом у королівський палац. Від запрошень короля відмовлятися не годиться, і як не важкі світські обов’язки, робити нічого — треба їхати.

Прийом виправдав надії графа Станіслава: окрім знайомства з королівською парою, свої послуги в якості гіда по Неаполю і околицям запропонував англійський посланник лорд Гамільтон, великий знавець мистецтва і взагалі людина тонкого смаку. Лорд зі своєю дружиною Еммою вже кілька років мешкали в Неаполі і, здавалося, дослідили кожен куточок цього прекрасного міста.

— Панове, — радісно звернулася леді Гамільтон до Потоцьких після того, як пари були представлені одна одній, — я розумію, що ви дуже втомилися після дороги. Проте ризикну запропонувати вам відвідати театр «Фьорентіні». Там сьогодні дають оперу Доменіко Чимарози «Джамміна і Бернардоне». Вона з успіхом пройшла у Венеції, тепер прем’єра у нас.

— Емма має рацію, — підтримав дружину лорд Гамільтон. — У Неаполі не можна втрачати ні хвилини.

— Ми запрошуємо вас до королівської ложі, — усміхнулася королева Марія Кароліна.

— Дякую, ваша величносте, — відповів з уклоном граф Станіслав. — Тільки зі страху заслужити королівську немилість ми погоджуємося, — жартома додав він, поглянувши на Жозефіну: — Чи не так, люба?

— Безсумнівно. Доведеться дівчатам як слід попрацювати над моїм обличчям, щоб приховати сліди втоми, адже не можу ж я у перший вечір у Неаполі поруч із двома вродливими дамами виглядати «білою вороною».

— Годі, графине, — з гідністю відповіла леді Гамільтон. — Думаю, на нас із королевою буде направлено менше біноклів: ми вже досить набридли тутешньому товариству.

— О, в такому випадку я ще ретельніше готуватимуся до першого виходу.

— Схоже, наші дами вправляються в компліментах одна одній. Це так не схоже на них. Зазвичай вони з подібною ретельністю відпускають шпильки, — помітив король Фердинанд. — Отже, до вечора, панове.

Потоцькі приїхали в театр задовго до початку вистави — графині Жозефіні дуже вже хотілося похизуватися перед обраним товариством. «Опера Доменіко Чимарози „Джамміна і Бернардоне“. Сьогодні для вас співають незрівнянні — примадонна Франческа Морі і кавалер Теодоро Феррарі», — сповіщала афіша. Поява нової незнайомої пари в королівській ложі викликала живий інтерес публіки, особливої уваги, природно, була удостоєна Жозефіна — в розкішній, глибоко декольтованій вечірній сукні, з діамантовим намистом на шиї. А граф Станіслав, незважаючи на втому, відразу ж захопився дійством на сцені, де панували іскристі, всепоглинаючі веселощі.

Примадонна була улюбленицею тутешньої публіки, і кожен її вихід супроводжувався шквалом оплесків. Вона мала дуже світлий і приємний тембр сопрано, крім того (уродженка півдня), відрізнялася виразною мімікою і була дуже артистичною — не тільки добре співала, а й талановито грала на сцені.

Але ось на сцену вийшов Теодоро Феррарі. Зал на мить завмер — і відразу ж вибухнув оваціями. Тенор мав рідкісний оксамитовий відтінок голосу. Співак приголомшив графа Станіслава широтою діапазону, майстерністю плавних переходів із регістра в регістр. В якийсь момент графу здалося, що він уже чув цей голос.

— Жозефіно, — пошепки звернувся він до дружини. — Де я міг бачити і чути цього співака?

— Мені він теж когось нагадує.

— Цей співак приїхав кілька років тому з однієї із країн Східної Європи, — дав довідку лорд Гамільтон.

— Чекай-чекай, — Станіслава немов осінила якась здогадка. Він узяв бінокль і уважно поглянув на сцену. — Це ж наш Федорко! — майже вигукнув він. — Так-так, син нашого коваля, якого ми відправили сюди на навчання!

Після вистави Станіслав від усього серця привітав співака і по-батьківськи обняв.

— Бачу, ти не втрачав часу дарма. Вітаю.

— Дякую, пане графе, — дещо зніяковів Анатолій. — Я відразу помітив вас у ложі і дуже хвилювався. Мені так хотілося вам сподобатися!

— Тобі це вдалося. А тепер я хочу, щоб ти показав усе, чого тебе тут навчили. Через три дні ми влаштовуємо невеликий прийом, і було б добре, якби ти взявся за підготовку музичної частини вечора.

— Залюбки, пане графе.

Потоцькі зняли маєток неподалік від будинку лорда Гамільтона, і, мабуть, краще місце в усьому Неаполі знайти було важко: з одного боку краєвид на море з островом Капрі вдалині, з другого — алея вілли Реале.

Прийом, а точніше обід, як і передбачав граф Потоцький, відбувся через три дні. Очікували короля з королевою. Граф Станіслав, який завжди брав у подорожі своїх кухарів, обіцяв королеві декілька страв української та польської кухні, розхвалюючи їх неповторність і незвичайний смак. Прийнятий із щирою привітністю король продегустував кожну страву, проте їсти не став. Покликавши до себе кухаря, почав розпитувати його про назви страв, способи приготування та інгредієнти. Потім відбувся концерт, в якому знову сяяли Франческа і Теодоро, виконуючи найпопулярніші твори. Феррарі також віртуозно грав на скрипці та клавесині, а на закінчення заспівав дві українські пісні, зірвавши оплески слухачів.

— Браво, Анатолію, — граф Потоцький обняв співака. — Бачу, не помилився, розгадавши в тобі талант. І тепер перебуваю в деякій розгубленості і хочу, щоб ти сам зробив вибір: тебе чекає велике майбутнє тут, в Італії, тому я, хоч і маю право вимагати твого повернення на батьківщину, робити цього не буду. Останнє слово — за тобою.

— Дякую, пане графе, за розуміння й істинно батьківське ставлення до мене. Я довго думав про це, і рішення моє однозначне: я повертаюся. У мене багато творчих задумів, я і сам почав займатися композицією і хочу, щоб прекрасна музика звучала і у нас в Україні. Більше того, — Анатолій перезирнувся із Франческою, — хочу повернутися на батьківщину не один, а з примадонною. Ми вирішили одружитися і просимо у вас, пане графе, благословення на наш шлюб.

— Благословення ти отримаєш у Тульчині від батька з матір’ю, а твоє рішення я тільки вітаю.

— Я протестую, — жартівливо вступив у розмову король Фердинанд. — Графе, ви, як смерч, проноситесь по Італії, змітаючи все на своєму шляху. Мало того що, скуповуєте найкращі картини, скульптури, книги та альбоми, ви вже взялися за музикантів. Так наша бідна Італія залишиться без найкращих зразків мистецтва, і нащадки нам цього не пробачать.

— Не хвилюйтеся, ваша величносте. Ця земля ніколи не збідніє талантами. Навпаки, ви повинні пишатися, що насіння, пророщене тут, зійде і в інших країнах.

— А ви, виявляється, філософ, графе.

Станіслав уважно поглянув на короля Фердинанда: чи щирий той. Але, схоже, королю справді припали до душі слова Потоцького.

Увечері, коли гості роз’їхалися, граф і співак докладно обговорили обов’язки останнього.

— Ти повинен придбати все, що необхідно для мого театру в Тульчині, — від музичних інструментів і партитур до реквізитів. Витрати не повинні тебе бентежити. І врахуй, що ставити в театрі будемо і оперу, і балет, і комедію, і драму, і, звичайно, лялькові вистави.

— А гастролі можливі?

— Безсумнівно. І в цьому теж буде призначення театру, адже артистам потрібен глядач, нехай і не завжди підготовлений, чи не так?

— Так, звісно.

Почалися прогулянки за місто. Найбільш притягував до себе Везувій, з якого валив дим, віяло чимось загадковим і навіть трішечки потойбічним. Схили його були вкриті безформними накопиченнями, що час від часу пожирали самі себе, коли вулкан оживав і вивергав із себе лаву, каміння й попіл. Це і приваблювало до нього художників, які бажали втілити всю цю дисгармонію у щось прекрасне.

Станіслав і Жозефіна (з мольбертом графиня не розлучалася) відвідали головні визначні пам’ятки півдня Італії — Везувій і Помпеї, взяли на пам’ять шматочки лави і камінчики стародавнього міста, похованого під вулканічним попелом. Залишаючи Неаполь, граф Потоцький кинув довгий і сумний погляд на місто.

— Тільки у красі можуть народжуватися великі музиканти і художники. І я прагнутиму створювати красу на своїй батьківщині заради наших дітей. Не тільки наших, — мовив він, звертаючись чи то до себе, чи то до далекого Тульчина.

А попереду на них чекала не менш прекрасна й екстравагантна Венеція з карнавалом — святом душі.

Якщо вам не вдалося побувати у Венеції наприкінці XVIII століття, то ви вже ніколи не дізнаєтеся і не відчуєте той колорит, ті свободу і простоту спілкування і водночас вишуканість у стосунках людей, свободу помислів і суворість законів тієї епохи. Але краще надамо слово сучаснику: «Венеція місто декораційне, ніби навмисно збудоване для свят, особливо нічних. Синє небо, вода, палаццо, храми, рухливе, строкате народонаселення так і просяться в цю розкішну раму чарівної картини».

Якщо вам розповідатимуть, що Венеція по-особливому готувалася до карнавалу 1782 року, очікуючи приїзду великого князя Павла Петровича і княгині Марії Федорівни, чи, тим паче, графа Потоцького і його дружини, не вірте жодному слову. Венеція готувалася до карнавалу. Крапка. Цим усе сказано. Водночас ми не можемо не відзначити, що приїзд таких важливих персон не вніс переполох у світське життя міста.

Станіслав і Жозефіна разом із прислугою оселилися в готелі «Пізані грітті» на Великому каналі Венеції, недалеко від готелю «У білого лева» — резиденції великого князя з Петербурга. Увечері, вийшовши на балкон, граф Станіслав побачив різнобарвну святкову юрбу, яка заповнила собою і канал, і площу Св. Марка.

— Одягнімося сьогодні у простолюдинське вбрання, змішаймося з натовпом і відвідаймо який-небудь кабачок, — запропонувала Жозефіна, — одним словом, нумо зануримося в свято зсередини.

— Я не заперечую, люба, — здивовано поглянув на дружину Станіслав. — Тільки їжа може припасти тобі не зовсім до смаку.

— Я так мріяла про Венецію, що тепер мені потрібно випробувати все-все-все, — капризно надула губки Жозефіна.

— Що ж, хай буде по-твоєму. Тільки, цур, не скаржитися. Уперед — одягатися. У тебе година часу.

Через годину Жозефіна вийшла до Станіслава у простій полотняній сукні. Побачивши дружину, Станіслав голосно засміявся.

— Щось не так? — Жозефіна не могла зрозуміти причину сміху чоловіка.

— Сукня на тобі, звичайно, бідняцька, але коштовності і обличчя відразу видають твоє графське походження. Ти виглядатимеш, як болонка серед мисливських собак.

— Тільки і всього? — анітрохи не зніяковіла графиня. — Я і так зняла майже всі свої прикраси, а те, що залишилося, може зійти за підробки (щось подібне я бачила на дешевому неаполітанському ринку). Ну а моє обличчя буде приховане під маскою.

А залишилося на Жозефіні всього-нічого: кілька браслетів, діамантові сережки, невелике кольє і перстні.

— Випиймо трохи вина для хоробрості, — запропонувала графиня.

— А от і ні, вино питимемо в дешевому шинку, як ви й хотіли, пані.

Вийшовши з готелю, подружжя найняло гондолу і кинулося в лабіринт цього таємничого міста-острова. Канал звивався змією і був особливо святково гарний сьогодні: на балконах численних палаццо і просто на березі сотні людей стояли з запаленими свічками і смолоскипами. Їх вогники разом із місячним світлом відбивалися у водному дзеркалі каналів, які служили у Венеції і транспортними артеріями, і вулицями, і місцем для прогулянок, й архітектурною галереєю.

— Тут забуваєш про все на світі, — захоплено прошепотіла Жозефіна.

Станіслав мовчав.

— Що з тобою, любий?

— Мені на мить здалося, що це не канал у Венеції, а річка Лета з царства Аїда. Там душі померлих напиваються її вод і назавжди забувають про все, що у них було в житті. Так і нам, хочеться відійти від усього суєтного.

Граф Станіслав знову замовк, ледве помітно усміхаючись. «Непогана ідея, — думав він, — вирити в парку підземну річку і пустити по ній гондолу. Тільки везтиме гондольєр не у мертве озеро, а в озеро, розташоване в Елізіумі. Після непроглядної темряви люди потраплятимуть в море квітів і рослин, залитих сонцем. А катати гостей на гондолі потрібно буде тільки в сонячну погоду, тоді контраст повної темряви і яскравого сонця створюватиме відчуття справжнього раю. А якщо в печері помістити усілякі лячні образи і відводи з тупиками… Ні, мабуть, це зайве. Обов’язково потрібно обговорити це питання з П'єром Ленро».

Через деякий час Потоцькі вибралися на сушу і попрямували до невеличкого кабачка на березі. Усередині цього закладу було дуже накурено, через дим відвідувачі ледве бачили одне одного, але появу незвичайної для цього кабачка парочки всі відразу помітили. Чоловіки без найменшої сором’язливості розглядали Жозефіну, кидаючи в її бік сміливі погляди. Графиня, здавалося, ні крапельки не знітилася і відразу запропонувала чоловікові зайняти столик із дерев’яними лавками у глибині зали. Станіславу стало навіть цікаво, наскільки його дружині вистачить терпіння. Потоцький замовив якусь рибну страву, салат і сік і поцікавився у дружини, що питиме вона. І коли та замовила собі і Станіславу по чарці рому, він лише похитав головою, але вирішив ламати комедію до кінця. Їжа була хоч і проста, але досить смачна, тому Потоцькі не відчули ніякого дискомфорту. І тут офіціант приніс ром. Чоловіки в кабачку разом притихли, чекаючи, що ж буде далі. Сам Станіслав ніколи не пив рому, але він куштував горілку і тому знав, до чого слід готуватися. Жозефіна ж зовсім не уявляла ні смаку, ані міцності цього напою моряків. Граф залпом поглинув пекучий напій і порадив зробити те ж саме і Жозефіні. Та, недовго думаючи, повторила. Ефект був таким, якого й очікували присутні: перший ковток обпік молодій жінці горло, а другого вона вже зробити не могла — з очей бризнули сльози.

— Ковтай! — наказав Станіслав і підніс до її губ склянку соку. Жозефіна з великими труднощами проковтнула ром і почала жадібно гасити пожежу в роті і горлі соком. Деякі чоловіки заплескали в долоні, графиня зобразила кислу усмішку і навіть злегка кивнула головою, але тут же різко встала і попросилася на свіже повітря. Свою порцію гострих відчуттів вона отримала.

Потім була прогулянка по заповненій народом площі Святого Марка, сміливі танці і феєрверк. До готелю Потоцькі повернулися далеко за північ. Поглянувши на дружину, Станіслав не зміг втриматися і знову голосно засміявся: на ній не було її діамантового кольє й однієї сережки. Карнавал — найкращий час для вуличних злодюжок!

Зранку було не так весело, як увечері. Станіслав не проминув нагоди дорікнути Жозефіні в марнотратстві.

— І справа навіть не в грошах, хоча і це важливо. Я був упевнений, що все саме так і станеться, — граф говорив, майже не дивлячись на дружину. — З таким же успіхом могли викрасти не тільки твої коштовності, а й тебе саму.

Тепер уже Жозефіна кинула в Станіслава обурений погляд.:

— Не забувай, любий, що мене супроводжував чоловік, який і повинен був мене захищати, — погляд графині потеплішав, вона ледь помітно усміхнулася. — Зрештою, мені тут так добре, тож спробуймо не зважати на подібні дрібниці.

— Не такі вже це й дрібниці, — пробурчав граф Потоцький, але Жозефіна вже не чула його. Вона пішла готуватися до сьогоднішнього грандіозного балу і вечері в театрі Святого Бенедикта.

Хоча програма балу була дуже насиченою, Потоцький не зміг відмовити собі в задоволенні поспілкуватися з великим князем Павлом Петровичем. Говорили в основному про книжки. Точніше, граф Станіслав розповів великому князеві про придбані ним розкішні альбоми. А це справді були унікальні за красою книги: «Римські старожитності», видані у 1779 році, «Пам’ятки Помпей», «Мальовничі подорожі» з видами пам’яток, палаців і парків Італії, Франції, Греції та Німеччини. Павло Петрович уважно все вислухав, зробив помітки в блокноті і виявив бажання неодмінно поповнити свою книжкову колекцію цими виданнями.

У розпал балу до графа Потоцького підійшла молода жінка в масці і, сміючись, вручила листа. Станіслав не надав цьому великого значення, поклав лист у кишеню і продовжив веселощі. І лише наступного дня згадав про лист. Як не дивно, на конверті не було жодних написів. Він не поспішав розкривати конверт. «Що ж там може бути? — роздумував він. — Можливо, це любовне послання. Цілком можливо». Станіслав підвівся із крісла, налив собі в келих вина і підійшов до дзеркала. «Цілком можливо», — подумки повторив він, знайшовши своє відображення досить стерпним. Сівши у крісло, граф почав згадувати, як виглядала жінка, що вручила листа. Це була яскрава брюнетка, сукня на ній була вельми проста, але елегантно облягала її струнку фігуру, обличчя він не бачив — маска приховувала його. Рухи у неї були плавні, що говорило про її знатне походження. «Може, завести короткочасний роман? — розвивав думку далі граф. — Жозефіна фліртує не соромлячись, чому б і мені трохи не розслабитися?» Спогад про дружину змусив різко змінити хід думок. «А може, там банальна розповідь про пригоди Жозефіни? Який-небудь інтриган переспав із нею і тепер шантажуватиме мене?» Станіслав гнівно розірвав конверт і розгорнув листа. Той був дуже коротким і нічого доброго графові не обіцяв: «Графе, ти виграв у мене перший раунд, обдуривши мене з картиною. Але запам’ятай: останнє слово завжди залишається за мною. До швидкої зустрічі. Караколлі».

Потоцький усміхнувся. А цей бандит не простий. Потрібно буде підсилити охорону: мало що в нього на думці. Ці італійці такі імпульсивні!

Два тижні пролетіли дуже швидко. Театральні вистави змінювалися маскарадами. Особливо запам’ятався останній: п’ять величезних алегоричних колісниць почали процесію на площі Сан Марко, потім відбувся бій биків, на яких нацькували зграю собак, потім була регата, гонка гондол і легких суден. Венеціанська аристократична молодь споряджає франтівські, гарні восьмивесельні човни. Матроси одягнуті з великою різноманітністю і смаком; господар барки — на колінах на подушках або лежить на них. У руках вони мають маленькі луки, з яких стріляють кульками тіста, щоб видаляти барки, які не належать до регати… Уздовж великого каналу всі вікна будинків були завішані багатими килимами, з усіх вікон визирали обличчя. Народу скрізь було безліч, на дахах стояли люди в червоних плащах. Гондоли і барки, наповнені дамами в масках, ковзали і шмигали вздовж і впоперек. Веселість народу, вигуки, крики хлопчаків-бешкетників, гул, гам, усе це разом породжує враження, яке висловити не можна: треба самому бути глядачем такої живої і натхненної картини, щоб зрозуміти всю її самобутню і дивну принадність. Вечорами на заповненій святковим натовпом площі запалювалися потішні вогні — ілюмінація і феєрверки, а танці тривали всю ніч.

Через два тижні Потоцькі по дорозі до Тульчина зробили зупинку у Відні. Йосиф II прийняв гостей у своїй резиденції Хофбург. Усі свої землі, що десять років тому стали австрійськими, Станіслав Потоцький уже давно продав, однак до Йосифа II ставився з повагою — за ті прогресивні нововведення, які робилися в цій, мабуть, найбільшій імперії Європи.

Йосиф II і граф Потоцький провели багато часу в бесідах. Імператора цікавило все, що граф робив у своїх маєтках, і він явно шкодував, що Потоцький позбувся своїх австрійських земель.

— Я бачу у вас, графе, дуже розумну та обдаровану людину. На знак моєї вдячності прошу прийняти в подарунок пару коней іспанської породи з мого кінного заводу.

— Дякую, ваша величносте. Право, я не гідний такої уваги з вашого боку.

— Годі, графе. Я завжди благоговію перед цікавими, талановитими людьми. Останнім часом мені щастить на такі зустрічі: чотири дні тому Відень покинула подружня пара де Вітте. До речі, ваші співвітчизники.

При згадці про де Вітте Станіслав дещо насторожився: щось частенько ця пара згадувалася у них на шляху.

— Дивна пара, — додав Йосиф II. — Графиня — красуня, а її чоловік, полковник, дещо простакуватий — хоча це тільки підкреслює чарівність його дружини.

Увечері Жозефіна не витримала і сказала Станіславу:

— Я ще не бачила цю Софію де Вітте, а вже не люблю її.

Станіслав на це нічого не відповів.

Розділ 9. Софія

(1781–1786)

Весільна подорож подружжя де Вітте по Європі тривала майже два роки. Настав момент повернення додому, в рідний Кам’янець. І хоча для графині Софії він ще не став рідним (занадто мало часу вона там прожила), їй цього дуже хотілося. А поки їй необхідно переосмислити все, що сталося з нею за останні три роки. Як стрімко змінилася її доля: від зневіреної стамбульської дівчини — до благородної графині, прийнятої майже всіма королівськими дворами Європи! Якась невідома творча сила підхопила і закрутила її. І ось тепер вона опинилася в іншому житті, в іншому вимірі. Поруч із нею — її чоловік, завдяки якому сталися ці зміни. Чи кохає вона його? А він її? Думки Софії час від часу поверталися до цього питання, але вона залишала його на потім. Зовні все виглядає чинно-благородно: вона поважає цю людину, і він ставиться до неї дуже ніжно і дбайливо. Але того захоплюючого, всепоглинаючого почуття, про яке вона мріяла, звичайно ж, немає. Не впала та невидима стіна, яка дозволяє кинутися, як у вир, не думаючи ні про що, пізнаючи, вдосконалюючи одне одного все більше і більше. А вона так хоче цього! Адже вона ще така молода і вродлива, і все її життя — попереду. Можливо, вона ще зустріне своє справжнє кохання… Ні, не можна про це думати. Вона ще покохає Йозефа. Їм просто потрібно побудувати свій будинок, і все налагодиться.

У кутку карети тихенько сопе уві сні маленький Ян, якого з нетерпінням чекає в Кам’янці дід, старший Ян де Вітте.

Про народження онука генерал дізнався несподівано. 11 листопада 1781 року, коли подружжя де Вітте ще було в Парижі, спокійне життя Кам’янця порушилося. Здавалося, всі городяни висипали на вулиці міста в очікуванні прибуття короля Польщі Станіслава Августа. Підготовка до зустрічі почалася задовго до цього: панночки шили нові наряди, молоді офіцери перевіряли парадні мундири, градоначальники розписували щохвилинно програму візиту і розселення королівського почту з Варшави. І це ще не все… Королі не так уже й часто приїжджають до міста. Щоб увічнити цю подію для нащадків, було вирішено звести тріумфальну арку. Довго думали, де встановити і, нарешті, вирішили, що кращого місця, ніж біля костелу, не знайти. Городяни активно відгукнулися на заклик внести гроші на будівництво. Жертвували хто скільки міг. І ось, нарешті, нова тріумфальна арка прикрасила центральну площу міста. Точніше, навіть не арка, а парадні ворота з тесаних білих каменів із чотирма статуями ангелів по кутах нагорі. Вінчав ворота п’єдестал зі святим Яном. У п’яти кілометрах від міста короля зустрів кавалерійський ескадрон на чолі з полковником Крістіаном де Хамероном і далі супроводжував його почесним ескортом. 101 гарматним залпом ознаменувало місто-фортеця в’їзд короля. Біля арки перед вишикуваним кам’янецьким гарнізоном на білому коні гарцював граф Ян де Вітте в генеральському мундирі і високих ботфортах. І хоча генералу вже виповнилося сімдесят два роки, тримався він чудесно.

— Мій генерале, — обняв графа король після виконання всіх ритуалів, — у мене для вас три радісних звістки. Почну з менш значимих. — Станіслав Август усміхнувся і урочисто оголосив: — Вручаю графу де Вітте патент генерал-лейтенанта! — триразове «Віват!» прокотилося по площі. — Нагороджую генерал-лейтенанта де Вітте орденом Святого Станіслава! — і знову «Віват! Віват! Віват!» — А тепер, напевно, найважливіше і найприємніше.

— Ваша величносте, що може бути важливішим, ніж ваша увага і турбота, — спробував заперечити де Вітте.

— Помовчіть, мій генерале, — перебив його, усміхаючись, король. — Перед Кам’янцем мене наздогнав кур’єр із Парижа з дипломатичною (і не тільки) поштою. Так от, вітаю вас, генерале, з іще одним званням — званням діда.

— Не томіть, ваша величносте, хто?

— Онук — граф Ян де Вітте-молодший! Віват сімейству де Вітте! — голосно прокричав король.

Через мить у місті та фортеці знову заговорили гармати. 51 постріл на честь генерала і його сім’ї (так розпорядився король) феєрверком злетів у небо. Розчулений граф непомітно змахнув зі щоки сльозу радості. Король ще раз обняв генерала.

Тріумфальна арка викликала у короля цілковитий захват — царським персонам по душі знаки уваги. Після відвідування костелу підвели коня государя. Станіслав Август заніс ногу в стремено, спритно злетів у сідло і разом з генералом де Вітте і своїм почтом під захоплені крики натовпу, що стояв по обидва боки вулиці, попрямував до фортеці. Кілька днів гостював король у Кам’янці. Був і шикарний бал, влаштований князем Калікстом Понінським, і святковий обід із бичками на рожні, і роздача подарунків городянам, і потішні бої з атакою ворогом фортеці й успішним її відбиттям, і королівське полювання з безліччю вбитої дичини. Всі святкування супроводжувалися феєрверками і салютами. Перед від’їздом Станіслав Август відвідав будинок Яна де Вітте, і між ними відбулася розмова тет-а-тет.

— Ваша величносте, — звернувся із проханням до короля старий граф наприкінці бесіди. — я служитиму вам, поки сили не залишать мене. Але вік у мене вже солідний, і настав час подумати про заміну.

— Не хочу нічого чути, графе.

— Государе, я людина військова, і придворний етикет не для мене, тому прошу все ж таки вислухати мене.

— Гаразд, генерале, слухаю вас.

— Прошу після моєї смерті або у разі, якщо за станом здоров’я я не зможу виконувати свої обов’язки, призначити комендантом Кам’янця мого сина Йозефа.

— Що ж, графе, я припускав, що саме цього кандидата ви запропонуєте. Ви впевнені, що він впорається? Фортеця — наш форпост на сході, і від її боєготовності залежить багато чого.

— Я впевнений у синові як у військовому фахівці, саме він найкраще зможе забезпечити ваш спокій у Варшаві.

— Гаразд, графе, я обдумаю вашу пропозицію, але сподіваюся, це відбудеться нескоро. А вам бажаю ще довго радувати нас своєю відданою службою.

— Спасибі, ваша величносте. Слово честі, я намагатимуся, — усміхнувся генерал де Вітте.

Наступного дня король із почтом вирушив у подальшу подорож по Поділлю. Окрім подарунків і нагород, він залишив жителям Кам’янця багато духовної поживи для роздумів: газети з Варшави, Відня, Парижа, нові романи паризьких письменників. А придворні, до того ж, доставили брошури з памфлетами, автори яких не обійшли своєю увагою Софію де Вітте. І місто зашуміло. Світське товариство Кам’янця розбилося на дві частини: одні вважали, що Софія не змогла уникнути паризьких спокус і зрадила або навіть зраджувала чоловікові, інші, навпаки, були впевнені, що вся ця писанина — маячня, і якщо щось і було, то тільки легкий флірт. У будь-якому випадку і ті, й інші зробили висновок, що Йозефу не позаздриш.

Ось у такий Кам’янець і повернулися щасливі молодята в середині березня 1782 року. Щастю старого генерала де Вітте не було меж: він з такою радістю зустрів онука, що син Йозеф навіть трохи образився, підсвідомо ревнуючи батька до сина. Через кілька тижнів було вирішено влаштувати в будинку де Вітте бал на честь повернення молодят. Йозефу і Софії нетерпілося поділитися своїми враженнями про поїздку, а світській громаді міста — хоч за розповідями відчути дух Парижа, Відня, Спа. Щоб іще більше зацікавити городян, Софія запропонувала чоловікові влаштувати на балу лотерею.

— Любий, у якості призів я жертвую золотий браслет, подарований графинею Поліньяк, одну з картин Віже-Лебрен, два капелюшки з салону мод і шарф із вензелем Марії Антуанетти.

— Не заперечую. Зі свого боку я виставляю хустку з кров’ю вбитого мною барона, пляшку з рідиною зі стічної канави поблизу Лувра і пасмо гриви, крадькома зрізане з коня короля.

— Я ціную ваш армійський гумор, графе, але прошу залишити ці призи для офіцерського зібрання. Після дюжини пляшок вина за них битимуться на дуелі.

— Ну гаразд-гаразд. Не сердься. Ось мої призи: дві пляшки тридцятирічного вина з льохів Грімо де ла Реньєра і бібліотека пригод у десяти томах, придбана в Парижі.

— Це зовсім інша справа, коханий, — усміхнулася Софія.

Лотерейні квитки розкупили миттєво. Всім бажаючим не вистачило, тому що деякі запрошені захотіли придбати два і навіть три квитка, тому довелося робити додаткові. Перед вечерею гості зібралися у святково прикрашеній залі. Полковник Йозеф де Вітте був у фраку, і причиною тому була тростина, отримана в подарунок від Людовика XVI — дуже вже йому хотілося нею похвалитися. Його відразу ж оточили старші офіцери, дами середніх років і багаті городяни Кам’янця. Як ми знаємо, граф Йозеф був добрим оповідачем, до того ж він непогано імпровізував і жартував, тому його гучний голос час від часу переривав дружний сміх слухачів.

Графиня Софія була як завжди прекрасна. Вона вийшла до гостей у напівпрозорій вечірній сукні кольору морської хвилі. На прекрасній шиї лежало діамантове намисто, дароване королем Польщі Станіславом Августом. Особлива форма намиста змушувала оточуючих її чоловіків опускати погляд усе нижче і нижче, де високо піднімалися ніжні, майже оголені груди графині. Напередодні Софія твердо для себе вирішила: у присутності всього світського товариства раз і назавжди припинити плітки в її адресу. І їй здавалося, що не знайдеться жодної людини, яка б не повірила в її щирість. Адже це ж так природно: відвідуючи Європу вперше, залишити про себе не тільки приємне враження, виблискуючи на балах і раутах, а й бажання бути прийнятою ще раз. А таке бажання викликають порядність і скромність, а не розпуста і подружня зрада. Але побачивши гостей, Софія зрозуміла, що таке визнання з її боку буде сприйнято як спроба виправдатися. А виправдовуючись, людина мимоволі визнає за собою провину. Тому… Тому графиня Софія вирішила ще більше заінтригувати гостей розповідями про компліменти та подарунки, зроблені їй знатними особами та королівськими сім’ями, про його величність флірт, що панував у Парижі, про інтимні куточки Версаля і Лувра, про те, що зрада подружжя не тільки не засуджується, а зводиться в ранг здобутків. Софія почала свою розповідь неквапливо, намагаючись не проминути жодної дрібниці, інтригуючи слухачів. І це, судячи по очах оточуючих її молодих людей, графині вдалося. Вона читала в них захоплення, потаємну мрію, навіть заздрість. І хоча лотерея з дорогими призами була ще попереду, всі розуміли, що найщасливіший лотерейний квиток витягла саме ця молода гарна жінка, яка побувала у всіх найбільш значущих європейських столицях і була прийнята всіма королівськими дворами цих країн. Дами навперебій розпитували грекиню про нові моди в Європі. Софія ледве встигала відповідати.

— А якому кольору у цьому сезоні надають перевагу?

— Мода на кольори і відтінки в Парижі змінюється дуже швидко. Але головне те, що суспільство прагне все більш натуральних кольорів. Коли ми приїхали в столицю Франції, цінувалися відтінки блошиного кольору.

— Це як?

— Уявіть собі, що блоха була предметом досліджень не біологів, а модельєрів. На балу дами вихвалялися одна перед одною такими відтінками: колір блошиної головки, черевця, спини, блошиних ніжок. Але особливо популярним був колір блохи в період пологової гарячки. — Відповідь Софії викликала певний шок серед жінок. — А після народження дофіна, — мовила далі господиня, — усі збожеволіли на кольорі caca Dauphin (какашки дофіна). Я отримала листа від графині де Поліньяк, в якому вона повідомляє, що зараз усі без тями від кольору merde d'оіе (гусячий послід).

— О як це оригінально! Як ми вам заздримо, графине.

— І все ж, скажу я вам, милі дами, — закінчила свою розповідь графиня де Вітте, — вдома краще, — вона мило усміхнулася. — Проїхавши всю Європу, я зрозуміла, що гарнішої природи, ніж у нас, немає ніде. А зробити життя ненудним можемо тільки ми самі. І для початку ми з графом вирішили побудувати власний будинок у долині Смотрича і розбити по обидві боки річки нехай маленький, але затишний парк, можливо, з фонтанами і невеликими водоспадами, з тінистими алеями і доріжками, де можна буде прогулюватися, призначати побачення і просто відпочивати всім городянам.

— Браво! — вигукнув молодий офіцер, що не зводив із графині очей.

— Браво! — підхопили захоплені слухачі.

— Але ж у долині річки всі землі зайняті, — спробував заперечити графині один із гостей.

Софія де Вітте повернулася до нього і обдарувала його чарівною, загадковою усмішкою.

— Панове! — вигукнула вона. — А тепер — лотерея!

Зала загула, як вулик. На правах господині графиня Софія запросила молодого капітана Камінського витягувати з кошика щасливі номери. Той з радістю погодився. Розіграш відбувся дуже весело, без жодної заздрості до щасливих власників призів. Софія особисто вручала їх переможцям із добрими побажаннями. Сьогодні графиня правила бал, сьогодні вона була королевою, і ця роль їй була до душі. Софії подобалося і хотілося бути в центрі уваги!

Наступного дня після вечері Ян де Вітте, розпалюючи люльку, звернувся до молодого подружжя:

— Я вчора випадково почув, що ви збираєтеся будувати свій дім.

— Так, батьку, пора вити своє гніздечко. Днями я розмовляв із Катериною Бжебовською, і вона готова поступитися мені ділянкою землі в долині Смотрича.

— Там непогане місце, — погодився генерал.

— Найважливіше, що Катерина Бжебовська вже майже все зробила для майбутнього парку. Розбила кілька чудових алей, які ми тільки трохи змінимо, — захоплено підхопила Софія.

— Батьку, — звернувся до графа Йозеф, — ми просимо тебе розробити проект нашого будинку, а я займуся інженерними розрахунками водних каскадів.

— Так-так, ми дуже вас просимо, — підтримала чоловіка Софія. — А меблі для нашого будинку я замовлю в Парижі, у графині де Поліньяк.

— Ну що ж, — зітхнув де Вітте-старший, — як мені не шкода, що ви збираєтеся мене покинути, залюбки візьмуся за цю роботу. І хоч я знаю ці землі майже досконально, завтра проїдемо туди разом на рекогностування. Сподіваюся, дружині військового не потрібно перекладати це слово? — генерал усміхнувся.

— Ніяк ні, пане генерале! — викарбувала кожне слово Софія. — Рекогностування — це візуальне вивчення супротивника і місцевості в районі майбутніх бойових дій особисто командиром і офіцерами штабів.

— Молодець! — генерал здивовано поглянув на Софію, а потім перевів погляд на сина: — Не збагну, ви що, в Парижі займалися вивченням статуту?

— Не хвилюйся, батьку, як бачиш, ми все встигали.

З наступного дня робота закипіла. Софія активно брала участь у всіх справах: жваво обговорювала зі свекром проект майбутнього будинку, іноді даючи дуже цінні поради (смак у графині був на рівні), пояснювала Йозефу, які саме дерева потрібно досадити в їхньому саду, які статуї прикрашатимуть алеї і де найкраще місце для фонтану. Але, звичайно, не лише власним будинком були зайняті думки молодої грекині. Після їх приїзду з Європи життя в Кам’янці помітно пожвавішало. Софія вела листування з графинею де Поліньяк, графинею Бальбі і Віже-Лебрен. Генерал Комаржевський, шеф військового кабінету короля, систематично надсилав свіжу пресу — варшавські і паризькі газети, Станіслав Трембецький — любовні романи різних авторів. Софія організувала у себе салон, і двічі на тиждень молоді люди (кам’янецька еліта) мали задоволення знайомитися з новинами й обговорювати придворне життя обох столиць. Графиня Софія зі знанням справи додавала свої коментарі з приводу тієї чи іншої особи. А свіжі романи читали вголос і обговорювали до глибокої ночі.

Генерал Ян де Вітте разом із професором фізики Каспровічем продовжували експерименти із запуску повітряної кулі. І повторна проба запуску виявилася невдалою: куля знову загорілася і впала.

Софія і Йозеф організували аматорський театр. Першою постановкою була комедія «Солдатська любов» за участю офіцерів і солдат фортеці.

Час від часу через Кам’янець проїжджали важливі гості, які зупинялися в будинку коменданта. Одного разу Ян де Вітте повідомив, що до Снятина прибув імператор Йосиф II.

— Зараз Снятин, гарне містечко на річці Прут, знаходиться на території Австрії, хоча це недалеко від Кам’янця, — пояснив генерал.

— Йозефе, — звернулася до чоловіка Софія, — вважаю, тобі треба нагадати про себе імператору, адже він так багато зробив для нас.

— Звичайно, люба. Але як це зробити?

— Я підготую йому невеликий, але зворушливий подарунок, а ти забезпеч кур'єра.

— Що ж ти вирішила подарувати імператорові?

— Це мій секрет, — усміхнулася графиня після деякої паузи.

— Ну що ж, як завжди, покладаюся на твій смак та інтуїцію.

Імператор Йосиф II розмовляв із князем Чарторийським і генералом Кінським, коли його камердинер доповів:

— Ваша величносте, до вас кур’єр з Кам’янця від графині Софії де Вітте.

Кур’єр зайшов, низько уклонився і поставив на столик великий кошик, накритий вишитою серветкою.

— Графиня Софія де Вітте просить прийняти від неї скромний дар.

— Що там? — запитав імператор і, не чекаючи відповіді, підняв серветку і завмер: кошик до країв був наповнений великими стиглими вишнями. Такі вишні бувають тільки в Україні! Чарторийський із Кінським здивовано подивилися на кошик — варто було через таку дурницю гнати кур’єра добру сотню кілометрів! Але, перевівши погляд на імператора, відразу змінили свою думку. Цесар сяяв від задоволення. Такий прояв уваги до нього, імператора найбільшої імперії в Європі, був вершиною визнання його людських якостей, які він, Йосиф II, постійно підкреслював. Королі теж люблять прості земні задоволення!

— Пригощайтеся, панове, — цесар набрав у жменю стиглих вишень і почав роздавати їх своїм співрозмовникам. — Графиня де Вітте — велика жінка! Я назавжди залишаюсь її шанувальником.

Потім імператор покликав до себе кур’єра:

— Іди-но сюди, чоловіче. Ось тобі сто дукатів за цінний подарунок.

Сто дукатів на ті часи були дуже великими грошима.

Рік пролетів непомітно. Сьогодні Софія вперше приймає гостей у власному будинку. Вона дуже цього хотіла. Вчора графиня спеціально їздила на вулицю Віттовську, звідки дуже добре зверху крізь крони дерев проглядався їхній будинок і сад, щоб ще раз перевірити, чи все зроблено. І залишилася задоволеною: будинок виглядав розкішно і водночас романтично. Сад (ще одна її гордість) спланований так, як вона хотіла: його прямі алеї тягнулися вздовж обох берегів Смотрича, два ажурних містки дозволяли не тільки перебратися з одного берега на інший, а й відпочити на них, милуючись і річкою, і казковим парком. А який молодець Йозеф! Виявивши мілину посередині річки, наказав насипати землі і поставити альтанку. Тепер теплими вечорами можна добиратися на цей острів на човнах. Інша альтанка стоїть на невеликій галявині. Цю галявину можна спостерігати з різних точок парку, і щоразу вона виглядає по-іншому. Рукотворний струмочок, пробиваючись з-під величезного каменю, то повільно повзе серед трав і кущів, то несподівано наткнувшись на кам’яну перепону, обходить її і, падаючи вниз із невеликої висоти, йде під землю, то знову виринає і, з’єднуючись із водним потоком фонтану, не кваплячись, направляється до річки. Фонтан хоч і працює, але ще не оформлений до кінця. Вода здіймається вгору з кам’яної гори. Софію це влаштовує, але батько, генерал Ян де Вітте, хоче зробити щось подібне до зразків давньоримського мистецтва.

Будинок хоч і не дуже великий, але затишний. У великій залі над витонченим мармуровим каміном — великі дзеркала. Меблів стилі a la Louis XV встановлені в цій залі і в спальні Софії. Невеликі кімнати декоровані грецьким орнаментом. А дитяча — просто чудо! Маленькому Яну буде дуже затишно і зручно, адже старався для нього дід. І про себе з сином генерал не забув: винний льох вдався на славу! Отже, завтра, 15 травня, Софії виповнюється 23 роки, і про кращий подарунок вона не могла і мріяти. З ранку графиня помітно нервувала, гримала на прислугу — їй здавалося, що не все готово до свята. Але всі тривоги грекині виявилися марними: вечір удався, гості були приємно здивовані побаченим, навіть захоплені (Софія це бачила по очах). Перед тим як попрощатися, граф і графиня де Вітте ще й заінтригували гостей, наскільки це було можливо.

— Панове! — урочисто промовила Софія. — На цьому наше свято не закінчується. Ласкаво просимо завтра відвідати наш заміський будиночок на Татарці. Це наша невелика імпровізація. Я називаю його Ермітажем, а Йозеф наполягає на назві «Травневий будиночок». Дуже сподіваємося вас там бачити і завтра, і в подальшому. Двері для вас завжди будуть відчинені, навіть якщо нас із Йозефом там не буде.

Літній будиночок справді сприяв зустрічам наодинці, так що Софія мала рацію, назвавши його Ермітажем.

Увечері, повернувшись до свого нового будинку, графиня де Вітте з полегшенням зітхнула. Покоївка допомогла їй роздягтися і приготуватися до сну. Графиня вдягла прозорий рожевий пеньюар, подивилася на себе в дзеркало і залишилася задоволеною. Задула свічки. Величезне ліжко з балдахіном у глибині спальні нагадувало айсберг: місячне світло перетворювало білі простирадла, мереживні подушки і ковдри на брили льоду й морську піну. «Було б чудово сьогодні розтопити весь цей лід», — подумала Софія і зітхнула. Приємне збудження пронизало її тіло. Спати не хотілося. Вона вийшла на балкон і сіла в глибоке плетене крісло. Вночі вигляд з балкона був не менш прекрасний, ніж удень. Попереду за садом, залитим світлом повного місяця, блищала гладь, здавалося, сплячого Смотрича. Праворуч, як величезний корабель-привид, виднілася фортеця. Навколо панувала вражаюча тиша, лише коники з жабами та окрики вартових на мурі порушували цей спокій.

У двері тихенько постукали. Йозеф, немов відчувши стан Софії, безшумно вийшов на балкон. Граф завмер у захопленні, побачивши дружину.

— Яка ж ти прекрасна, — прошепотів він і уткнувся в розсипане по оголених плечах волосся Софії. Потім, обережно взявши її на руки, відніс до спальні. Сьогодні вони пристрасно бажали одне одного! Йозеф роздягнув Софію і обсипав поцілунками її тіло. Спочатку він по черзі захопив своїми губами верхню і нижню губи Софії, потім припав до її шиї і ніжно пестив груди. Софія зазнала блаженство і вже була готова віддатися Йозефові. Але той вирішив ще сильніше розпалити її пристрасть, відтягнути мить хтивості і опускався нижче. Підкорена Софія дозволила йому найсміливіші ласки, прискорено зітхаючи і злегка постогнуючи. Очі в обох неприродно блищали. І коли збудження досягло межі, вони злилися у красивому і пристрасному пориві. Софія заплющила очі і повністю віддалася волі чоловіка. Коли він опанував її, вона застогнала і, здавалося, злетіла, не відчуваючи під собою землі…

Минуло небагато часу, і Софія поступово повернулася зі свого любовного польоту.

— Я така щаслива, Йозефе, — тихо прошепотіла вона. — Сьогодні ти подарував мені незабутній вечір. Саме так я мріяла увінчати день нашого новосілля. Впевнена, тепер у нас починається той етап у житті, коли ми, пройшовши певні випробування в наших відносинах, вступаємо в період пізнання одне одного в повсякденних турботах. Свята закінчилися, але, я вірю, не в наших душах. І вимушені розлуки ще сильніше об’єднають нас, а сімейні радощі ділитимуть з нами наші друзі та близькі. Я хочу, щоб наш будинок завжди був повний гостей, щоб спілкування з ними збагачувало нас. Ми багато подорожуватимемо і об’їздимо весь світ. Я народжу тобі багато дітей, і вони будуть такими… такими… найкращими! Правда, дорогий? — Софія повернула голову до чоловіка. — Йозефе?! — вона завмерла від несподіванки.

Йозеф спав. Софія прикрила рот обома руками, щоб не скрикнути. Цього не може бути! Боже мій! І вона тихенько заплакала, втупившись у подушку. Чому ж він не відчув її стану? Адже вона так чекала його! Ні, ні, він просто дуже втомився і перехвилювався. Завтра йому буде ніяково, що він так швидко заснув. Він як завжди все перетворить на жарт і попросить у неї вибачення. І все буде добре! З цими думками Софія забулася.

Але вранці Йозеф прокинувся як ні в чому не бувало.

— Я чудово виспався, люба. Мені навіть нічого не снилося. А як тобі спалося на новому місці?

— Я теж спала, — відповіла графиня і відвела погляд.

— От і чудово, а зараз пробач, мені час на службу, — Йозеф поцілував дружину в щоку і вийшов з кімнати.

«Невже всі чоловіки такі… — Софія хотіла підібрати слово і не могла. — Такі… стають такими черствими після одруження? Якщо так, які ми з ними різні! Але ж у романах усе зовсім інакше. Або це вигадки письменників? Як не хочеться в це вірити».

Софії хотілося побути наодинці зі своїми думками. Вона наказала осідлати її улюбленого коня і стрімголов помчала з міста. Думки її знову і знову поверталися до сьогоднішньої ночі. Але поступово графиня заспокоїлася: чи то дивна подільська природа подіяла, чи то травневе тепло, але додому вона повернулася в доброму гуморі.. Маленький Ян гуляв з нянькою в саду. Софія відпустила няньку і, взявши за руку сина, попрямувала по алеї до фонтану. Яну виповнилося півтора роки, він уже добре тримався на ніжках і вимовляв багато слів. Усі навколо вважали, що він схожий на батька, а от очі — мамині. Софія поглянула на свою крихітку й усміхнулася (від ніжності у неї стиснулося серце). Ян побачив ворону і незграбно попрямував до неї. Але ворона, зайнята якимось шматком, не поспішала відлітати. Пройшовши половину шляху, малюк у нерішучості зупинився, потім спіткнувся, упав і заплакав.

— Оце так солдат! — почула Софія позаду голос чоловіка. — Що, злякався ворони?

Йозеф підхопив сина, і маленьке тільце Яна злетіло вгору в сильних руках батька. На обличчі дитини відразу з’явилася усмішка. Він схопив батька за вус, той голосно закричав «ай-ай!» і замотав головою, викликавши бурхливе захоплення Яна, який відразу залився сміхом. Йозеф підкинув сина вгору — Софія навіть трохи злякалася — міцні чоловічі руки спритно зловили малюка. Обом її чоловікам дуже подобалося товариство один одного. «Ось це, напевно, і є найголовніше в нашому житті зараз, — подумала графиня. — А мої нічні образи — це лише прагнення досягти повного ідеалу або радше ідилії». Материнські інстинкти на час придушили почуття Софії-жінки.

Тепер, коли у Софії з’явилося багато вільного часу, вона із натхненням почала облаштування будинку, намагаючись зробити своє сімейне життя затишним і гармонійним. Будь-яка спільнота, зокрема сім’я, повинна мати свій центр (це непорушний закон), і графиня Софія із задоволенням узяла на себе цю нелегку роль. А це ой яке непросте завдання! Спочатку потрібно вишколити прислугу, щоб та була непомітною і водночас завжди під рукою. Потім необхідно створити в будинку такий затишок, щоб гості, вголос захоплюючись оздобленням, про себе не думали, що у господарів, які мають хоч і дорогі, але ніяк не погоджені між собою предмети розкоші, нема смаку. І щоб залишалася хоч незначна, але підстава якщо не для заздрості, то для ледь вловимої переваги. Ну і, нарешті, самі господарі повинні бути на висоті: знати трішки раніше за інших найостанніші новини, анекдоти і навіть плітки Варшави, не кажучи вже про Кам’янець. З усіма цими завданнями графиня впоралась на «відмінно», тому потрапити до її салону було справою честі для всіх багатих городян. Життя Софії стало розміреним, і хоча на перший погляд здавалося, що вона нічим не зайнята, часу графині катастрофічно не вистачало. Посудіть самі. Зранку — обов’язкова прогулянка верхи. Часто до неї приєднувалися дружини офіцерів фортеці. Дружини військових… Це не професія, це — покликання. Їх багато що об’єднувало. І коли з’являлася можливість разом прогулятися верхи, жінки відчували особливе задоволення. Коли три грації — Маріанна, сміхотуха, білявка, дружина підполковника Якуба Дальке, на гнідому коні; Олена, дружина полковника Крістіана де Хамерона, на вороному коні; наша героїня на своєму світло-сірому скакуні — виїжджали за межі міста-фортеці, городяни із захопленням дивилися їм услід. Коні, немов відчуваючи свою відповідальність перед такими граціозними наїзницями, обережно рухалися по траві, умитій ранковою росою. Додому жінки поверталися свіжі і відпочилі. Прогулюючись іноді сама, Софія уважно розглядала околиці і віддавалася мріям, як би вона облаштувала той чи інший куточок. Але, як відомо, наші думки часто матеріалізуються, тому від мрій графиня перейшла до обережних розмов спочатку з чоловіком, а потім і зі свекром, що непогано б вкласти свої заощадження у придбання земель. Після ранкової прогулянки Софія займалася сином, і важко сказати, хто отримував більше задоволення від цього спілкування. На обід у новому будинку молодих де Вітте збиралася вся родина (тільки по середах і неділях обідали у генерала). А вечори були присвячені світським турботам і розвагам. Отже, життя Софії стало розміреним і придбало певну стабільність.

Якось, повернувшись із чергової прогулянки верхи, за обідом вона звернулася до Йозефа:

— Сьогодні ми прогулювалися Смотрицьким каньйоном. Боже, як там гарно! Біля Цибулівки природа створила з великого каменю сову! Так-так, справжнісіньку сову. А ще я пригледіла прекрасну місцевину біля Цибулівки. Якщо можна б було придбати цю землю, кращого місця для нашого родового маєтку не знайти. Там є все: і невеличкий лісок для прогулянок, і місце для будиночка.

— А навіщо нам там будиночок?

— Ну, це може бути мисливський будиночок, адже ви так любите полювання. Я навіть довідалася, кому належить ця земля.

— Кому ж, люба?

— Домініканському монастирю.

— У такому разі ця справа майже безнадійна, — долучився до розмови батько Ян де Вітте. — Щоб викупити або отримати в дарунок землі, що належать домініканцям, потрібно отримати дозвіл з Рима.

— Батьку, я думаю, тобі як автору проекту Домініканського костелу у Львові Ватикану важко буде відмовити в цьому маленькому проханні, — підмітив Йозеф.

— Не знаю, не знаю. Принаймні, спробувати можна.

Письмові переговори з Римом через нунціатуру папську у Варшаві закінчилися успішно, і сімейство де Вітте стало власником прекрасного маєтку неподалік від Кам’янця. Апетит Софії після цього успіху зріс, і вона пригледіла під помістя ще дві ділянки: одну біля Зубрівки, іншу — у Залуччі. На більше у грекині не вистачило часу… Наприкінці весни 1784 року вона відчула, що вагітна. Поїздки верхи довелося відкласти, та й кількість світських прийомів різко скоротити. Втім, Софія легко переносила своє становище, як і раніше, була енергійна і рухлива.

У середині літа по дорозі до Стамбула Кам’янець відвідав французький дипломат, 31-річний красень граф Олександр д'Отерів.

— Я навмисно заїхав до Кам’янця, виконуючи прохання мадам Поліньяк, — оголосив француз після того, як графиня Софія погодилася прийняти його. — І тепер бачу, що недаремно. Єдине, що можу сказати: мене як завжди ввели в оману в Парижі, — гість шанобливо схилився і поцілував руку грекині.

— Чим же, графе?

— Мені розповідали, що графиня де Вітте дуже вродлива. Це неправда! Ви прекрасні, мадам!

— О графе! — Софія засміялася. — Ви, як усі французи, відразу намагаєтеся приголомшити жінку своїм натиском, не даючи їй схаменутися. Але ви перебільшуєте. Напевно, дають про себе знати довга сумна дорога та убогість заїжджих дворів.

— Анітрохи, графине. Хоча не приховую: я втомився в дорозі. Зате в мене було досить часу, щоб привести до ладу свої думки, представити ваш образ і підготуватися до зустрічі. І я заявляю вам ще раз, що здивований і захоплений вашою красою. Прошу вибачення, якщо здаюсь вам занадто нав’язливим.

— На перший раз прощаю вас, графе. Що ж моя прекрасна Діана?

— Графиня де Поліньяк веліла вам кланятися і передати ось це, — граф зробив знак рукою, і до вітальні внесли великий саквояж.

Софія наказала відкрити посилку. Із саквояжа обережно витягли дерев’яну конячку-гойдалку для маленького Яна, старовинні монети — до колекції старшого Яна, кілька пляшок вина для Йозефа, дві коробки з капелюшками (останнє слово паризької моди), мереживний пеньюар, кілька речей верхнього туалету, віяло, пляшечки з олією та парфумами і, нарешті, підбірку книг і журналів, найчитаніших в Парижі.

— Боже! — вигукнула Софія. — Графиня нікого не забула! Зараз же сідаю писати їй листа з подякою. А вам, графе, — усміхнулася грекиня, — доведеться на якийсь час забути про ваші дипломатичні справи і повернутися до Парижа з відповідною передачею для графині де Поліньяк.

— Графине, я — ваш раб. Політика зачекає, коли просить така прекрасна дама, — підіграв Софії граф д'Отерів.

— От тільки що їй передати? Чим здивувати графиню?

— Графиня Діана так багато розповідала про вас, із таким захопленням, що, мені здається, найкращим подарунком для неї буде ваш приїзд. Повірте мені, це буде сюрприз сюрпризів!

— Ні, графе, з цим сюрпризом, на жаль, доведеться почекати, — зітхнула Софія. — Мене і графа Йозефа скоро чекає інший сюрприз…

Минуло кілька днів, і граф д'Отерів почав збиратися в дорогу. Палкий француз наніс грекині останній візит і з такою пристрастю просив дозволити йому листуватися з нею, що Софія зрозуміла: Олександр закоханий в неї без тями.

— Я дозволяю вам писати мені, але обіцяйте, що це буде листування двох друзів, і не більше.

— Розумом я — за, — відповів граф. — Але як бути з моїм серцем? Боюся, нелегко буде змусити його битися спокійно, — француз припав до руки Софії, затримавшись трохи довше, ніж дозволяв світський етикет.

Уже в дорозі він написав своєму паризькому товаришеві: «Пані де Вітте солодка й прекрасна, як ангел. У неї дивовижні і природні манери, не гірше, ніж у дам вищого світу Парижа. Важко повірити, що французька мова не є її рідною, настільки чисто і правильно вона говорить по-французьки. Злагодженість думок, манера ведення бесіди, жарти, властиві лише французам, що все життя провели у Парижі». А вранці слуга приніс Софії конверт. Графиня розкрила його. Там були любовні вірші графа Олександра, присвячені їй. Софія зітхнула і усміхнулася: як вихор, промчав граф по Кам’янцю, залишивши після себе дух любові, купу компліментів і запах тонких французьких парфумів.

17 жовтня сім’я святкувала третій день народження маленького Яна. Дід, генерал Ян де Вітте, приніс у подарунок велику коробку. Два Яна — онук і дід — одразу усамітнилися в дитячій кімнаті і почали розпаковувати подарунок. У коробці був цілий набір для будівництва середньовічного замку: мініатюрні арки і вежі, сходи і ворота із ґратами, кубики з бійницями, зубцями і просто гладкі, звичайно ж, прапори з родовим гербом і, нарешті, кілька видів діючих катапульт для облоги. І все це генерал зробив власноруч у майстерні. Він любив працювати з деревом на токарному верстаті і майже цілий рік готував цей подарунок улюбленому онукові. Щойно граф Йозеф побачив усю цю красу, негайно приєднався до батька і сина, і чоловіча компанія почала будувати фортецю. Софія спостерігала за ними і усміхалася. Невідомо, кому більше до душі були ці кубики — з такою непідробною захопленістю чоловіки займалися грою. Суперечки і крики супроводжували це дійство, і якщо старшим задоволення надавало будівництво, то малюк верещав від захоплення при руйнуванні стін. Зрештою замок побудували і почали випробовувати катапульти. Ян-молодший тут же зламав одну з них, але дід анітрохи на нього не образився. Більш того, він заявив, що поповнить цей набір.

Минуло добрих три години, перш ніж Софії вдалося зібрати всіх за одним столом.

— Коли ж термін народжувати? — поцікавився генерал, дивлячись на живіт невістки.

— Приблизно через місяць, у другій половині листопада.

— Кого більше хочете — дівчинку чи хлопчика?

— Я хотіла б дівчинку, але всі навколо кажуть, що буде хлопчик, — усміхнулася графиня.

— Ім’я вже придумали?

— Поки що ні, ще в роздумах.

— У мене пропозиція, — генерал поглянув на Йозефа і Софію. — Хай зараз кожен напише на аркуші паперу свій варіант імені, а коли дитина народиться, виберемо найкраще.

— Згодні, — разом відповіло подружжя. Усі написали свій варіант імені, поклали аркуші в конверт і запечатали його.

Через місяць Софія народила хлопчика. Розкрили заповітний конверт і витягли варіанти. Генерал пропонував ім’я Станіслав (на честь короля), Софія хотіла назвати сина Йосифом, а щасливий батько — Корнелієм. Вирішили хлопчика так і назвати: Корнелій Йосиф Станіслав.

Новий 1785 рік сім’я зустрічала з великим духовним піднесенням і надією на краще. І він справді виправдав очікування: не дуже насичений подіями, зі спокоєм у повсякденному житті. Сім’я придбала ще два маєтки в мальовничих подільських містечках — Зубрівці і Мукші. Влітку Софія і Йозеф ненадовго з’їздили до Львова. Грекині дуже хотілося познайомитися з архітектурними творіннями тестя, та й просто погуляти містом, яким так захоплювався генерал. Але справжнім щастям і головною насолодою в житті Софії були два маленьких сина. Годувальницю з молодшим графиня поселила (для свого спокою) у сусідній з її спальнею кімнаті. Маля вже впізнавало маму, радісно їй усміхалося й агукало. Софія дивилася на обох своїх хлопчиків: які ж вони різні і водночас схожі! Після народження Корнелія трирічний Ян відразу став старшим, і хоча вимог до нього стало більше, для матері вони обидва залишалися її маленькими синочками. Любила вона їх однаково сильно! Здавалося, цю сімейну ідилію ніщо не може затьмарити. Але попереду графиню, точніше, всю сім’ю де Вітте чекала низка подій, що перевернули все з ніг на голову і кардинально змінили долю грекині.

Наприкінці року Кам’янець готувався до Різдва: загадували бажання, купували і майстрували своїми руками подарунки, шили вбрання для новорічного балу, який за традицією влаштовували Йозеф і Софія. Були розіслані запрошення, графиня Софія продумувала програму, граф Йозеф чаклував над феєрверком. Але 22 грудня до будинку молодого подружжя де Вітте прискакав переляканий ад’ютант генерала.

— Із графом стався напад! — прокричав він Софії. — Ваш чоловік полковник де Вітте — з ним!

Софія, не відчуваючи землі під ногами, примчала до будинку коменданта. Старий граф був непритомний, біля нього невідступно перебував лікар. Йозеф у стані крайнього нервового збудження ходив узад-вперед по вітальні, чекаючи вироку лікаря. Через годину двері спальні розчинилися, і на порозі з’явився лікар. Йозеф і Софія з надією глянули на нього.

— Графе і графине, — промовив лікар, відводячи свій погляд. — Дозвольте висловити вам свої щирі співчуття. Генерал де Вітте помер.

Граф Йозеф як підкошений впав у крісло і заплакав, закривши обличчя руками і здригаючись усім тілом, не в змозі стримувати свої почуття. Софія уперше бачила свого чоловіка, цю велику і мужню людину, офіцера, в такому стані. Вона підійшла до Йозефа і тихо обняла його. Слова тут були зайві.

Поховання відбулося через день. У траурному військовому параді брали участь не тільки нинішні військові. Ті, хто давно вийшли у відставку, також одягли форму і прийшли провести в останню путь чоловіка, який усе своє життя віддав суворій військовій службі та при цьому ставився до своїх підлеглих, до своєї роботи і до своїх захоплень із душевною теплотою.

«Року 1785 дня 22 грудня граф Ян де Вітте, генерал-лейтенант фортеці Кам’янецької, полковник корпусу артилерії коронної, кавалер ордена Св. Станіслава, помер у віці 76 років. Похований у кафедральному костелі Петра і Павла в Кам’янці. Останню військову почесть у параді віддав гарнізон фортеці. У параді брали участь: 400 чоловік від інфантерії, корпус артилерії із шістьма гарматами, ескадрон кавалерії. При похованні були зроблені гарматні залпи. Це був генерал — великий логік і поет», — написав у реляції капітан Андрій Пташинський. 26 січня 1786 року у варшавському костелі Св. Трійці вшанував пам’ять свого улюбленця-генерала король Станіслав Август. На меморіальній дошці, присвяченій Яну де Вітте, напис починається зі слів: Regi suo inclyti Republicae fidelissimus subditus — Minervam aeque ac Musas coelens. Важко точніше передати характер та інтереси цієї великої людини: «Найвірнішим чином служив Республіці, Мінерві і небесним Музам».

Біда, як відомо, не приходить одна. Повернувшись із Варшави, Софія дізналася, що напередодні у маленького Корнелія піднялася температура. Всі спроби лікарів збити її були безуспішними. Софія не відходила від дитини ні на хвилину, нічого не їла і майже не спала ночами. Дитя тануло на очах. Життя матері перетворилося на жах. Вона благала Бога врятувати її дитину, але хвороба не відступала. Через чотири дні все було скінчено — Корнелій помер… Подальші події Софія пам’ятала як уві сні: вона відмовилася повірити у смерть сина і не брала участі в похованні. Її думки постійно поверталися назад: коли вони їхали до Варшави, Корнелій був здоровий і веселий, його дзвінкий сміх чувся у найвіддаленіших куточках будинку. Якби вона не їздила до Варшави, ні за що б не допустила такого розвитку подій! При думках про це сльози наверталися на очі. Ні, вона не плакала, вона просто не вірила… У ці хвилини їй була потрібна підтримка Йозефа, його сильне плече. Але підтримки не було. До переживань із приводу смерті батька і сина додалася ще одна неприємна звістка, яка остаточно зломила Йозефа де Вітте. З Варшави прийшов наказ короля про призначення комендантом фортеці полковника Крістіана де Хамерона. Це стало несподіванкою для всього Кам’янця — настільки всі були впевнені, що посада дістанеться Йозефові. Король не повідомляв, що це призначення тимчасове, чи то не надавши цьому великого значення, чи то навмисно вирішивши перевірити стійкість одного зі своїх офіцерів. Військова людина, обравши нелегкий шлях офіцера, повинна стійко витримувати втрату навіть найближчих для неї людей. Ще більшою мірою це стосується командира фортеці, якому довірені життя тисяч людей. Але граф Йозеф сприйняв усе зовсім інакше, зрозумівши, що король не цінує його військові здібності. Це остаточно зламало графа, він почав заглядати у чарку і подумував про відставку. Відносини в родині ставали все напруженішими. Обривалася остання нитка, що утримувала і без того ненадійний зв’язок між подружжям. Однією зі складових цього зв’язку завжди є діти… Якось до Софії прибіг заплаканий Ян: він подряпався об укритий льодом кущ в зимовому саду. Великі сльози котилися по щоках хлопчика. Софія ледве заспокоїла маленького графа. І тут малюк несподівано, з серйозним виглядом запитав:

— Мамочко, а чому всі помілають? Спочатку дід, потім Колнелій. Я, напевно, теж так помлу?

Графиня Софія була вражена. Адже дитина, напевно, довго думала, перш ніж задати таке питання.

— Ні, що ти, синку! — вона притиснула до себе малюка. — Ти виростеш великий-превеликий, як тато, і житимеш довго-довго.

Питання сина начебто розбудило графиню. Вона зрозуміла, що тільки їй вдасться підтримати свого чоловіка, і що вона, тендітна жінка, повинна підставити йому своє плече.

— Йозефе, — звернулася до чоловіка Софія після сніданку. — Сьогодні я пригадала слова короля, коли він був тут, у Кам’янці, і розмовляв із батьком.

— Про що, Софіє?

— Тоді я не надала цьому значення (мої думки займало щось інше), а ось зараз згадала все докладно. Король Станіслав Август тоді сказав: «Не хвилюйтеся, мій генерале. Кращого кандидата на посаду коменданта, ніж ваш син Йозеф, якщо ви захочете піти на спокій, мені не знайти». Тому я вважаю, призначення полковника Хамерона — тимчасове.

— Ти впевнена?

Софія ніколи не чула таких слів короля, але ця брехня була необхідна для відродження її чоловіка. Вона розуміла, що ризикує, але іншого виходу у неї не було. Полковник де Вітте справді швидко привів себе до ладу і з’явився на службі. Вже через місяць прийшов наказ короля про призначення з серпня комендантом фортеці графа Йозефа де Вітте з присвоєнням йому звання генерал-майора. Радості новоспеченого генерала не було меж, і він з головою поринув у роботу. Родині Йозеф став приділяти ще менше уваги. Софію це дуже пригнічувало, хоча вона й тримала це у собі.. Незважаючи ні на що, була впевнена: на неї ще чекає велике, справжнє щастя…

Розділ 10. Тульчин

(1782–1786)

До рідних місць завжди повертаєшся з особливим трепетом. А якщо там твій дім, виношений у мріях до єдиної цеглинки, робота, яку хочеться здійснювати (і вже навіть розписане все по порядку), книги, що чекають зустрічі з тобою не менше, ніж ти з ними, і ще багато-багато приємних дрібниць, то при наближенні до рідного дому починає смоктати під ложечкою, легка нудота від перезбудження й очікування підступає до горла. І ось уже на шляху трапляються знайомі будинки, знайомі дерева, зараз буде підйом, за яким рідний дім — мета твоєї подорожі.

За кілька миль до будинку граф Станіслав не витримав, сів на коня і поскакав щодуху вперед. Йому хотілося першим побачити й оцінити всі перетворення в новому палаці. Коли вони більше ніж півроку тому від’їжджали до Італії, готові були тільки приміщення для численної прислуги, казарми, корпуси, в яких розташовувалися театр і манеж, стайня і псарня. Вже здалеку Потоцький побачив двоповерхових красенів — головний корпус і бокові флігелі.

Графа чекали. Він риссю промчав під вигуки «ура!» повз вишикувану варту, через арку в правому флігелі і опинився на площі перед головним корпусом.

Головний корпус, як і личить, виділявся серед інших своєю величчю і розкішшю: десять колон, величезна лоджія за колонадою, під парапетом — напис позолоченими літерами: «Щоб завжди був оселею вільних і доброчесних. Споруджений у 1782 році». Цей напис придумав сам граф, і тепер ще раз переконався у правильності свого рішення. Над написом — позолочений семикінцевий хрест, родовий герб Потоцьких Пилява.

Станіслав зістрибнув із коня.

— Ну, показуй, що ви тут улаштували! — весело звернувся він до управляючого, який зустрічав його біля порога.

— Як завжди, не вистачило кількох днів, графе, — розвів руками Мощенський. — Але в цілому ми готові. Принаймні, ночувати на вулиці не доведеться.

Було видно, що Адам дуже радий приїзду господаря. Чоловіки тепло привітали один одного, і Станіслав увійшов до палацу. Мощенський запропонував одразу ж оглянути кімнати першого поверху, де була величезна приймальня із суворими чорними з позолотою меблями, але Станіслав легко злетів на другий поверх по парадних мармурових сходах. Там на нього чекали тринадцять родових портретів Потоцьких. Поруч у кутах стояли стародавні хоругви з гербовими знаками, старовинна зброя і обладунки — гордість не одного покоління. Граф уважно все оглянув, а потім відійшов і радісно промовив:

— Ну ось, нарешті, всі Потоцькі знайшли своє постійне місце. Я так сподіваюся. І ще сподіваюся, що Тульчин назавжди залишиться родовим гніздом нашого роду. Заради цього я тут усе починав, і докладу всіх зусиль, щоб так і було.

— Ми можемо тільки припускати, Стасе, — тихо промовила Жозефіна, яка тільки-но під’їхала. — А як поведуться наші нащадки, одному Богу відомо.

— Ти, звичайно, маєш рацію. Але ми закладемо основу і створимо для них відповідні умови, а там нехай вирішують. Тут житиме історія роду Потоцьких, усі наші сімейні реліквії, а значить, і майбутнє сім’ї, — Станіслав зробив паузу і перевів розмову на іншу тему: — До речі, Адаме, а де наша багатостраждальна «Мадонна» Рафаеля?

— Там, де їй і належить бути, — усміхнувся Мощенський, — у великій залі.

Перш ніж пройти туди, Станіслав із Жозефіною вийшли на лоджію.

— Та тут танцювати можна! — вигукнула Жозефіна. — А поглянь, який краєвид відкривається звідси!

Справді, як на долоні було видно обидва флігелі палацу, велику площу з гірляндами троянд, а попереду — пряму, як стріла, тополину алею, що з’єднувала палац із костелом.

— Тополі помітно підросли за цей рік, — зазначив Потоцький. — Український клімат і земля припали їм до душі. Схоже, вони почуваються тут не гірше, ніж в Італії.

— Так само, як і каштанам у саду, — додав Мощенський. — Мені здається, що і тополі, і каштани звідси почнуть свій наступ по всій Україні.

У лівій частині головного корпусу були житлові кімнати, і Жозефіна насамперед вирішила оглянути дитячі. Пройти туди довелося через її спальню. Зайшовши у спальню, графиня від захвату заплескала в долоні. Річ утім, що Станіслав не знайомив її з подробицями оформлення спальні, більше того, сказав, що цим вони займуться після приїзду, і думка Жозефіни буде вирішальною. Одним словом, сюрприз вдався. Чільне місце у спальні графині займало величезне ложе на позолочених левових лапах, що потопали у м’якому персидському килимі. Оксамитовий темно-вишневий балдахін над ліжком підтримувала голова позолоченого грифона. Декоративне ліплення, різьблення на стінах і стелі перепліталися з гірляндами казкових квітів і золотих узорів. Жозефіна підійшла до ліжка і сіла на нього.

— Таке ложе багато до чого зобов’язує, Стасе, — вона пустотливо поглянула на чоловіка. — А якщо серйозно, то твій сюрприз справжній — тут все просто чудове!

Жозефіна почала уважно розглядати кімнату з усіма її дрібницями. Як і всяка нормальна жінка, вона подивилася в кожне із дзеркал, вдосталь розвішаних на стінах, помилувалася вазами з квітами (а там були й орхідеї, і троянди, і навіть проліски — Адам Мощенський постарався на славу), сіла за жіноче бюро, прикрашене чудовими годинниками і фігурками казкових персонажів, зазирнула у кожну шухлядку, кимось дбайливо наповнену, у величезну платтяну шафу, на той момент, на жаль, порожню, посмикала за дзвінок над ліжком для виклику камеристки. Як маленьку дівчинку, Жозефіну хвилювали всі дрібниці в спальні. Потім вона підійшла до Станіслава і, незважаючи на безліч людей у кімнаті, обвила його шию руками і ніжно поцілувала в губи.

— Дякую, любий. Ти як завжди на висоті! — в її очах блищали сльози щастя.

— Ну-ну, дорога, все так і має бути, адже ти не просто чиясь дружина, а дружина графа Потоцького, — Станіслав був явно задоволений створеним ефектом. — Я дуже радий, що тобі сподобалося.

— Ну що ж, графе Потоцький, тоді ведіть мене до своєї спальні. Уявляю, якою вона має бути, — вже усміхалася Жозефіна.

— Ходімо, — загадково мовив Станіслав.

Одна з дверей спальні графині вела в маленьку кімнату її камеристки, інша з’єднувала зі спальнею графа. На відміну від її спальні, кімната чоловіка була невелика за розмірами. Можна навіть сказати, дуже маленька.

— Це те, що мені потрібно, — засміявся Станіслав.

— Взагалі-то тут навіть мило, — знизала плечима Жозефіна. — А цей стіл я впізнаю.

— Я наказав привезти свій стіл із Кристинополя, і не тільки стіл.

— Так, чоловіки завжди залишаються дітьми.

— Ходімо далі, люба.

Поруч зі спальнею Станіслава розташувалися його робочий кабінет і бібліотека. І хоча це була лише частина бібліотеки Потоцьких (більшість розмістилася в декількох залах палацу на величезних стелажах до стелі, у книжкових шафах), кількість книжок у позолочених палітурках вражала уяву. Посередині графського кабінету стояв масивний робочий стіл темного дерева на вигнутих різьблених ніжках із кришталевим чорнильним прибором, а напроти книжкових шаф у столах-вітринах — гордість Станіслава, його колекція монет і медалей різних країн та епох.

— Ми розмістили тут усе на свій розсуд, — тихо мовив Мощенський. — А ви як господар потім усе переставите, як вам заманеться.

— О так, Адаме, тут роботи не на один місяць, — задоволено потер руки Потоцький.

— Звичайно, — заздрісно промовила Жозефіна, сівши у крісло перед каміном із рожевого мармуру. — У тебе немає такої шикарної спальні, як у мене, зате який чудовий кабінет. А де я малюватиму?

— У тебе є будуар, — пожартував граф. — Зрештою, влітку можна і на свіжому повітрі.

Станіслав уважно поглянув на дружину. Та скривила губки і зробила ображене обличчя.

— Невже ти могла подумати, що я забув про тебе?

Граф узяв Жозефіну під руку, і вони, пройшовши обидві спальні, опинилися у великій кімнаті.

— Це твій «мальовничий» кабінет, дорога.

У кімнаті вже стояло кілька мольбертів, у шафах — книжки з мистецтва, під стінкою красувався клавесин.

— Усе інше розмістиш тут сама, як захочеш.

Потім подружжя оглянуло дитячі, повні веселощів, поезії і казок. У кімнаті Юрія за наказом Потоцького повісили два гобелени із сюжетами з життя Олександра Великого — «Олександр Великий у Вавилоні» і «Битва під Арбелле». Ці гобелени, копії робіт Шарля ле Брена, замовив у Парижі ще батько Станіслава для палацу у Кристинополі.

У кімнатах дівчаток на гобеленах були зображені пейзажі і різні казкові тварини.

Уранці, вдосталь виспавшись, граф Станіслав у прекрасному настрої вийшов на прогулянку до парку. Як такого останнього ще не було, хоча намітки його вже були скрізь помітні. Станіслав озирнувся навколо: крізь пожовклу і поруділу торішню траву пробивалася нова, молода зелень. Природа в черговий раз оновлювалася і нібито говорила, співала, кричала: «Подивіться! Світ знову юний! Повітря насичується енергією, земля відіспалася і відпочила за зиму, як губка, наситилася цілющою вологою і чекає насіння, щоб народити, народити, народити…»

«Але ж це не природа кричить, — подумав Станіслав. — Це моя душа вимагає діяльного життя».

З переїздом до Тульчина у нього з’явилося більше простору, більше можливостей для реалізації своїх задумів. До того ж місцевий клімат, сама земля і, нарешті, люди, українські селяни, що люблять і знають, як працювати, — все це сприяло здійсненню його планів.

— Ти хотіла, щоб я був королем? — жартома запитав якось Станіслав Жозефіну. — Прошу. Ось тут, на Брацлавщині, і буде наше королівство. І нехай наша резиденція далеко від столиці, але саме тут я і господар, і король, і, якщо хочеш, чарівник. Змахнув своєю чарівною паличкою раз — виріс прекрасний палац, один із найкращих у Європі, для мене і для тебе, моя королево. Ще один помах — і невдовзі поруч із палацом підніметься не менш прекрасний парк із фонтанами, водоспадами, гротами та альтанками. А потім твій король перетворить степ і болота на квітучі сади і густі ліси, повні грибів, ягід і дивовижних тварин. А його піддані дякуватимуть Богові, що у них такий господар.

— Від скромності ти не помреш, — парирувала Жозефіна.

— Зате при нашому дворі, — вів далі граф Станіслав, — не буде того, що оточує справжнього короля у Варшаві — натовпу підлабузників, інтриганів і інтриганок, що не бажають працювати, мислити, творити.

— Дорогий мій королю, не забувай, що ти повинен влаштовувати для своєї королеви бали, прийоми і маскаради. А ці нероби, як ти вважаєш, є частиною двору, я б навіть сказала, його окрасою, тому що своїми інтригами створюють деяку внутрішню напругу, без якої будь-який двір перетворився б на нудне зібрання людей. І взагалі, бути при дворі — це не просте проведення часу, це важка, пекельна праця, схожа на лавірування на колоді над прірвою.

— О так, в цьому я з тобою цілком згоден. Значно складніше не творити, а паразитувати, як п’явка, плавати в каламутній воді, вишукуючи тіло, до якого можна присмоктатися. Замість того, щоб напружувати мізки, необхідно тренувати спину, щоб у витонченому поклоні до підлоги добитися посади або доброго ставлення до себе. Я розумію, що усмішка невпопад або навіть кивок невчасно може звести нанівець твою кар’єру, тому потрібен нюх шукача, інтуїція лисиці, щоб уникнути цього. В нашому королівстві все буде не так. Тут заохочуватимуться тільки дух творчості і творча праця. Ну і звичайно, моя королево, будуть і бали, і маскаради. До речі, я отримав листа з Італії від нашого Федорко-Феррарі.

— Так, і що він пише? — пожвавішала Жозефіна.

— Пише, що хоче повернутися до Тульчина до Нового року, запитує, чи готовий театральний корпус, і просить грошей для театральних декорацій та іншого приладдя. Я вважаю, потрібно вислати.

— Так-так, обов’язково! Він серйозний молодий чоловік і всі гроші використає за призначенням.

Розпродавши всі кристинопільські землі і землі батька Жозефіни, Станіслав Потоцький розрахувався за усіма, хоч і не великими, боргами, що висіли на ньому. Тепер він мав досить коштів, щоб безбідно жити, працювати, творити і, нарешті, розважатися і самому, і його дітям та внукам. Це говорив у Станіславі романтик, а практик підказував, навіть змушував його відмовитися від цих думок. Він молодий, рішучий, впевнений у собі. Йому зараз під силу змінити цей край так, як він хоче. А чого ж він хоче?

Так граф розмірковував під час своєї ранкової виїздки. Несподівано він повернув коня назад і галопом помчав до палацу. Піднявшись до свого кабінету, сів у крісло перед палаючим каміном, сподіваючись налаштуватися на робочий лад. Поруч улігся його улюблений пес, довірливо уткнувшись мордою в коліна господаря.

«Так приємно мріяти і розслаблятися, — подумав Потоцький. — А мені зараз, навпаки, потрібно зосередитися».

Він подзвонив у дзвіночок — увійшов його камердинер Бистецький.

— Каву мені й не тривожити, поки не скажу. Мені треба попрацювати.

Він сів за робочий стіл, дістав папір і перо. Зараз головне — привести думки до ладу. Станіслав знав, що найкраще це зробити на папері: розпланувати свій робочий день, вибудувати ланцюжок дій, розподілити рух капіталів.

Отже, що вже зроблено і що є в наявності?

На той час Потоцький уже відмовився від багатьох орендарів у своїх маєтках — доходу вони майже не приносили, тільки вичавлювали останні соки з селян. Усі свої землі Станіслав розділив на фільварки, об’єднавши в них по декілька селищ: і керувати простіше, і планувати, і розподіляти виробництво. Розташування своїх володінь граф Станіслав вважав мало не ідеальним: можливість торгівлі і в самій Польщі, і з татарським Кримом, а через нього — з Портою, із Росією, яка все більше освоювала українські території на лівому березі Дніпра. Потьомкін — ось хто був, на думку Потоцького, вершителем усіх справ за Дніпром, ось із ким необхідно завести знайомство! Наміри князя були абсолютно очевидні Станіславу — Потьомкін рвався до моря. А значить, будуть порти, корабельні заводи і можливість торгівлі морським шляхом. Крім цього, величезна армія Потьомкіна постійно потребувала продовольства, одягу, коней, а коні, у свою чергу, вівса і збруї. У тривалий мир із Портою граф Потоцький не надто вірив. Значить, війна і, як це не цинічно, знову значні прибутки для нього. Ні, звичайно, виробництвом зброї він не займатиметься, як би принадно це не виглядало, а от нові породи коней, великої рогатої худоби, овець, нові для цієї землі сорти пшениці, жита і вівса — ось на що він спрямує свою енергію. Торгівля без добрих доріг і мостів приречена на невдачу від початку. У цьому Станіслав був упевнений завжди, а подорожі по Європі ще більше переконали його в цьому.

Одне з головних завдань своїх економічних реформ Потоцький бачив у звільненні селян від кріпацтва. Крім цього, вважав за необхідне побудувати у фільварках лікарні, школи для дітей, церкви. До питань релігії Станіслав підходив з розумінням і зводив як католицькі, так і православні храми.

Ну-ні, дорогий читачу, ми далекі від наміру ідеалізувати нашого героя, роблячи з нього турботливого батька для своїх підданих. Граф Потоцький, як і будь-який магнат, бажав отримати максимальний прибуток зі своїх маєтків. І володіла ним при прийнятті таких рішень не любов до ближнього свого (хоча справедливості заради відзначимо, що певна частка людинолюбства в його характері була) і не данина моді, що процвітала серед молодих людей тогочасної Європи, а строгі економічні розрахунки і бажання втілити їх у життя. Граф не хотів одномоментного множення доходів, вичавлюючи з селян останні сили, він прагнув до багатства в майбутньому для себе і своїх дітей, заклавши міцний фундамент господарства.

«На міцні кістки повинні нарости пружні м’язи», — вважав Станіслав.

Не можна сказати, що важливі рішення приймалися графом Потоцьким просто. Він постійно радився зі своїм головним управляючим Мощенським: вони багато сперечалися, уважно вислуховували думки управляючих фільварками, просто заможних селян.

Так поступово Потоцький прийшов до наступного рішення. Селяни звільнялися практично від усіх повинностей в обмін на генеральний чинш — грошовий податок. З усіх повинностей залишався лише один день панщини на місяць для будь-якої сім’ї. На будівництво та ремонт доріг і мостів граф залучав селян на дванадцять днів на рік. Адже у добрих дорогах селяни були зацікавлені не менше, ніж граф. І ще дванадцять днів на рік він використовував їх під час сільськогосподарських робіт. Причому за всі ці роботи Станіслав платив гроші. Потрібно відзначити, особливо рвалася на роботи молодь: де ще, як не в колективі, можна було і познайомитися, і поспілкуватися, і проявити себе? Доходило до того, що давали хабарі управляючим, аби потрапити на панщину. Згодом було вирішено переселити селян із землянок у будинки, а нужденним граф Потоцький видавав кредити.

Усе це мало ще й інший підтекст. Графу необхідно було освоювати землі, а робочих рук не вистачало. Після всіх нововведень до маєтків Потоцького потяглися люди і з Лівобережної України, і від сусідських поміщиків, навіть із віддалених районів Польщі та Росії. Це, природно, викликало невдоволення сусідів, особливо гостро сприйняли втечу своїх селян Браницький і Чарторийський, але граф Станіслав швидко залагодив проблеми. Одним словом, робота закипіла, і, як писав очевидець, «хати сніжної білизни, оточені зеленими садами або осяяні вербою, з численними стогами хліба і стадами худоби, коней, овець і домашніх птахів, мали вигляд гарних і багатих селищ. Скрізь свобода, достаток і веселі обличчя. Влітку, ввечері, сільські вулиці пожвавлювалися співом дівчат і музикою молоді, танцями і тріпаком, що стрясав землю. У свята вранці, побожність у церкві і розгул пополудні збирали в корчмах народ здоровий, рослий і пристойно одягнений. Що ж сказати про хутори — як розкішні оазиси в степах чи в глушині лісів, і лише дзижчанням бджіл давали про себе знати, як Гесперидські сади з рясними фруктовими деревами; про озера, повні риби, з млинами; про поля з баштанами, косовицями та табунами волів, гнаних у Ленчну і Сілезію багатими селянами».

Хоча боргів у Потоцького тепер не було, такий стан граф вважав не нормальним. «Гроші повинні працювати» — це був девіз графа Станіслава, і незабаром грошики розтанули, як квітневий сніг, бо були вкладені у виробництво і сільське господарство. Звичайно, виникла необхідність у кредитах — і борги з’явилися знову.

Зате через деякий час у Тульчині запрацювали суконна мануфактура, каретний завод, в Умані — конезавод, у Махновці — панчішна фабрика, а ще — свічкові заводики, тютюнова фабрика, друкарня в Могильові, пивоварний і винокурний цехи, декілька аптек, закрутилися водяні млини, запахло шкірою на шкіряних заводах.

Іноді граф Станіслав навіть подумував: «Чи не занадто я самовпевнений, чи не переоцінюю свої можливості?» Але тут же відганяв від себе подібні думки і працював далі.

Робота роботою, а як же особисте життя графа, як задоволення?

Псове полювання — ось головна пристрасть графа Потоцького, що перекривала всі інші захоплення! Станіслав і сам час від часу намагався зрозуміти, чому ж його так захопило полювання, і не міг знайти однозначної відповіді. Може, це єднання з природою, красою якої граф не переставав захоплюватися? Або коні? Потоцький обожнював верхову їзду, а разом з нею і коней. Сам не багатослівний, він тонко відчував цю безсловесну, розумну, граціозну тварину. І кінь відповідав йому тим же. Бо коли в пориві пристрасті, в азарті переслідуєш вовка, лисицю, зайця чи іншу дичину, кінь повинен коритися найменшому руху шенкеля вершника, а можливо, навіть передбачати ці рухи, особливо при подоланні перешкод, широких крутоярів та високих огорож, коли саме життя і коня, і господаря залежить від їх злагодженості. Тому для полювання у Станіслава було кілька сумирних, витривалих коней, не надто гарячих і водночас дуже сміливих, що не боялися не тільки собак, а й вовків. А от для звичайних прогулянок граф частенько брав молодих жеребців із норовливою вдачею, і тоді після прогулянок обидва — і господар, і кінь — поверталися втомлені. Але це була не проста втома: обидва, молоді, повні сил, були задоволені, що змогли знайти «спільну мову», зрозуміти одне одного в русі, у вправній їзді.

А може, собаки? Псове полювання — полювання без зброї, одною з головних дійових осіб на ньому є собаки — гончаки і хорти. Перші йдуть по сліду дичини на острові (невеликий ліс посеред поля) і гавканням виганяють звіра на відкритий простір. А там уже за справу беруться красені хорти. Їхнє завдання — наздогнати і взяти звіра. «Ледарі мої», — ласкаво називав своїх хортів-грейхаундів граф Станіслав, дивлячись, як ці домашні улюбленці розвалювалися в кріслі або на дивані у нього в кабінеті в найледачіших позах. Він знав, що на полі під час полювання грейхаунд перетворювався, всі його почуття загострювалися донезмоги, він готовий був реагувати на найменшу інтонацію голосу господаря — як стиснута пружина, готова миттєво виплеснути всю свою енергію.

Головним у полюванні було саме дійство, замішане на тваринних інстинктах, свободі, що залишилися у нас від предків, на кровному спорідненні з природою, звуках мисливських рогів, гавканні собак, захоплюючій погоні. Станіслав порівнював полювання із симфонією, з тією лише різницею, що симфонію музиканти виконують чітко по нотах, а в полюванні, хоч і є свої «ноти», важливіша імпровізація на ходу.

Починається з рогу ловчого. Це повільне, урочисте Adagio або Largo. У цей момент тиша заповнюється голосами гончаків. Музику можна зрозуміти, лише включивши всю свою уяву. Причому оцінити зміст музики, всю її глибину і тонкість можна, прослухавши її не один раз. Так і у псовому полюванні. Чекаючи на лазі, Станіслав прислухався до голосів гончих — іде просто гон. Кожен гончак бере свою ноту. І раптом в одного з них різко змінюється висотність партії залежно від виявленого звіра: чи то зайця, чи то лисиці, чи то козулі. Це вже Allegro, що різко контрастує з повільним вступом. І починає прискорено битися серце. Зараз почнеться! Заревіла зграя гончих і погнала дичину. Ось гон віддаляється, звуки стають тихіше (piano). Схоже, вийдуть не на твій лаз. Комусь сьогодні пощастить більше. Тому всі мисливці чекають тільки forte, ні, fortissimo! Голосно, дуже голосно! І ось вона, удача — з лісу вискакує звір. Готуйтеся: починається найшвидша частина — Vivace grazioso. І ніхто не знає, як пройде цей найнапруженіший розділ — у мінорі або в мажорі. Але перед ним завжди потрібна велична пауза, яку не можна ні перетримати, ні недотримати. Настає абсолютна тиша, і здається, що чути, як пульсує кров у скронях. Звір наближається, і в кульмінаційний момент із несамовитим криком «ату!» спускають хортів. За справу беруться аристократичні, елегантні, підтягнуті, спеціально навчені собаки. Можна порівнювати їх біг із польотом стріли, можна — з блискавкою чи вітром, але, мабуть, не вистачить слів, фарб і звуків, щоб описати це дійство — воно незрівнянне, чудове!

Захоплююча погоня не завжди закінчується успіхом. Але це не привід для смутку: по-перше, полювання триває кілька днів, а значить, дичини буде вдосталь, по-друге, сильний, хитрий і розумний звір, який пішов від погоні, на наступний рік принесе таке ж здорове потомство.

Після багатоденного полювання настає остання частина симфонії — Scherzo (жарт). Прийшов час розбору полювання. Сміх, жарти, байки рогом достатку сиплються з вуст цих мужніх людей, що на якийсь час перетворилися на хлопчиків-фантазерів. І тут уже можна почути про такі подвиги, яким позаздрив би сам Геракл!

Що ще можна додати до вищесказаного? Мабуть, тільки «дрібниці». Щоб мати можливість полювати у власних угіддях, граф Потоцький організував кілька звіринців, насадивши дерева і запустивши туди оленів, лосів, диких кіз і кабанів. Придбав елітних породистих цуценят. Протягом кількох років довів кількість мисливських собак до семисот. Перевагу віддавав англійським породам — гончі-фоксхаунди. А ось хорти… Хорти — гордість кожного мисливця. Скільки бувальщин на славу хортів розказано їхніми господарями! І хоча улюбленцями Станіслава, безумовно, вважались грейхаунди, були у нього і західноукраїнські (хорти), і східноукраїнські (кримські), та й інші породи. Ще була у Потоцького мрія: вивести свій, сімейний, особливий різновид хорта. «Підливаючи кров» породистих своїм собакам, він досяг непоганих результатів.

Ціле селище було звільнено від усяких повинностей і займалося тільки розведенням та утриманням мисливських собак. Містилися вони у спеціальних будинках із кухнями, кімнатами і навіть лікарнями. Найкращий корм для гончих — вівсянка з м’ясом (особливо з кониною). Ось вам і ще одне селище, жителі якого займалися вирощуванням вівса.

За собаками, що закінчили свою «службу» по старості, Потоцький наказував доглядати до смерті. У них було своє кладовище, а найулюбленіших граф Станіслав ховав у парку за палацом, ставив їм пам’ятники.

Також Станіслав побудував за Тульчином мисливський палац, оформивши його відповідно до призначення: трофеї, опудала, картини, роги, шкури — все це становило внутрішнє оздоблення палацу.

* * *

— Пане графе, мсьє Жак запрошує нас на відкриття винного льоху, — повідомив Адам Мощенський одного спекотного літнього дня.

— Залюбки, Адаме, — потер руки граф Станіслав. — Інакше наш француз образиться не на жарт.

— Ви ж знаєте, як відповідально і ретельно він ставиться до цієї події: всю весну просушував льох, обкурював його запашними травами, встановлював стелажі.

— Та він мало не розорив мене цими стелажами! Де таке чути, що для льоху підходить тільки червоне дерево!

Ці слова Потоцький вимовив нарочито суворо, хоча в душі був задоволений Жаком. Він спеціально виписав цього француза як зберігача вина. Хоча той був дещо гарячий і запальний, але як фахівець — просто незамінний.

— Червоне дерево майже не гниє, — доводив Жак графу Станіславу, — та й красу створює незвичайну. Негоже такій шанованій людині як ви мати простецький льох. Усе у вашому домі має бути розкішним. Гості не раз потраплять сюди, і вам буде чим похвалитися.

Граф Станіслав та Адам спустилися по сходах, пройшли під масивними арочними склепіннями. Яке задоволення після літньої спеки відчути приємну прохолоду!

— Ніколи, гер Бініх, ніколи тут не буде не тільки продуктів, але навіть вашого улюбленого пива! — почув граф голос Жака.

— Про що суперечка, панове? — втрутився граф Станіслав.

— Ви уявляєте, мсьє графе, — Жак сопів від обурення, — ваш кухар гер Бініх пропонує зберігати в моєму винному погребі пиво і деякі продукти!

— Звичайно, — Усміхаючись, підтвердив Бініх, — відразу і випивка, й закуска. Сюди можна буде запросити гостей, і вони тижнями не виходитимуть наверх.

— Ще одне слово, гер Бініх, і я викличу вас на дуель. Вино — це ніжний, витончений продукт. Приготувати його — півсправи. Зберегти його або, як говоримо ми, французи, «виховати» в бочках — ось головне мистецтво. Будь-який сторонній запах уб’є вино не лише в бочках, а й у пляшках. А ви зі своєю кислою капустою…

Станіславу подобалося спостерігати за цією парочкою. Спокійний, врівноважений німець і вибуховий француз. Вони нескінченно кепкували один з одного, а суперечка (який напій подавати до конкретної страви — пиво чи вино) виливалася у серйозне протистояння. І Бініх, людина розумна, частенько здавався, вислуховуючи аргументи Жака.

Станіслав озирнувся: бочки, великі і малі, лежали на спеціальних дерев’яних колодках, пляшки розміщувалися стрункими рядами один над одним.

— О! Тут відчувається рука майстра, — зробив він комплімент Жаку.

— Ну що ви, пане графе, — почервонів від задоволення Жак. — Тут ще працювати і працювати.

— Годі, Жаку. Краще почастуй нас, а то ми вмираємо від спраги.

Жак спритно дістав із шафи кілька кубків, поставив їх на столик і подумавши, попрямував до стелажа у глибині льоху. Швидко повернувся із трьома пляшками.

— Почнемо зі старого доброго бордо, — загадково вимовив він, наповнюючи кубки.

— Чудово! — похвалив граф Станіслав, відпивши з кубка. — Французи вважають його найліпшим вином у світі?

— Не зовсім так. Французи кажуть: бордоські вина — найкращі вина у світі, а бургундські — найкращі вина Франції.

— Ви, французи, занадто високої думки про себе, — пробурмотів Бініх, прицмокуючи від задоволення.

Лише години через три наші герої спромоглися з великими труднощами вибратися з льоху — спрагу вони втамували на славу.

* * *

«…Сподіваюся, ви, графе, станете не тільки добропорядним громадянином, а й нашим другом» — так закінчувався лист короля Станіслава Августа графу Потоцькому.

До кабінету увійшла Жозефіна.

— Збирайтеся, графине, — напівжартома наказав Станіслав.

— Нас запрошують у гості? — підняла брови Жозефіна.

— Мене, радше, на роботу, а тебе… тебе, мабуть, теж, — не міняючи тону, відповів Потоцький. — Адже життя при дворі важче всякої роботи.

— Ми їдемо до Варшави?! — у м’якому, вкрадливому голосі дружини з’явилися нотки надії.

— Так, люба, — засміявся Станіслав. — Ось лист від короля. Він призначив мене воєводою Руським і запрошує на сейм.

— Ну що ж, графе, — обличчя Жозефіни стало урочисто-серйозним. — Це додає вам нових обов’язків, адже тепер ви везете до столиці не просто дружину, а воєводину. І я сподіваюся, зробите з цього правильні висновки.

— Звичайно, ваша світлосте. Мій гаманець уже прошепотів мені, що йому доведеться значно схуднути у зв’язку з вашим призначенням.

— Фі, — презирливо стулила губки Жозефіна, — передайте йому, графе, що статус чоловіка багато в чому визначається тим, як виглядає його дружина. Жадібність або, навпаки, марнотратство, мир і спокій у сім’ї, наявність смаку і навіть, якщо хочете, наявність розуму у чоловіка можна відразу визначити за нарядами його дружини, прикрасами, блиском чи смутком ув очах, розкутістю поведінки.

— Здаюся-здаюся, — Станіслав підняв руки вгору. — Пропоную вам, пані воєводино, зайнятися нашим гардеробом у столиці.

— Залюбки, — Жозефіна підійшла до чоловіка, обвила його шию руками і поцілувала.

І Станіслав, і Жозефіна багато чого очікували від цієї поїздки. Станіслав відчував, що тепер він, незважаючи на свою молодість, може зануритися у практичне життя країни. Жозефіна бажала приємних зустрічей, веселощів, такого собі емоційного вибуху після спокійно-розміреного життя в Тульчині.

Відразу після приїзду до Варшави граф Потоцький був прийнятий королем Станіславом Августом — з великою повагою, почестями, несподіваними навіть для Потоцького. А коли в королівському палаці був призначений бал (весь двір вважав, що на честь Потоцьких, хоча, звичайно, офіційної заяви не було), у Варшаві заговорили про надмірне бажання короля наблизити до себе українського магната. І це було правдою.

— Чув, чув про ваші успіхи, — Станіслав Август простягнув графу Потоцькому обидві руки для привітання. — І дуже радий, що ви йдете своїм шляхом, почавши майже з нічого. А про вашу турботу про підданих уже ходять легенди.

— Так уже й легенди, ваша величносте, — посміхнувся Потоцький.

— Так! Навіть віршик придумали. Ось послухайте.

Король узяв зі столу аркуш паперу:

З Чарторийським — жити,

З Радзивіллом — пити,

З Огінським — їжу приймати,

А з Ржевуським — тільки бовтати,

У Потоцьких — служити,

У Браницьких — вживати.

— Не все проходить гладко, ваша величносте. Завдяки моїм реформам до мене потягнувся потік селян, і не тільки з вільних районів, а й від сусідів. І тепер у мене з’явилися супротивники. Особливо незадоволений гетьман Браницький. Він не приховує своєї злоби і, кажуть, придумав засіб, здатний нашкодити і моєму спокою, і моїй кишені. Але я, при протекції вашої королівської величності, не боюся цього.

— На жаль, гетьман Браницький, мій колишній друг по Петербургу, протиставляє себе варшавському двору. Він зараз в опозиції. Але я не втрачаю надії на відродження колишньої слави й могутності Речі Посполитої і шукатиму шляхи до об’єднання упертих, гордовитих дворян, наступаючи іноді навіть на власне «я». За українські воєводства я більш-менш спокійний. За винятком Браницького, у мене є підтримка воєводи київського Стемпковського, в Подільському воєводстві і подкоморій Липинський, і ловчий Орловський теж на моєму боці. А тепер і в Брацлавському є союзники — це ви і сімейство Грохольських. Планую поїздку до Литви: спробую і там знайти собі прибічників.

— Я завжди радий допомогти вашій величності. Дозвольте висловити вам свої міркування.

— Так-так, графе. Прошу вас.

— Сильна держава повинна мати сильну армію. А наша армія здатна брати участь тільки в парадах!

— Я знаю це як ніхто інший, тому мені і потрібна підтримка всіх вас.

Поява в столиці молодого вродливого подружжя Потоцьких внесла пожвавлення при дворі короля. Частково — через підвищену увагу короля до графа Потоцького. Такі закони придворного життя: щоб догодити своєму монарху, потрібно ретельно стежити за будь-якими змінами в його поведінці, оточенні, а часом навіть вгадувати його думки. Але більшою мірою причиною такого пожвавлення була Жозефіна. Це одразу відчулося в театрі, коли сотні біноклів були спрямовані на ложу, де розташувалися Потоцькі. А вже на королівському балі свою красуню-дружину вивів сам Потоцький. Граф Станіслав був прекрасним танцюристом, володів дивовижною пластикою. Будь-яка партнерка, що танцювала з ним, відразу діставала кілька очок уперед завдяки його танцювальній майстерності. Жозефіна в танцях була під стать своєму чоловікові, і вона розуміла, що їхня пара опиниться в центрі уваги. Графині лестило, що на ній будуть сотні поглядів, як чоловічих, так і жіночих. Вона так знудьгувалася за придворним товариством! Жозефіна перебувала в тому прекрасному для жінки віці, коли кожен рік робив її гарнішою, жіночнішою, елегантнішою. Це помічали всі оточуючі, відзначав і Станіслав, і сама Жозефіна, милуючись собою в дзеркалі. Водночас це був небезпечний вік: хочеться слухати компліменти, мати успіх у суспільстві, залицяння кавалерів здаються такими романтичними! Але ж крім зовнішньої привабливості, графиня Потоцька була ще й тонкою творчою натурою. Малюнки та картини олією були не єдиним видом її творчості. Вона писала невеликі комедії, оповідання, епіграми та вірші. І всі, хто був знайомий з її творчістю, знаходили, що у Жозефіни талант. А таланту необхідні шанувальники, слухачі та критики.

Тож нема нічого дивного в тому, що незабаром у палаці Потоцьких у Варшаві відкрився салон графині Жозефіни, і бути запрошеним туди вважалося дуже престижним: інтелектуальна молодь Варшави ставила п’єси, музичила, обговорювала останні новинки літератури. З часом графиня Жозефіна почала влаштовувати вечері з вигадкою, з пікантним продовженням.

Серед молодих людей, що майже щодня відвідували салон Жозефіни, був граф Юрій Вієльгорський. Він здобув освіту в Парижі, куди був направлений посланником Речі Посполитої його батько Михайло — дипломат, кухмістр великий литовський. У будинок Вієльгорських у Парижі часто навідувалися філософ Жан-Жак Руссо, публіцист Кондільяк. На прохання батька Юрія Руссо навіть підготував проект конституції для Польщі.

Юрій був прекрасним музикантом і, буваючи у Потоцьких, обов’язково сідав за клавесин. Щоб краще підготуватися до салонних вечорів, Жозефіна і Юрій почали зустрічатися наодинці. Жозефіна відчувала легкість їх відносин, деяку розкутість, спорідненість творчих душ. Графиня не бачила в цьому нічого поганого, навпаки, вважала, що це необхідно для розвитку їх талантів. Відвідувачі її салону тільки підтверджували це переконання, підкреслюючи, що їхній дует з Юрієм дуже гармонійний.

Жозефіна намагалася залучити до своїх салонних звеселянь і Станіслава, але той, зайнятий справами сейму та іншими чоловічими обов’язками (переговорами, вечерями, відвідуванням чоловічого клубу), не міг, природно, постійно перебувати в товаристві дружини. І хоча він помічав, що Жозефіна стала веселішою, у неї з’явився особливий блиск в очах, і навіть справами чоловіка вона цікавилася все частіше, великої уваги цьому не надав. «Столичне життя помітно йде на користь Жозефіні», — вирішив про себе Станіслав.

Одного з таких вечорів, коли прекрасне угорське вино з льохів Потоцьких змусило заграти кров присутніх, а відверті вбрання молодих жінок викликали не менш відверті погляди чоловіків, розгорілася суперечка між Станіславом Потоцьким і Юрієм Вієльгорським.

— Я впевнений, що з часом любовні почуття між чоловіком і дружиною поступово згасають, — захоплено доводив Юрій. — Кохання — це ласощі, а постійний прийом однієї і тієї ж їжі, нехай і вишуканої, викликає неприйняття організму.

— Дивно чути це від вас, не пов’язаного узами шлюбу, — усміхнувся Потоцький.

— Але ж це і так зрозуміло! — вигукнув Юрій. — Я вважаю, що кінцева мета любовних утіх — не найголовніше в мистецтві кохання. Головне для чоловіка — спокусити жінку, а для жінки, навпаки, як можна довше протидіяти, підсилюючи таким чином любовні ласощі неповторною приправою. Тільки коханець може дати жінці витончену насолоду, вишукане блаженство!

Ці слова викликали оплески у затишній вітальні Потоцьких. Граф Вієльгорський чемно уклонився.

— Чоловік же, — після паузи мовив він, — не бачить причини знову і знову розтягувати любовні ігри і в кращому випадку задовольняється остаточною втіхою.

— Не можу з вами погодитися, графе Юрію, — спокійно парирував Станіслав. — По-перше, те, про що ви говорите, — це одноразове дійство, що існує до тих пір, поки перебуває під покровом таємниці. По-друге, почуття між коханцями не можуть бути щирими, бо є не покликом серця, а радше розумовою розкутістю. По-третє, ви виходите з того, що подружня пара застигає, зупиняється в мистецтві кохання, і швидше за все, наведете мені зараз десяток прикладів, що підтверджують вашу правоту. Але запевняю вас, ці пари від початку укладалися не на коханні, а на чомусь іншому. Тільки чоловік і дружина можуть досягти нехай не повної, але близької до неї досконалості в коханні. Поясню чому: після того як чоловік і жінка впускають одне одного у свою долю, з’являється можливість інтимніших ласок, взаємного, підкреслюю, взаємного пошуку пікантних, сокровенних фізичних принад. У підсумку, підлаштовуючись одне до одного, можна перетворити кожну любовну зустріч подружжя у виставу, тваринний інстинкт на симфонію кохання!

Тепер уже граф Станіслав викликав овації присутніх.

— І на закінчення скажу, що любовним фантазіям між подружжям немає межі, і якщо обоє згодні, ці фантазії можна втілювати в життя.

— Тобто ви вважаєте, що… — спробував запитати граф Вієльгорський.

— Не уточнюватимемо інтимні подробиці, графе, — перебив його Потоцький. — Я вважаю, що можливо все.

Сейм, не встигнувши початися, незабаром був закритий (постарався Браницький і його сподвижники).

Король перед від’їздом Потоцьких вирішив влаштувати полювання. Жозефіна не дуже любила полювання, і Станіслав вирушив сам, прихопивши з собою свого камердинера Бістецького.

Усе відбулося, як вважала Жозефіна, дуже несподівано і стрімко. Один з вечорів у її вітальні видався особливо романтичним. Граф Юрій був дуже уважний до Жозефіни і ніжний. Коли за клавесин сіла її подруга Катерина Світецька, він став поряд із Потоцькою. Несподівано рука Юрія, наче ненароком, торкнулася Жозефіни. Та не поворухнулася — дотик був їй приємний. Юрій незабаром поїхав. Без нього стало не так весело і цікаво, і решта гостей також довго не затрималася.

Жозефіна вже готувалася до сну, коли їй доповіли, що граф Вієльгорський просить прийняти його. Жозефіна відчувала, що Юрій сьогодні неодмінно повернеться, але, зробивши здивований вигляд, запитала:

— Чим зобов’язана настільки пізньому візиту?

Вона була зваблива в білому мереживному пеньюарі.

— Жозефіно, — схвильовано почав Юрій, — ідучи сюди, я придумував тисячі причин, що пояснюють мій прихід до вас. Але зараз скажу чесно: прийшов побачити вас. Я розумію, що не маю права говорити вам це, але ви — найкраща, найвродливіша з жінок, яких я коли-небудь зустрічав.

Із цими словами Юрій почав обсипати поцілунками руки, плечі, шию молодої жінки. І Жозефіна, і Юрій, обидва тремтіли від збудження. Раптом губи Юрія знайшли її губи, вона скрикнула, спробувала відштовхнути його, звільнитися, але він був наполегливий, і Жозефіна здалася…

Уранці, сидячи в кріслі із заплющеними очима, Жозефіна не тільки не каялася, а навпаки, згадувала минулу ніч із деяким блаженством. «У всьому винен мій темперамент, — думала вона. — У принципі, нічого страшного не сталося. Двоє творчих людей гідно попрощалися. А Станіслава я тепер кохаю ще більше».

Одного листопадового ранку до Тульчина наближалися три величезні вози. Про це відразу ж було повідомлено графу Потоцькому, що насолоджувався ароматною кавою на лоджії. Незабаром до палацу підкотила коляска, з неї вийшов молодий чоловік із чорним волоссям до плечей. Слідом за ним, спираючись на його руку, випурхнула невеликого зросту молода вродлива жінка. Її витончена фігурка була закутана в білу ротонду. І хоча рухи незнайомки були спокійні і плавні, очі випромінювали пекучу енергію.

— Ти знову здивував мене, Анатолію, — помахав молодим людям з лоджії граф Станіслав. — Я впізнав тебе тільки завдяки твоїй чарівній Франчесці. Піднімайтеся до мене.

— Пане графе, я в захопленні! — вигукнув Анатолій Федорко, вітаючи Потоцького. — Їдучи до Неаполя, я навіть уявити собі не міг, що тут усе так швидко зміниться: відмінні дороги, доглянуті селища, а палац (просто чудо) виріс, як у казці.

— Постійно працюємо над собою, — засміявся Станіслав. — А як вам, мадемуазель Франческо?

— Якщо чесно, я їхала з деяким побоюванням. Мені здавалося, що Анатолій везе мене на край світу. Але тутешні місця дуже гарні, а ваш палац не поступається королівському.

— А мене взагалі оп’янила зустріч зі знайомими з дитинства місцями, — захоплено вимовив Анатолій.

— Справжню красу, мадемуазель, ви побачите навесні. Зараз сади і мій парк оголені, а навесні і на початку літа це просто рай.

Був час сніданку, і Станіслав запросив Анатолія і Франческу приєднатися до нього.

— Що за монстра ви привезли з собою, молоді люди? — поцікавився Потоцький, коли вони перейшли до кави.

— Там багато цікавого, — усміхнувся Анатолій. — Але найголовніше — театральна машина. Ваш чудовий палац повинен прикрашати найсучасніший театр із можливістю швидкої зміни декорацій, природними ракурсами, шумом справжніх дощу і вітру, плескотом морської хвилі, громом і блискавкою, і навіть польотами над сценою. Я привіз із собою досвідченого механіка, що вміє оживити дійство не тільки в театрі, а й у парку, якщо на те буде ваша воля. Мій батько допоможе у виготовленні всяких шестерень, коліс. А ще зі мною приїхав справжній художник — живописець театральних декорацій.

— Я заінтригована, — вступила в розмову Жозефіна. — Хочу якнайшвидше познайомитися з вашим художником. Можливо, і я зможу якщо не допомогти, то хоча б взяти участь у створенні декорацій.

— Звичайно, графине, ваш талант, смак і художні фантазії безсумнівно зроблять декорації витонченішими.

— Гаразд, — Потоцький устав, бажаючи підсумувати розмову, — це все в майбутньому. А зараз батьки вже зачекалися на тебе, до того ж ти не один, а з такою красунею нареченою! Дозвольте мені особисто проводити вас додому.

Граф Станіслав навмисно не розповів, що у коваля Федорка новий будинок, що допоміг цей будинок відбудувати він — Потоцький хотів зробити музикантові сюрприз. (Як би там не було, всі ми, зробивши приємне людям, любимо подивитися на їх реакцію і потішити своє самолюбство.)

Батьки Анатолія зустрічали сина на порозі. Першим із коляски вийшов граф Станіслав, а молода пара — слідом за ним.

— Дозвольте представити, — звернувся, усміхаючись, Потоцький до батька Анатолія, — наші гості з Італії: кавалер Теодоро Феррарі і примадонна Франческа Морі.

Після цих слів граф Станіслав тихенько ретирувався. Він розумів, що сьогодні, після кількох років розлуки, будь-який сторонній, нехай навіть граф, буде зайвим.

Першу виставу, оперу Глюка «Орфей», Феррарі обіцяв поставити до Різдва. А поки йшла підготовка, установка театральної машини, репетиції, Станіслав не міг відмовити собі в задоволенні ближче познайомитися з привезеною театральною машиною. Те, що він побачив, перевершило всі очікування. Відкривав таїнства підземелля сцени, за лаштунками і простору над сценою, де встановлені підйомні пристрої, механік Фабріціо.

— Є дуже прості механізми, коли потрібні звукові ефекти, — Фабріціо покрутив ручку, що стирчала з дерев’яної коробки. — Що вам нагадує цей звук?

— Це стукіт дощу по даху! — вигукнув Станіслав.

— А створює цей стукіт горох, що падає в дерев’яному коробі, б’ючись об бляшані пелюстки. А ось зараз завиє вітер, — він покрутив іншу ручку. Великий барабан, обертаючись, почав тертися об сукно і завивати, як справжній вітер. — Грім імітують ось ці зубчасті колеса. А ось і саме серце машини, — Фабріціо підійшов до товстої колоди, — це вісь машини, на неї насаджено велике (у людський зріст) колесо зі спицями.

Несподівано все зарухалось, заскреготало. Величезний ґвинт закрутився, заплескався в наповненій водою ємності, запрацювала відповідна передача, і на вісь кільцями почав намотуватися канат.

— Тут як у пеклі! — захоплено вимовив Потоцький.

— Зате нагорі буде яку раю, — засміявся Фабріціо.

За лаштунками повітря було наповнене запахами столярного клею, фарби, тирси й обпиленого дерева. Жозефіна допомагала розписувати полотно із зображенням скелі, чагарнику і трави. Теслярі підганяли дерев’яні рами, якісь півосі, прив’язували до них канат і все це перевіряли в русі. І тільки зараз, тут, у своєму театрі, Станіслав зрозумів, який складний організм — театр…

Феррарі встиг підготувати до Різдва не тільки оперу Глюка «Орфей», а й веселу дитячу виставу. У залі, крім шести дітей Потоцьких та дітей, що гостювали в палаці, були присутні запрошені діти тульчан. Коли над сценою почав літати триголовий дракон, що вивергав зі своїх голів полум’я, дим і воду, запанувала тиша, а потім захвату дітвори не було меж. Навіть дорослі голосно висловлювали своє захоплення. Увечері давали «Орфея». Головні партії Орфея та Еврідіки, звичайно ж, виконували Теодор і Франческа. І даремно хвилювався граф Станіслав — цього вечора гармонія відчувалася в усьому. Невеликий, але затишний театр своєю витонченістю і зручністю відразу налаштовував глядача до приємного проведення часу. Тенор Феррарі-Орфея, що оплакував у першій дії з друзями — пастухами і пастушками — померлу Еврідіку, змусив слухачів по-справжньому насолоджуватися музикою і співом. А коли скеля посередині сцени розсунулася, відкривши вхід у світ підземних тіней, куди прийшов Орфей за Еврідікою, зал спочатку завмер, потім пролунали крики «браво»: оцінили не тільки мистецтво Ферраpi, а й майстерність Фабріціо, що управляв театральною машиною. Після шалених танців фурій і дикого виття пекельного пса Цербера, що виникали на шляху Орфея в Елізіум, настав повний спокій, і соло флейти у балеті блаженних тіней перенесло слухачів до райських полів, залитих сонячним світлом, у світ повної гармонії блакитного неба, напоєного ароматами повітря і квітучої землі. Арія Еврідіки викликала у публіки справжній захват, що не покидав її вже до кінця вистави, адже, на відміну від міфу про Орфея, Глюк зробив закінчення щасливим: боги повернули Еврідіку до життя.

— Я дуже щасливий, — розчулився граф Станіслав на вечері після вистави. — Сьогодні народився мій театр, місце, де ми всі зможемо отримувати нову духовну насолоду від життя, місце, яке надасть нашій уяві нові образи і мрії.

Наприкінці зими 1783 року у Потоцьких гостювала графиня Ржевуська. Любителька поговорити, якось за обідом вона звернулася до графа Станіслава:

— Ви прийняли запрошення графа Вієльгорського відвідати на Масляну їхній маєток у Горохові?

Станіслав здивовано поглянув спочатку на Ржевуську, а потім перевів погляд на Жозефіну.

— Любий, — зніяковіла його дружина, — саме сьогодні я хотіла тобі повідомити про це запрошення. Старий граф Михайло через свого сина Юрія прислав його напередодні.

— Погоджуйтеся, графе, — щебетала далі Ржевуська, нічого не помітивши. — Кажуть, у них у Горохові все на французький лад: слуги одягнені, як у короля Людовика, і розмовляють тільки французькою, кухар-француз виписує продукти моря з самої Франції, у домашньому театрі актори — виключно французи, та й у гостях завжди бувають французи. Палац, звісно, трохи менше вашого, але в ньому є дуже добра бібліотека і сад.

Після обіду Станіслав зайшов до Жозефіни.

— Мені не зовсім зрозуміло, чому запрошення прийшло тобі, а не мені?

— Граф Юрій надіслав мені кілька нових книг з мистецтва, і туди ж було вкладено запрошення від графа Михайла Вієльгорського, — як ні в чому не бувало відповіла Потоцька, — ось воно.

Станіслав узяв запрошення, уважно його прочитав і, подумавши, сказав:

— Гаразд, через тиждень я вирішу, їхати чи ні.

Через три дні Станіслав отримав листа від Ігнація Потоцького й оголосив:

— Ми їдемо до Вієльгорських, мене повинні прийняти… Втім, це не важливо.

Розділ 11. Любов і політика

Горохів чекав гостей. Глава сімейства граф Михайло Вієльгорський жадав спілкування з молоддю. Досвід, знання, отримані ним на Заході, він вважав за необхідне впровадити в політичний устрій Речі Посполитої, де, на його думку, давно вже назріли політичні реформи. Республіка, в якій уживалися поляки, литовці, українці, євреї та білоруси, котилася у прірву: з одного боку, через відсутність твердої королівської руки, з іншого — через liberum veto (вільне «забороняю» — звичай, який вимагав одностайності в польських сеймах), що перетворив парламент країни на збіговисько балакунів, бо голос одного депутата міг заблокувати рішення, котре готувалося всім сеймом протягом тривалого часу. На допомогу собі граф Михайло привіз із Парижа 74-річного абата Маблі — філософа, просвітителя, суперечки та дискусії з яким у графа доходили мало не до бійки.

Син Михайла Юрій більш за все чекав приїзду Жозефіни Потоцької в надії на продовження їхнього швидкоплинного роману. Цікаво зустрітися йому було і з графом Станіславом, який вважався прекрасним співрозмовником і красномовним опонентом у суперечках.

З неприхованим інтересом і цікавістю чекала гостей і друга дружина графа Михайла — француженка графиня де Травасьє.

Тільки від Потоцьких приїхали Ігнацій, Станіслав Костка, Станіслав із Жозефіною і сестра Станіслава Роза Брюль, а ще — Ржевуський, граф Рапацький із дружиною Нінель із Локачів, білоцерківські Браницькі, графиня Богуславська…

Поки йшли приготування до балу граф Михайло Вієльгорський і абат Маблі зібрали всіх чоловіків для серйозної розмови.

— Панове! — почав господар будинку. — Тут зібралася нехай і не вся, але значна частина передової молоді нашої республіки. За час, проведений у Парижі, я багато думав про нашу батьківщину, спілкувався з найосвіченішими головами Європи, яскравим представником яких є присутній тут мій друг і водночас затятий опонент метр Маблі. Наш абат усе своє життя присвятив пошуку шляхів досягнення благоденства для роду людського, неможливого без правильної організації суспільного ладу. Причому, в різних країнах, залежно від цілої низки причин і передумов, він бачить цей лад різним — від монархії до республіки. Зокрема, вже цього року метр Маблі розкритикував американську Конституцію як занадто демократичну. Але повернімося до нашої країни. Навіщо я зібрав вас зараз? Наше зібрання абсолютно відкрите, ми ні від кого нічого не приховуємо й анітрохи не протиставляємо себе нашому королю. Я обов’язково викладу в листі його величності Станіславу Августу всі цікаві ідеї, що виникнуть під час наших плідних суперечок. Вам, молоді, жити в цій країні, і вам потрібно думати, як зробити її кращою, могутнішою, багатшою. Кожна країна, як будь-який живий організм, повинна постійно розвиватися і вдосконалюватися, інакше на неї чекає крах, а у нас зараз утворився якийсь застій. Кілька років тому метр Маблі, почасти на моє прохання, написав працю, де вважає, що наш король повинен бути спадковим, а виконавча і законодавча влада розділені. Потім я звернувся до Жан-Жака Руссо, праці якого, я впевнений, ви знаєте. Цей ідеаліст запропонував свою форму правління. Він вважає, що всі люди народжуються рівними, плоди земні належать усім, а земля — нікому, монарх не може бути спадковим, селян необхідно звільнити від кріпосного рабства. Державний устрій має бути федеративним, бо федеративна форма поєднує в собі вигоди великих і малих держав. Але вони, розумні люди сучасності, не можуть здалеку відчувати те, що відчуваєте ви тут, усередині своєї батьківщини. Вони можуть дати раду, але долю країни все-таки доведеться вирішувати вам. Я знаю, що ваші юні уми ще вільні від догм, і кожен з вас намагається по-своєму удосконалювати форму управління своїми маєтками.

Граф Станіслав Потоцький активно долучився до обговорення реформ. Маючи вже деякий досвід, він схилявся до думки, що Польща повинна перетворитися на федерацію воєводств, а король — мати обмежені повноваження.

На другий день Ігнацій запросив Станіслава Потоцького до своїх покоїв. Кузени сіли в кріслах біля каміна. Потріскування у вогні дерев’яних цурок налаштовувало на душевну бесіду (власне, цього і бажали обидва Потоцькі).

— Що ти, мій дорогий кузене, знаєш про масонство? — відразу запитав Ігнацій.

— Зовсім небагато. Знаю, що вони називають себе братством вільних каменярів, що це таємна організація, яка бажає принести світу благо, і цілі у неї найвищі. Незрозуміло мені тільки одне: навіщо тримати в таємниці благородні цілі? Навпаки, все має бути відкритим.

— Це якраз пояснюється простіше всього. Коли масонство зародилося, церква поставилася до нього з великою недовірою. З одного боку, боячись конкуренції, з другого — єретичних поглядів. Знову ж таки, багато масонів займають дуже високе положення в суспільстві і не хочуть афішувати свої благі діяння із сором’язливості. І нарешті, як казав мій батько (та і твій теж): «Чоловіки — це дорослі хлопчаки». Вони хочуть погратися в лицарів. А все таємне завжди привертає до себе.

— Я чув, ти, Ігнацію, уже входиш до керівництва масонства в нашій країні.

— Не просто до керівництва, Станіславе. По великому секрету скажу: мене обрали великим майстром Корони, Литви та України. До нашого великого польського сходу входять тринадцять лож. До однієї з них, «Святині Ізіди», я пропоную вступити тобі.

— Але чи гідний я? — із хвилюванням запитав граф Станіслав.

— Я спостерігав за тобою, мій дорогий кузене. Ти робиш багато корисного і для країни, і для людей, що живуть навколо тебе. А вступ до нашого братства вільних каменярів дозволить тобі ще більше розвинути в собі чесноти. Спілкуючись з людьми, пов’язаними єдиною метою, ясніше уявиш, в якому напрямку потрібно рухатися, які завдання вирішувати. У свою чергу, сам зможеш передати частинку свого досвіду нам.

— Але мені здається, все це я можу робити і не вступаючи до масонів!

— Абсолютно правильно, мій дорогий брате! — вигукнув Ігнацій. — Але це лише маленька дещиця того, чим займаються каменярі. Одне з головних завдань братства — пізнання істини. Всі ми неосвічені, темні. Чим більше людина знає, чим краще вона освічена, тим незрозумілішим їй здається наше буття, тим більше виникає проблем. У тебе, я впевнений, є багато невирішених питань.

— О, звичайно, Ігнацію! — гаряче відгукнувся Станіслав. — І одне з головних питань: навіщо ми існуємо — і люди окремо, і Земля в цілому? Навіщо нас висмикнули з небуття на мить, звану «життям», щоб потім знову відправити у небуття? Якщо для продовження роду, як багато хто вважає, а простіше — для розмноження, то це дуже примітивно. І чому саме нас обрала доля? Де ми були до народження і куди діваємося після смерті? А може, просто хтось проводить величезне дослідження?

— Мене також хвилюють подібні питання. Іноді здається, що наша Земля — це маленька частинка такого самого живого організму, як наш. Або ж інше: в нашому організмі є інстанції, подібні до Землі або інших планет, з істотами, що проживають там за тими ж природними правилами і законами, що і ми на нашій Землі. І таке зменшення, втім, як і збільшення у Всесвіті, нескінченне.

— І ми в цьому світі, схоже, не одні. Я що маю на увазі? Людина вважає себе володарем свого життя. Насправді ніхто не знає своєї долі: чи вона визначена заздалегідь, чи вищі сили керують нами на власний розсуд.

— А навіщо нам дано розум? Не собакам або кішкам, а нам? Випадковостей, як ти кажеш, не буває. Може, хтось колись щось забув? І зараз намагається відновити це?

— Коли я дивлюся на зоряне небо, мені стає цікаво, навіть страшно, що туди можна летіти нескінченно в часі і просторі.

— А навіщо людині заздрість, ревнощі, прагнення до влади, жадібність, якщо підсумок у всіх один?

— Стоп! Людина сама, без помічників, не може осягнути вищу мудрість, а ми всі разом, камінь за каменем, покоління за поколінням прагнутимемо до пізнання — воздвиження великого храму істини.

— Це висока мета, Ігнацію. Але ж вона є не тільки у масонів?

— Звичайно. Бог єдиний, при цьому у світі існує безліч релігій. До нашого братства вступають люди різних національностей, кольорів шкіри, вірувань, і я вірю, що не мине й ста років, як усі релігії об’єднаються під одним керманичем, і вже одне це вирішить багато питань нашого буття.

— Тут я з тобою не погоджуся. І знаєш чому? Прості люди, можливо, й об’єдналися б під одним Богом, але це не потрібно вищим церковним чинам. Може, я скажу богохульні слова, але в церкві, як і в суспільстві, є багаті і бідні, розумні й дурні. І священики, що сидять на троні, зовсім не бажають ділитися своїми привілеями, багатством з іншими. О як я хотів би помилятися!

Настала довга пауза. Обидва брати занурились у свої думки.

Першим мовчання порушив граф Станіслав.

— Але ж не однією лише наукою займається орден?

— Звичайно ж ні! Основна мета масонства — поліпшення роду і життя людського. Ось тепер ми підійшли до головного. Мільйони людей готові давати корисні поради всьому світові, при цьому не бажаючи змінювати своє порожнє, повне вад життя. Але тільки почавши з себе, зі свого оновлення та очищення, можна намагатися щось змінити в інших.

— Мабуть, це дуже правильна думка, — погодився граф Станіслав.

Граф Ігнацій зазирнув ув очі свого кузена, намагаючись знайти там відповідь на питання: «Чи до кінця той зрозумів усю глибину сказаного мною?»

Станіслав несміливо промовив:

— Я готовий на всі умови. Мені потрібно ще багато працювати над собою, але сподіваюся, брати повірять у мою щирість.

— Не хвилюйся, людина все життя повинна працювати над своїм удосконаленням. Горе тому, хто цього не розуміє. Я думаю, ти станеш гідним членом нашого братства. Через кілька днів ми проведемо обряд таїнства посвячення в масони.

— Я дуже хвилююся, чув, що цей ритуал пов’язаний з черепами, кровопусканням і ще безліччю містичних таємниць.

— Ну що ж, — загадково усміхнувся Ігнацій, — ми лицарський орден. А справжні лицарі повинні пройти через усі випробування. Пам’ятаєш, як у дитинстві ми мріяли стати лицарями?

Через три дні за графом Станіславом Потоцьким зайшов граф Рапацький і запросив його на обряд посвячення у масонський орден. Пройшовши всю складну церемонію вступу, граф Станіслав дав клятву братам каменярам:

— Клянуся в ім’я Верховного Будівельника всіх світів ніколи і нікому не відкривати без наказу від ордена таємниці знаків, дотиків, слів доктрини і звичаїв масонства і зберігати про них вічне мовчання, обіцяю і клянуся ні в чому не зраджувати йому ні пером, ні знаком, ні словом, ні рухом тіла, а також нікому не передавати про нього ні для розповіді, ні для письма, ні для друку або будь-якого іншого зображення і ніколи не розголошувати того, що мені тепер уже відомо, і що може бути довірено згодом. Якщо я не витримаю цієї клятви, зобов’язуюсь піддатися наступному покаранню: нехай спалять і спопелять мені уста розпеченим залізом, та відсічуть мені руку, та вирвуть у мене з рота язик, нехай буде повішений мій труп посеред ложі при посвяченні нового брата як предмет прокляття і жаху, нехай спалять його потім і так розсіють попіл по повітрю, щоб на землі не залишилося ні сліду, ні пам’яті зрадника.

Уже у своїх покоях у палаці Вієльгорських Станіслав відчув якийсь особливий прилив енергії, незрозумілу радість. Йому хотілося кричати, співати, кружляти в танку. Він любив увесь світ, і єдина його думка була — про допомогу нужденним, про благодіяння, про велике його призначення в цьому житті.

У такому стані його застала Жозефіна. Графиня теж сяяла, але зовсім з іншої причини.

— Що трапилося, любий? Чому ти такий веселий?

— Життя прекрасне, дорога! У мене тут з’явилося багато друзів, моїх однодумців. А ти, я бачу, теж усім задоволена?

— Так, тут весело. А завтра — великий бал. Я вже вся в клопотах про зачіску та вбрання.

— Чудово! Завтра і я залюбки потанцюю. Обіцяй перший танець мені.

В очах у Жозефіни з’явилася розгубленість, яку вона відразу поборола.

— Ти знаєш, любий, я, не порадившись із тобою, перший танець уже обіцяла графу Юрію. Усе ж таки він — господар, і я не змогла відмовити йому в проханні.

— Ну гаразд, — запросто здався граф Станіслав. — Але другий уже точно мій.

Станіславу було невтямки, що поки він займався чоловічими справами, Жозефіна брала участь у всіх музичних і літературних вечорах, душею яких був Юрій Вієльгорський. І як тоді у Варшаві, і Жозефіна, і Юрій, зустрічаючись поглядами, говорили одне одному дуже багато.

Графиня Потоцька намагалася перешкодити своєму бажанню, розуміючи, що чинить по відношенню до Станіслава бридко і підло, але щовечора знову і знову прагнула до салону Юрія, не в силах себе побороти.

Бал пройшов дуже весело. У палаці Вієльгорських панувала атмосфера легкості, невимушеності. Граф Михайло Вієльгорський із сином змогли передбачити все до дрібниць, щоб бажання гостей їхнього будинку виконувалися негайно і беззаперечно. Шампанське, прекрасна музика, веселі жарти, блискучі прикраси із золота і дорогоцінних каменів на знатних дамах — усе це створювало особливий святковий настрій. Граф Станіслав Потоцький (а він, як ми пам’ятаємо, був прекрасним танцюристом) почував себе щасливим. Він навіть не помічав, що більшу частину танців Жозефіна подарувала Юрію Вієльгорському. Станіслав танцював увесь вечір і не помічав багато чого з того, що бачили всі на цьому балі.

Коли гості почали розходитися, Станіслав, попрощавшись із Жозефіною, попрямував до своєї спальні. Він з усмішкою згадував увесь цей вечір, емоції переповнювали його.

«Мені так не заснути, — думав Потоцький. — Потрібно розповісти Жозефіні про грандіозну подію, що сталася зі мною, — вступ у нову смугу життя, про свої плани, сподівання, надії, та й просто поговорити».

Граф Станіслав постукав у спальню дружини. Відповіді не було.

«Уже спить? Ну нічого, вона буде рада мене побачити».

Потоцький відчинив двері — спальня була порожньою.

«Напевно, вона в туалетній кімнаті, — вирішив Станіслав. — Зроблю їй сюрприз — сховаюся у ліжку».

Несподівано на туалетному столику він побачив складений аркуш паперу. Недобре передчуття опанувало графом. Він неспішно розгорнув папір.

«Чекаю тебе в павільйоні в саду. Цілую, Юрій».

«Господи, навіть любовне побачення приховати не можуть», — ця думка чомусь першою виникла в голові Станіслава.

Тіло його обм’якло, і він стомлено опустився на ліжко Жозефіни. Якщо чесно, він чекав від своєї дружини такої витівки. Чекав і боявся цього. І справа зовсім не в графі Вієльгорському, а в її темпераменті, схильності до швидкоплинного флірту, бажанні постійно перебувати в центрі уваги, в її любові до компліментів і навіть до примітивних лестощів. Розумом Станіслав усе це розумів, але в душі… Ревнощі захлеснули його. Він безліч разів бачив зради чужих жінок і чоловіків і завжди ставився до цього філософськи, а іноді і з гумором. Але це не стосувалося його самого. А зараз настав час випити отруту подружньої зради і йому.

Чим більше Станіслав думав про те, що сталося, тим сильніше розпалювалося в ньому почуття гніву, і коли, нарешті, до спальні повернулася Жозефіна, він відчував до неї справжню ненависть.

— Стасе, — як ні в чому не бувало, з усмішкою мовила Жозефіна, — ти давно мене чекаєш?

— Де ти була, дорога? — насилу стримав свої емоції граф.

— Уявляєш, мене запросила до себе графиня Чижова. Вона отримала листа з Петербурга і терміново хотіла розповісти мені останні плітки.

Граф Станіслав мовчки простягнув їй записку Юрія.

Жозефіна зашарілася, і благодушність миттєво зникла з її обличчя.

— Пробач мене, Стасе, якщо можеш, — лагідно мовила вона.

Потоцький миттю вискочив із кімнати.

Наступного дня він наказав своєму камердинерові нікого не приймати. Всю ніч граф Станіслав не спав, придумуючи покарання для Жозефіни — одне гірше за інше. Тільки під ранок забувся важким сном. І коли слуга оголосив: «Граф Ігнацій Потоцький», Станіслав зрозумів, що це — єдина людина, з якою він зараз може спілкуватися.

Граф Ігнацій зайшов із похмурим обличчям, мовчки обняв Станіслава і зазирнув йому в очі. Ігнацій помітив у погляді кузена зосередженість і деяку відчуженість, і хоча той спробував усміхнутися, очі видали обурення, що роздирало його зсередини.

— Дорогий брате, — почав відверто Ігнацій, — я знаю про твоє горе. Тепер розкажи мені про свої плани.

— Мої плани? — перепитав граф Станіслав, і в його очах промайнула недобра іскорка. — Плани дуже прості. Ми сьогодні ж переїжджаємо до Тульчина, там графиня збирає свої речі і далі вирушає до маєтку своїх батьків — Дуклі. І якщо ти прийшов просити мене про інше, не старайся. Я не говоритиму гучних слів про зраду. Я не можу пробачити цій жінці її обман.

Ігнацій нервово заходив по кімнаті (на його обличчі заграли жовна).

— Я не збираюся тебе вмовляти, — різко промовив він. — Я прийшов до тебе не як кузен і навіть не як родич. Я тут як твій брат у масонстві, — голос його пом’якшав, — і вважаю, що провидіння посилає тобі перше випробування. Ми з тобою говорили, що однією з головних цілей нашого ордену є виправлення роду людського шляхом очищення себе самого, прощення ближнім своїм їхніх недоліків та помилок. Масон повинен протягувати руку допомоги кожному, і тим більше не відмовляти тому, хто просить. Я говорив із графинею Жозефіною. Вона глибоко кається у скоєному і стверджує, що ти — найважливіший чоловіку її житті. Не забувай також, що шестеро твоїх дітей потребують ласки і батька, і матері в однаковій мірі, і виховати їх ви маєте разом, незалежно від обставин. Ти повинен придушити свою гординю і пробачити дружину. Залишаю тебе до вечора наодинці зі своїми думками, а ввечері скажеш про своє рішення.

Ігнацій тихо вийшов. Не одну годину Станіслав провів у роздумах, а потім запросив до себе графиню Жозефіну. Через деякий час Жозефіна вийшла від чоловіка, по її заплаканому, але щасливому обличчю можна було зрозуміти, що граф простив її.

Увечері Станіслава знову відвідав Ігнацій.

— Ми поспілкувалися з Жозефіною, — уже спокійно почав Потоцький. — Вона справді шкодує про те, що трапилося. Не знаю, чи надовго. Такі жінки, як вона, постійно привертають до себе увагу чоловіків, і ця увага лестить їм. Ну що ж, час покаже. Тим не менш, дорогий кузене, ми завтра залишаємо Горохів. Тобі величезне спасибі за участь та небайдужість до моєї сім’ї.

Брати обнялися і побажали один одному якнайшвидшої зустрічі.

Усю дорогу до Тульчина граф Станіслав провів у роздумах. Пробачити Жозефіну він пробачив, але… «Але», і дуже велике, залишилося.

По приїзді до Тульчина Станіслав замкнувся в бібліотеці.

«Якщо у мене проблеми в особистому житті, спробую більше уваги приділити громадському», — вирішив він. Поступово в думках у нього почав формуватися образ політичного устрою країни. Своїми ідеями він вирішив поділитися з депутатами сейму на черговому засіданні, що планувалося восени 1784 року в Гродно.

Королівська влада, за його переконанням, повинна бути сильно обмежена, а от регіони, навпаки, в змозі забезпечити відродження і процвітання держави. Тим не менш, у Станіславі Августі він насамперед бачив друга, здатного не тільки прийняти нові пропозиції, а й втілити їх у життя.

«Усі мої думки відкриваю Вашій королівській величності, бо хочу, щоб Ви знали мій характер і читали в моєму серці», — писав він Станіславу Августу напередодні сейму.

Королю сподобалася відкритість молодого Потоцького, і він відповів, що сподівається на суттєву допомогу «свого друга і доброго громадянина» у справі державного будівництва.

Графа Станіслава тепер дуже тягнуло зітнутися у суперечках і дискусіях з іншими особами з вищої сфери країни. Він передчував уже перемогу в битві за майбутнє мільйонів своїх співгромадян. Потрібно зазначити, що про графа Станіслава Потоцького останнім часом нерідко згадували у вищих колах. Молодь і середнє покоління стежили за його успіхами, починаннями і перетвореннями у власних маєтках. Люди похилого віку, у свою чергу, бурчали, що він дав надто багато волі своїм холопам, запевняючи, що цього робити ні в якому разі не можна, інакше повториться Коліївщина. Жіноча громада з великим схваленням оцінила примирення Станіслава з Жозефіною — не можна в одну мить руйнувати такі гарні пари, до того ж через такі «дрібниці».

Граф Станіслав розумів: він повинен приїхати на сейм не тільки з пропозиціями, а й з реальними справами. І перед самим від’їздом йому прийшла в голову цікава ідея…

Хоча до своєї промови на сеймі Потоцький ретельно готувався, страх перед великою аудиторією спочатку скував його: графові вперше доводилося виступати при такому великому скупченні народу. Якийсь час він боровся із хвилюванням і боязкістю, але незабаром впевненість повернулася до нього. Станіслав зрозумів, що лише будучи гранично щирим, він зможе зацікавити інших своїми пропозиціями. І справді, депутати уважно прислухалися і неодноразово переривали його оплесками. А кульмінація промови графа Потоцького була наприкінці його виступу (це та ідея, яка виникла перед від’їздом).

— Панове, свої пропозиції щодо покращення нашої армії я вирішив підкріпити власним внеском. Із дозволу його величності, — граф зробив уклін в бік короля, — я викупив у Юрія Стемпковського регіментарство. Це дає мені право на командування українсько-подільською дивізією в чині генерал-лейтенанта. І тепер хочу зробити власний внесок до справи посилення наших військ. Я дарую Речі Посполитій полк піхоти з повним утриманням — 400 піхотинців, 24 гармати з кінною тягою і все необхідне для їх утримання.

Вигуки «Віват! Хай живе граф Потоцький! Слава великому громадянину!» перервали його виступ.

— Крім цього, — мовив далі Потоцький, коли настала тиша, — зі шляхти (кількох сотень осіб) я організував полк кінної міліції, який разом з моїми надвірними козаками охоронятиме кордон з боку Туреччини і Росії.

І знову «Віват! Віват! Віват!»

— Ну і, нарешті, ще про один невеликий подарунок країні, — граф Станіслав хитро усміхнувся. — Сьогодні я отримав листа з Тульчина. Моя дружина графиня Жозефіна народила майбутнього воїна — сина Ярослава!

Такого захопленого привітання не чекав навіть Потоцький — овації, свист і вигуки не змовкали кілька хвилин.

Повідомлення про народження сина Потоцький отримав майже напередодні виступу. Їдучи з Тульчина, він знав, що Жозефіна повинна скоро народити. Маленький черв’ячок гриз його самолюбство з приводу термінів. Але тепер граф заспокоївся, бо терміни пологів вказували на те, що завагітніла вона за місяць до їхньої поїздки в Горохів.

Наступного дня графа Станіслава очікувала ще одна приємна подія: партія князя Адама Чарторийського прийшла на засідання сейму, на знак поваги до Потоцького, в дружньому мундирі генерала — в кунтуші та жупані з синіми і блакитними лацканами. І весь зал знову вітав прихід графа Станіслава стоячи й оплесками.

Незабаром після сейму Станіслав і Жозефіна попрямували до Варшави на запрошення короля Станіслава Августа.

Відразу граф Потоцький став чи не першою особою в місті. А коли Жозефіна представила у своєму палаці в Варшаві кілька прапорів майбутнього полку, власноруч вишитих самою графинею і її дочками, тонка цівка обговорення у світському товаристві відносин між подружжям Потоцьких перетворилася на водоспад захоплення сімейством.

На честь Потоцьких Станіслав Август дав обід, на якому подружжя сиділо по обидві руки короля. Розмова за обідом була стриманою, а деякі репліки, виголошені між подачею страв, стосувалися абстрактних тем. А от по завершенні обіду, перейшовши до іншої зали, король звернувся до Потоцького, але так, щоб чули всі оточуючі.

— Після сейму в Гродно у вас, графе, зараз бенефіс. Усі тільки й говорять про ваш патріотизм, народний ентузіазм дійшов навіть до королівського палацу. Ваш вчинок приніс вам заслужену славу.

— Ваша величносте, — з уклоном відповідав граф Потоцький, — я дуже задоволений тією оцінкою, яку ви мені дали. Але мушу визнати, що реакція суспільства не адекватна зробленому мною, і слава, про яку ви сказали, не зовсім заслужена. Точніше, дісталася вона мені не надто високою ціною.

— Годі, графе. Це вчинок справжнього громадянина. У нас дуже люблять пишномовно говорити про патріотизм, не підкріплюючи конкретними діями. Ви ж без зайвих слів сформували полк.

— Мені здається, ваша величносте, що перетворення, здійснені мною в родових маєтках, заслуговують набагато більшої уваги і почестей, ніж формування полку, на яке я витрачу зовсім небагато грошей і зусиль. А ось якщо мене підтримають інші ваші піддані, тоді мій вчинок може бути оцінений як починання великої справи. Хочу додати, що на цьому я не зупинюся і продовжу формувати нові військові підрозділи.

Ці слова графа Потоцького викликали оплески короля і всіх присутніх.

— Ви справжній лицар. А інші епітети, яскравіші і соковитіші, зараз висловить вам наш улюблений поет Юліан Немцевич.

— Нащадку мужів благородних слов’янської країни… — почав декламувати Немцевич.

Жозефіна, яка більше року не відвідувала столицю, розгубилася: з одного боку, вона з хвилюванням чекала засудження частини королівського двору за свій зв’язок із Вієльгорським, з другого, несподівано здійснилася її давня мрія — бути в центрі уваги вищого суспільства столиці. Більш того, вона вважала, що слідом за чоловіком і сама викликала любов нації. Графиня із захопленням передчувала прийоми, бали, захват шанувальників.

Мрії Жозефіни перервали оплески та овації. Поет закінчив свій панегірик закликом до долі оберігати Потоцького до пізньої сивини для друзів, рідних і батьківщини!

— Браво! — вигукнув Станіслав Август. — Я хочу теж оцінити заслуги нашого героя. Думаю, наші депутати не образяться, якщо від їхнього імені до наступного сейму буде виготовлена пам’ятна срібна медаль із зображенням профілю графа Потоцького.

Присутні гаряче підтримали свого короля.

— Тоді, дорогий графе, вам доведеться попозувати моєму медальєру-художнику Йоганну Філіпу Хольцхаузеру.

— Залюбки, ваша величносте, — розплився в усмішці граф Станіслав.

Хольцхаузера запросили до палацу Потоцькиху Варшаві через кілька днів.

Художник пояснив, що на медалі буде погрудний портрет у профіль графа Станіслава. Граф вирішив, що на грудях його обов’язково повинен красуватися великий хрест Ордена Білого Орла. Тому він надів орденський костюм — кунтуш із білого сукна, обшитий златотканим кантом з тонких шовкових золотих і срібних ниток, і парчевий жупан. А поверх костюма — орденську стрічку із хрестом. Жозефіна уважно оглянула чоловіка.

— Мені здається, ти повинен бути в мундирі: ця медаль через століття розповість нашим нащадкам, що ти заробив цей знак за свої військові діяння, будучи генералом.

Потоцький погодився з таким аргументом і поверх камзола надів мундир з еполетами. На грудях, нижче шиї, Жозефіна прикріпила мереживне жабо, на голові була непомітна перука з хвостиком, стягнутим стрічкою. Довершувала наряд генерала стрічка з орденом, що йшла від лівого плеча через груди під праву руку.

— Станіславе, так значно солідніше й урочистіше, — Жозефіна була задоволена.

Граф знав, що у його дружини добрий смак, а тут її підтримав ще і Йоганн Філіп.

— Я не хочу вам лестити, графе, але у вас справді благородний профіль: високе чоло, римський ніс, щоправда, підборіддя злегка важкувате, але це зовсім не псує обличчя.

Художник працював над малюнком більше місяця. Жозефіна час від часу робила критичні зауваження, до яких Хольцхаузер уважно прислухався.

Коли остаточний варіант малюнка був затверджений, медальєр вручив Потоцькому записку від короля.

«Дорогий графе! На аверсі медалі ми пропонуємо вам наступний текст: STANISL: FELICI РОТОСКІ PALATINO RUSSI &Аеlig; QUOD IN COMITIIS, MDCCLXXXIV. REIPUBL: COPIAS COMPARAND О, ЕТ TUENDO SUIS SUMPTIBUS MILITE, AUCTURUM SE ULTRO OBTULERIT, CONSCRIPTA NUPER POTOCCIANA LEGIO, CIVI OPTIMO AUCTORI TRIBUNOQUE SUO1786.

СТАНІСЛ: ФЕЛІКС ПОТОЦЬКИЙ ВОЄВОДА РУСЬКИЙ У ЗВ’ЯЗКУ З ЙОГО УЧАСТЮ В ГРОДНЕНСЬКОМУ СЕЙМІ 1784. РЕСПУБЛ: РІВНІСТЬ МОЖЛИВОСТЕЙ, ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СВОЇХ ВІЙСЬКОВИХ ВИТРАТ, ЗОБОВ’ЯЗАННЯ ДОБРОВІЛЬНОЇ ПІДТРИМКИ, НЕДАВНО ПРОВЕДЕНИЙ НАБІР У ЛЕГІОН ПОТОЦЬКОГО, ГРОМАДЯНСЬКЕ БЛАГО ПОБОРНИКИ ДЕПУТАТИ ПРИСВЯЧУЮТЬ 1786.»

— На словах його величність просив передати, що якщо цей текст вас влаштовує, я негайно розпочну ліплення і виготовлення форми, — повідомив Йоганн Філіп.

— Передайте його королівській величності, що для мене велика честь бути настільки високо оціненим на цьому пам’ятному знакові.

До палацу Потоцьких у Варшаві, як буває в таких випадках, потягнувся натовп підлабузників і прохачів. І до тих, і до інших граф ставився спокійно, вважаючи, що цю навалу потрібно просто пережити як один з атрибутів слави, що прийшла до нього. Тим більше що він, як і раніше, вважав інтерес до себе швидше надуманим, ніж заслуженим. І все ж йому було приємно розгортати свіжі газети, де так чи інакше згадувалося його ім’я. Ксьондз Франтішек Сярчинський написав велику статтю «Похвала Станіславу Потоцькому Щенсному», тут же видану окремою брошурою. Трохи згодом придворний поет Чарторийських Франтішек Діонізій Княжнін у своїй «Оді на регімент Потоцьких» закликав націю до єдності, намагаючись розбудити віру в майбутнє на прикладі графа Станіслава Потоцького.

Незабаром відбулася подія європейського масштабу — графа Станіслава запросили на чергові вибори Великого майстра Великого польського сходу (Польщі, Литви та України). Потоцький сприйняв запрошення не більше ніж данину поваги до себе. Однак коли його кандидатуру запропонували на пост Великого майстра, граф категорично відмовився, вважаючи, що він ще не готовий до подібної місії. Але його підтримав брат Eques Salsinatus (а це був король Станіслав Август), і графа Станіслава Потоцького майже одностайно благословили на виконання обов’язків Великого майстра.

На процедурі посвяти дещо збентежений Потоцький пообіцяв, що боротиметься за подальший розвиток масонства, за відродження Польщі, процвітання народу.

— У наших ложах кожен зможе висловлювати свою думку, не боячись бути перерваним. При обговоренні будь-яких проблем у нас не обов’язкова однодумність. Боротьба світла з темрявою, із забобонами і релігійною нетерпимістю — одне з наших основних завдань. Я ж, зі свого боку, прагнутиму розвивати братерські зв’язки з іншими Великими ложами світу.

Восени 1785 року на щорічний ярмарок до Умані приїхали кузени графа Станіслава Ігнацій та Станіслав Костка Потоцькі, Северин Ржевуський і Адам Чарторийський. Останнім з Білої Церкви підтягнувся сусід Потоцьких товстун Ксаверій Браницький.

Граф Ксаверій належав до того типу людей, яких називають «зірвиголова». Батько Браницького залишив синові у спадок пристойний достаток, який Ксаверій успішно розтринькав у молодості. Здобувши прекрасну освіту в Європі, Браницький спочатку захопився подорожами, але потім його душа зажадала гострих відчуттів, і він почав шукати військової слави. Маючи запас зухвалості, сміливості й авантюризму, граф Ксаверій Браницький спочатку воював проти Пруссії в лавах французького війська, потім брав участь у Семирічній війні. Пізніше зійшовся з майбутнім королем Станіславом Августом і вірно йому служив. Станіслав Август мав справжню прихильність до Браницького — йому потрібні були віддані люди. І граф Браницький почав стрімко просуватися службовими сходами, йому були даровані Перемишльське і Білоцерківське староства. Граф Ксаверій знову розбагатів, але це не вгамувало його войовничий дух. Життя своє не цінував ні в гріш, тому його шпага чи не завжди була при ньому. Він шукав будь-якого приводу для дуелі. При цьому благородство його душі ніколи не дозволяло порушувати кодекс честі дуелянта. Чого тільки варта гучна свого часу дуель графа Браницького з відомим ловеласом Джакомо Казановою! Поєдинок відбувся через одну італійську актрису, і спровокував його граф Ксаверій. Хоча Казанова не був дворянином (а це означало, що Браницький міг не лише відмовитися від дуелі, а й запросто вислати Казанову з країни), бій усе-таки відбувся. Граф поранив Казанову в руку, сам же дістав важке поранення в живіт, майже смертельне в ті часи. Слуги Браницького накинулися на суперника, готові порубати того, але граф зупинив їх наказом не чіпати Казанову. Яким важким не було поранення, Ксаверію вдалося вижити.

Володіючи рідкісною красномовністю і дотепністю, граф Браницький постійно розбурхував сейми своїми ідеями і пропозиціями. Не визнаючи жодних етичних критеріїв, міг сміливо критикувати і короля, і будь-якого магната. Ну а в пиятиках і картярських іграх нашому гуляці не було рівних.

Ось і тепер, приїхавши до Умані, він загорівся ідеєю відродження батьківщини, створивши опозицію королю. Федерація воєводств, запропонована Станіславом Потоцьким, — один із шляхів цього відродження.

— На останньому сеймі король попросив погасити свої борги народними грошима, і сейм в черговий раз дав свою згоду. Але глава держави повинен керувати, а не розкошувати, — заявив Браницький гостям Потоцького.

Депутати сейму (яких було чимало серед запрошених до Потоцьких) вирішили зібратися через рік у Чарторийського в Пулавах, кожен зі своїми пропозиціями та ідеями.

Якось після балу графиня Жозефіна попросила чоловіка прийняти делегацію жінок — дружин гостей.

— У нас до тебе є розмова на дуже делікатну тему, — оголосила Жозефіна.

Наступного дня слуга доповів, що кілька жінок просять прийняти їх. Граф Станіслав усміхнувся і повідомив, що готовий до зустрічі.

— Ваше світлосте, — офіційно почала розмову графиня Жозефіна, — ми, прогресивні жінки, звертаємося до вас як до Великого майстра польського масонства.

Потоцький підвів очі з німим запитанням: «Звідки вони знають про це?»

— Ми не пояснюватимемо, звідки у нас такі відомості, і сподіваємося, що ви цього не заперечуватимете.

Граф Станіслав зрозумів, що жінки налаштовані дуже рішуче, але не міг приховати усмішку.

— Слухаю вас уважно.

Жінки всі разом почали говорити, Станіслав підняв руку і попросив Жозефіну, щоб говорили по черзі.

— Ще в Варшаві ми вирішили просити тебе організувати жіночу масонську ложу, — повідомила графиня Потоцька.

Граф Станіслав від несподіванки встав із-за столу і в першу мить навіть не знав, як на це реагувати. Потім, трохи заспокоївшись, відповів:

— Це неможливо, милі дами. Конституція вільних каменярів категорично забороняє приймати жінок у масони. Але чому у вас виникло таке бажання?

— Масонство своїми ідеалами вибрало розум, рівність, незалежність, чи не так? — вступила в розмову графиня Чарторийська.

— Так, це правда.

— Тоді чому ви не можете знайти нам місця в тому гармонійному і досконалому світі, який намагається побудувати Орден?

— Навпаки, милі сестри (можна я вас так називатиму?). Ми вас любимо і цінуємо як матерів і дружин, і саме тому не хочемо звалювати на вас додаткові труднощі.

— Так, ми знаємо, що народжувати і виховувати дітей — наша головна місія на землі. Але і ви, масони, намагаєтеся переробити людей, зробити їх терпимішими, чистішими, перевиховати. А якщо ми, матері, познайомимося з вашим вченням, то намагатимемося з раннього дитинства закладати у своїх дітях риси, відповідні вашим ідеалам, і цим полегшимо вашу працю, коли діти стануть дорослими.

— До того ж, ми не претендуємо на спільне перебування в ложах чоловіків і жінок. Хочемо, щоб була створена суто жіноча ложа, — додала графиня Жозефіна.

— А ще, графе, нам дуже цікаво і навіть страшно. Ми згораємо від цікавості, коли чуємо розповіді про те, які перепони ви долаєте у своїх ритуалах — це і вогонь, і мечі з кинджалами, і клятва на крові, і ходіння по цвяхах, і навіть стрибки у прірву. Я просто тремчу від страху, — несподівано для всіх пролепетала графиня N*.

Після цих слів засміялися уже всі.

— Так, масонські ритуали первісно розраховані на лицарський дух і чоловічу психіку. Ви, звичайно, перебільшили міру їх небезпеки для здоров’я. Хоча деякі ритуали, я думаю, вам не підійдуть.

— Які ж?

— Ну, наприклад, у майбутнього масона є ритуал, обов’язковою умовою якого є оголені груди з лівої сторони на знак відкритості серця.

— О, з цим ми якраз згодні, — мало не хором відповіли жінки, і їхні слова потонули в загальному реготі.

— Ну гаразд, — промовив граф Потоцький, і в кабінеті запанувала тиша. — Я не кажу вам «так», але і не кажу «ні». Сам прийняти таке рішення я не можу — мені потрібно порадитися з братами.

Незабаром на своєму Конгресі брати — члени Великого польського сходу вирішили створити автономну жіночу ложу і назвали її «Благодійність».

Через дев’ять місяців граф Потоцький отримав листа від короля.

«Ваша світлосте, пане генерале! Мені надійшла скарга на російський полк, розквартирований на Волині. Команди полку беруть у поміщиків фураж насильно, грошей не дають, залишають тільки квитанції. А якщо одержують відмову в наданні товарів, відбивають замки в коморах, забираючи звідти самовільно сіно та овес. На реляції, подані полковнику Сологубу, відповіді немає. Прошу вас як нашого регіментарія або звернутися зі скаргою до князя Потьомкіна, або розібратися самостійно з цими безчинствами».

— Що ж, це непоганий привід для знайомства з князем Потьомкіним, — подумав граф Станіслав.

І зробити це було не так уже й складно. Річ у тім, що сусід Потоцьких Браницький був одружений на племінниці Потьомкіна, і князь часто відвідував гетьмана в Білій Церкві.

Незабаром Ксаверій Браницький повідомив графу Станіславу, щоб той готувався до зустрічі гостей, і коротко розповів про уподобання князя в їжі, музиці та розвагах. І справді, не минуло й тижня, як прибув офіцер від князя Потьомкіна, який повідомив про завтрашній приїзд генерал-губернатора Новоросії.

Граф Станіслав дещо хвилювався: ходили чутки про нібито вибуховий характер князя, що той примхливий, піддається постійним перепадам настрою, цинічний. Але виявилося зовсім навпаки.

Потоцький приймав Потьомкіна в Тульчині з усіма почестями, як і годиться зустрічати другу особу сусідньої держави. За кілька кілометрів до міста, за дорученням графа Станіслава, князя зустрів кінний загін, який конвоював кортеж Потьомкіна до самого міста. У Тульчин князь в’їжджав під барабанний бій, гарматні залпи і дзвони. На центральній площі були вишикувані війська. По обличчю гостя граф Станіслав зрозумів, що Потьомкін задоволений таким ставленням до своєї особи. Після урочистої частини граф Потоцький запросив гостей до палацу.

Потьомкін, відмовившись від відпочинку після дороги, запропонував генералу Потоцькому відразу ж узятися за вирішення офіційних питань. Граф Станіслав запросив князя до кабінету і вручив йому скаргу на російський полк. Потьомкін уважно вивчив документ.

— Ваша світлосте, прошу принести мої щирі вибачення його величності королю Станіславу Августу. Я невідкладно розберуся у ситуації, і винні будуть покарані. Сподіваюся, надалі такі неподобства не повторяться.

— Ваша світлосте, — так само офіційно відповів Потоцький, — я негайно напишу королю вашу відповідь, і думаю, Станіслав Август буде задоволений її змістом. А зараз прошу на обід у вашу честь.

Потьомкін виявився дуже приємним співрозмовником і допитливою людиною. Коли під час обіду камерний ансамбль виконав твори Боккеріні, князь задоволено заусміхався.

— Графе, бачу, розвідка у вас працює на належному рівні.

(Браницький в листі Потоцькому повідомив, що у даний час Потьомкін обожнює слухати твори Луїджі Боккеріні, особливо його квартети, і вважає навіть у чомусь кращими за твори Гайдна. У політиці дрібниць не буває — Потоцькі добре попрацювали і над цим питанням.)

І тепер князь залюбки почав бесіду про переваги обох авторів. Музику Боккеріні він вважав чуттєвішою й емоційнішою, а музику Гайдна — логічнішою.

Графиня Жозефіна охоче долучилася до цієї розмови і підтримала князя.

— Ваша світлосте, в Європі також не вщухають суперечки, хто з цих авторів талановитіший, і чия музика краще. Але мене найбільше вразила фраза, яка звучить приблизно так: «Якби Бог захотів говорити з людьми за допомогою музики, то вибрав би музику Гайдна, але якщо б Всевишній сам захотів послухати музику, то, без сумнівів, вибрав би Боккеріні».

— Браво! — заплескав у долоні князь. — Емоційніше сказати не можна.

Після цього деяка напруженість у стосунках господарів із князем зникла, і подальше перебування ясновельможного в Тульчині залишило найприємніші спогади. Музичні вечори в театрі палацу, прогулянки по парку і околицям міста, навіть відвідування селищ — усе це дуже сподобалося князю.

Потьомкін відмовився від полювання, запропонованого Потоцьким, зате залюбки відвідав кінний завод, жваво цікавився врожаєм і цінами на борошно, овес, сіно. І незабаром запропонував графу Станіславу контракт на поставку багатьох товарів, причому за вищими цінами, ніж Потоцький продавав.

— У Росії минулий рік був неврожайним, а армія може бути боєготовною, тільки коли вона сита, — пояснив свою пропозицію князь.

Такий договір був дуже вигідний Потоцькому, і Потьомкін, знаючи це, включив до свого почту людей, що займалися постачанням в армію. Після кількох днів переговорів постачальників з управляючими й економами графа Потоцького були підготовлені папери для підпису.

Контракти підписали в останній вечір перебування князя Потьомкіна в Тульчині. Розлучалися господарі з гостем майже друзями, і на прощальній вечері князь сказав:

— Учора я отримав листа від її імператорської величності Катерини II. Наша імператриця з великою симпатією ставиться до вас, графе, і до вас, графине. І сьогодні я відкрию вам маленький секрет. На початку наступного року її величність планує тривалу, багатомісячну подорож з Петербурга до Криму. У листі вона запрошує вас відвідати Київ під час її перебування в цьому прекрасному місті, і вашу присутність вважатиме за велику честь із вашого боку. Я як організатор цієї поїздки також мрію бачити вас у Києві, де збереться безліч важливих осіб з усієї Європи.

Розділ 12. 1787 рік

Настав 1787 рік…

На початку року графиня Софія де Вітте отримала депешу від короля Речі Посполитої Станіслава Августа із запрошенням терміново з’явитися до двору. Чим була викликана така квапливість, кур’єр не пояснив, а тому графиня не стала довго роздумувати і, попрощавшись із чоловіком, попрямувала до Варшави.

Після невеликого офіційного прийому в королівському палаці й обіду на честь 55-річчя короля придворним були призначені аудієнції на наступний день. Король був схвильований, відчувалося, що йому не до святкувань.

Софія одяглася скромніше і в призначений час прибула до палацу.

— Графине, — почав без передмов король, — я хочу, щоб через місяць ви супроводжували мене в вояжі по Польщі й Україні для зустрічі з Катериною II, князем Григорієм Потьомкіним і, можливо, з імператором австрійським Йосифом II. Князь Потьомкін, за повідомленням моїх людей, домігся великих успіхів в облаштуванні Лівобережної України та Криму, створив там майже незалежне царство і тепер бажає похвалитися перед монархами своїми досягненнями. Але не це мене хвилює. Останнім часом погляди князя все більше звертаються на правий берег Дніпра: видав свою племінницю заміж за графа Браницького, налагодив торгівлю з графом Станіславом Потоцьким. Обидва графа, і Браницький, і Потоцький, і раніше були неприязно налаштовані до нас, а тепер тим паче показують свою незалежність. Потрібно з’ясувати, чи не задумав князь Потьомкін розширити свої володіння.

— Чим же я можу бути вам корисна, ваша величносте?

— По дорозі до Канева, де планується зустріч із царицею, ми зупинимося в Тульчині у палаці Потоцьких. Кажуть, він за розкішшю не поступається моєму, королівському. У Хвостові повинні відбутися переговори з князем Потьомкіним. Стверджують, що Потоцький не дуже щасливий зі своєю дружиною Жозефіною Мнішек. Потьомкін же, навпаки, всюди оточений жіночою увагою і ласкою, залюбки відповідає жінкам тим же… Ось тут-то і знадобляться ваша врода і природний розум. Необхідно дізнатися про таємні задуми цих панів. Будучи послом у Росії при дворі Єлизавети, я вдало користувався одним зробленим мною спостереженням (його справедливість була неодноразово перевірена згодом): про великі таємниці не говорять, поки не віддзвонить опівночі. Людина, яку вранці застаєш застебнутою на всі ґудзики і яку вдається розніжити протягом дня, розважаючи її і не подаючи вигляду, що ти збираєшся щось у неї вивідати, відкривається надвечір сама собою, як квітка Єрихону: між першою і другою ночі вона повністю відверта, а на світанку закривається знову. Сонце і таємниця — погані союзники. І я дізнавався набагато більше російських секретів узимку, ніж влітку, коли у них в Петербурзі протягом шести тижнів зовсім немає ночі.

— Якщо я правильно зрозуміла, ваша величносте, ви штовхаєте мене в ліжко до цих панів.

— Ні, графине. Доводити справу до ліжка зовсім не обов’язково. Щоправда, — усміхнувся король, — якщо вам самій це буде не неприємно.

— У мене є чоловік, — спалахнула Софія і вискочила з кабінету.

Князь Григорій Олександрович Потьомкін, фаворит Катерини II, справді був вродливим, ставним чоловіком. Але не тільки це приваблювало в ньому жінок, враховуючи фізичний недолік князя — відсутність ока. Потьомкін обожнював жінок. Обожнював настільки, що міг відкласти навіть справи державної важливості заради зустрічі з черговою красунею. І до кожної своєї коханки князь ставився так палко, ніби це його єдине й останнє кохання. Прекрасний психолог, Григорій Олександрович щедро обдаровував своїх жінок подарунками і робив це завжди незвичайно, красиво і з вигадкою, викликаючи захоплення. І коли коханка дізнавалася, що у неї є суперниці, то… пробачала Потьомкіна.

Неординарність мислення, природне фантазерство, організаторські здібності, безстрашність воїна перетворили цю людину на одну з видатних постатей XVIII століття.

У тридцятирічному віці потрапивши на територію України, Григорій Потьомкін закохався в цей край і все подальше життя провів тут, зробивши стільки корисного для України, скільки не зробив жоден правитель до нього.

Отже, тридцятирічний поручик Потьомкін потрапляє на театр турецької війни і за п’ять років, завдяки своїй безстрашності і кмітливості, стає генерал-поручиком. Ще рік — і він уже генерал-аншеф, спершу граф, а потім і князь Священної Римської імперії з титулом ясновельможного.

А в 1775 році Потьомкін прибуває до України не тільки як воєначальник, а і як державний муж. Що ж він тут застає?

Північ України — це старовинні золотоглаві міста Новгород-Сіверський, Ніжин, Чернігів і Київ, територія з давніми традиціями, розвинутою торгівлею. Праворуч від Дніпра — землі дуже доглянуті, поділені між Річчю Посполитою, Австрією і Османською імперією. Лівобережна Україна — слаборозвинена і малозаселена, із Запорізькою Січчю поблизу порогів Дніпра. Південь — пустеля, нейтральна смуга, зона відчуження, хоча за природними умовами це благодатний край. Але нескінченні набіги татар змусили українців покинути ці місця. І нарешті, татарський Крим. У Петербурзі Потьомкіну пояснили, що це — непотрібні, марні землі з дуже спекотним кліматом. Двічі московити вторгалися на півострів і двічі майже повністю втрачали там свою армію. Причиною тому було зовсім не страшне татарське військо. Нестерпна спека, відсутність прісної води, слабке знання місцевості — все це діяло значно сильніше, ніж ворог. Тисячі трупів загиблих солдат і полеглих коней довелося залишити на шляху втечі.

І можливо, вже тоді у своїх фантазіях Потьомкін побачив і почав створювати з південних губерній Росії фактично незалежне царство. І бачив він його — від Молдови до Кубані, від Смоленська і до Криму.

Отже, граф Потьомкін прибуває до України, щоб… насамперед знищити Запорізьку Січ і через рік стати князем Священної Римської імперії з титулом ясновельможного. Але… Князю потрібна була боєздатна, швидка, мобільна армія. Проти татар і турків неможливо було воювати звичайними методами. Необхідний був багатовічний досвід боротьби з непередбачуваним суперником. Російські війська здатні були стояти насмерть стінка на стінку, вгризатися в землю, відвойовуючи кожен клаптик землі. Все це досягалося муштрою, нескінченним повторенням, доведенням до автоматизму однієї і тієї ж операції протягом кількох років. Але не це тут було потрібно.

Для боротьби з хитрими і розумними турецькими військами необхідні були не менш розумні воїни, які досконало вивчили їхні звички, прийоми війни, топографію місцевості. Запорожці знали не тільки принцип організації ворожих військ, а й систему озброєнь, час нападу, дроблення загонів і місця їх дислокацій. За кілька століть протистояння ворогу вони вивчили місця засідок противника; броди на річках; печери і колодязі; дороги і переправи. Самі неодноразово використовували методи турків, нападаючи або захищаючись. Ну а властиві українцям кмітливість, винахідливість, спритність, хитрість і вправність робили запорожців чудовою військовою силою у війні проти турків.

Князь Потьомкін усе це чудово розумів. Більш того, багато чого з досвіду запорожців він застосовував для створення нової армії. Саме у запорожців він підгледів простоту в одязі і вміння швидко готуватися до бою. Провівши чимало часу серед козаків, Потьомкін краще розумів недоліки російської армії і необхідність здійснення реформ.

«Очистити полки від зайвих надмірностей і кожен рід війська поставити на такій нозі досконалості, щоб уся в ньому благопристойність була відповідно до стрімкого його руху».

Потьомкін скасував у солдат буклі на голові, ввів коротку стрижку, хоча сам віддавав перевагу довгому волоссю, за що у запорожців за ним закріпилося прізвисько Грицько Нечеса. Заборонив нескінченне маршування і муштру, прийняті в російській армії. А в уставі для військ записав:

«Одяг військ наших і амуніція такі, що придумати ще не можна краще для пригнічення солдата. Краса одягу військового складається в рівності і відповідності речей з їх вживанням; вбрання повинно служити солдатові одягом, а не бути тягарем. Усяке франтівство належить знищити, бо воно є плід розкоші, вимагає багато часу, утримання і слуг, чого у солдата бути не може… Туалет солдатський повинен бути такий, що встав, то й готовий…

Для піхотного шпага зайвий тягар, зброя невикористовувана, про яку головне старання у всіх, як би вправніше надіти, щоб марширувати вільніше, також і ворочатися; многія армії шпаг у піхоті не вживають, а носять багнети.

Сідло угорське краще всіх сідел; доказ того, що всі нації, які їздять верхи, такі вживають: угорці, татари, черкеси, козаки і поляки, вони легкі, коней зовсім не саднять; робити їх у постах можна і дешевше старих».

Мудрі ватажки запорізьких козаків Антон Головатий і Сидір Білий допомогли Потьомкіну в короткий термін сформувати п’ять драгунських полків і сім гусарських, необхідних для розвідки і швидких маневрів. Трохи пізніше ще десять козацьких полків також були перетворені на регулярні.

Але збільшення числа кінних полків було недостатньо. Потьомкін розумів необхідність посилення боєготовності всього війська. І надійшов наказ: довести число гренадерів з селян і міщан України до сорока батальйонів, сформувати шість єгерських корпусів, мушкетерські чотирьохбатальйонні полки. Чисельність армії у смузі від Кубані до Дніпра досягла 150 тисяч чоловік. Саме цим військам із часом належить брати Ізмаїл та Очаків, Перекоп та Гаджибей, Кишинів і Бендери.

Завдяки успішним військовим діям князя Потьомкіна територія півдня країни почала поступово збільшуватися, що дозволило ясновельможному князю закласти нові міста Херсон і Катеринослав, побудувати дороги і нові мости. Пустельні землі почали заселятися й оброблятися.

Після приєднання у 1783 році Криму до Новоросії завершився вихід країни до Чорного моря. Херсон став базою будівництва Чорноморського флоту, а базування флоту перенесено до Севастопольської гавані. За умов використання водних шляхів відкривалися нові можливості для торгівлі.

Від втілених у життя задумів у Потьомкіна голова йшла обертом, а мріялося ще про більше. Як державному діячу йому хотілося показати всій Європі не стільки кількість завойованих земель, скільки якість перетворень у них. Як простій людині князю не терпілося вразити всіх результатами своєї діяльності.

Потьомкіну вдалося добитися свого. Не лише глави трьох європейських держав — російська цариця Катерина II, польський король Станіслав Август під ім’ям князя Понятовського, австрійський імператор Йосиф II під ім’ям графа Фалькенштейна, а й дипломати, дворяни, поміщики, духівництво зі Старого Світу були запрошені на початку 1787 року відвідати Україну.

6 січня 1787 року Катерина II покинула Санкт-Петербург і вирушила до Києва. Майже весь двір і дипломатичний корпус супроводжували царицю у цій далекій подорожі. Сильні морози і короткий день анітрохи не бентежили мандрівників. Майже всі учасники вели щоденники, щоб залишити нащадкам подробиці подорожі, пікантні дрібниці і просто свої думки. Найбільш жваво, неупереджено, з описом природи і замальовками характерів подорожуючих робив це французький посол Сегюр:

«Потяг складався з чотирнадцяти карет і 124 саней з 40 запасними. На кожній станції нас чекали 560 коней.

Було 17 градусів морозу, дорога прекрасна, і ми їхали славно. Наші карети на високих полозах начебто летіли. Щоб захищатися від холоду, ми закуталися у ведмежі шуби, одягнуті поверх іншого, ошатнішого та багатшого, але теж хутряного одягу; на головах у нас були соболині шапки. Таким чином, ми не помічали холоднечі, навіть коли вона доходила до 20 градусів. На станціях всюди було так добре натоплено, що швидше ми могли зазнати зайвого жару, ніж холоду. У цей час найкоротших днів у році сонце вставало пізно, і через шість чи сім годин наступала вже темна ніч. Але для розсіювання цього мороку східна розкіш надала нам освітлення: на невеликих відстанях по обидва боки дороги горіли величезні багаття з повалених у купи сосен, ялин, беріз, так що ми їхали між вогнів, які світили яскравіше денних променів».

Звичайно ж, найбільша карета була у Катерини. Всередині неї імператриця могла дати обід на вісім персон або ж піти до спальні зі своїм фаворитом Мамоновим. Бібліотека і канцелярія дозволяли займатися справами в дорозі. Ну і, вибачте, вбиральня, щоб не оголювати на морозі найясніші зади. Тепло в кареті підтримувалося грубкою, яка опалювалася дровами.

25 січня на кордоні Новгород-Сіверського намісництва процесію зустрічав генерал-губернатор Новгород-Сіверського, Чернігівського та Київського намісництв фельдмаршал Петро Олександрович Румянцев.

«Обличчя цього маститого й знаменитого героя служило виразом його душі, в ньому було видно і скритність, і гордість, ознаки справжньої гідності», — писав Сегюр.

Катерина дуже любила цього полководця і за перемогу в турецькій війні, що остаточно позбавила Московське царство від васальства Османською імперією, пропонувала Румянцеву в’їхати до Москви на колісниці через тріумфальну арку! Але він відмовився: такі почесті чинилися хіба що в Стародавньому Римі.

А ось Катерина не змогла відмовитися від цього ритуалу: спочатку в Новгород-Сіверському (через тріумфальну арку з гербами десяти козацьких полків, побудовану на її честь), а потім і в Чернігові.

— Ось бачиш, Петре Олександровичу, — докірливо, але з усмішкою мовила цариця Румянцеву, — я поступливіша і не відмовляюся від твоїх почестей.

— Ну що ти, матінко, — відповідав Румянцев. — Моя справа — воювати, а твоя — приймати почесті.

До Чернігова Катерина в’їжджала близько шостої години вечора. Було вже темно, але весь шлях освітлювався, як удень. Імператриці довелося проїхати через три тріумфальні арки, прикрашені палаючими плошками і квітами, і тріумфальні ворота, перш ніж вона потрапила до найстарішої частини міста — пагорбу на високому березі Десни, де розташовувалися фортеця і дитинець. Чернігівська фортеця складалася з кількох ліній укріплень, а потужні фортифікації були добре оснащені.

Дзвіниці Спасо-Преображенського, Борисоглібського соборів і Колегіуму підсвічувалися плошками, полум’я яких коливалося в такт дзвонам. Артилерійські залпи, військовий парад та феєрверк супроводжували в’їзд Катерини в древній, але такий прекрасний Чернігів.

Виправка військових була на висоті, навіть фельдмаршал Румянцев, що знався на цій справі, залишився задоволений.

— Що ж, дорогий Петре Олександровичу, я, мабуть, затримаюся в Чернігові на кілька днів, — оголосила Катерина.

Румянцев, звичайно ж, чекав цього, більше того, готувався до зустрічі найсерйознішим чином.

Задовго до приїзду було видано наказ, який проголошував:

«На станціях, де обіди і нічліги призначені, а тим більше перебування, потрібна і дичина, і жива риба. Серед дичини — лосі, кабани, кози і зайці, а з птахів — дрохви, глухі і польові тетерева, рябчики і куріпки. Для цього потрібно визначеним до стрільби та полювання людям потрібну кількість пороху і свинцю або на купівлю всього необхідне число грошей видати.

Крім цього, на кожну поштову станцію треба надіслати по 3 рогатих худоби, 3 телят, 10 баранів, 15 курей, 15 гусей, 2 пуди борошна, 2 відра вершків, 500 штук яєць, 6 окостів, барило оселедців, 50 лимонів, самовари, чайники, обробні дошки і столові прибори…»

Як і годиться в таких випадках, предводитель дворянства Новгород-Сіверського намісництва Афанасій Лобисевич тут же зробив розцінку усіх призначених продуктів: «На кожному таборі належало заготовити їстівних припасів усього на суму 180 руб. 95 коп.: волів 3 — 25 руб., телят 3–3 руб. 50 коп., баранів 10 — 7 руб., птиці: курей 15 — 1 руб. 50 коп., гусей 15 — 3 руб., качок 15 — 2 руб. 50 коп., індичок 15 — 3 руб. 75 коп., дикої птиці — на 5 руб., сиру голландського — на 2 руб., масла коров'ячого пуд — 8 руб. 20 коп., вершків 2 відра — 5 руб., яєць 500 — 5 руб., чаю фунт — 4 руб., кави півпуда — 6 руб. 50 коп., цукру 2 пуди — 22 руб., вина білого 3 відра — 12 руб., вина червоного 3 відра — 12 руб., горілки французької 2 відра — 14 руб., солодкої горілки 5 штофів — 15 руб., міцної горілки 5 штофів — 8 руб., англійського пива 4 дюжини — 24 руб., оселедців барило — 5 руб. і масла прованського 1/2 дюжини — 3 руб.».

Через два дні царський кортеж під пальбу рушниць і дзвони покинув Чернігів. Попереду був Київ.

У той час Київ не був цільним містом і складався із трьох розрізнених частин: Подолу, Старого Києва і Печерська. А Хрещатиком іменувалася місцевість уздовж Дніпра, де Володимир Великий хрестив киян. Тим не менш, древній Київ відрізнявся своєю величчю, красою та гостинністю жителів.

Усі кияни (і вельможні, і бідні) перебували в хвилюючому очікуванні приїзду численних гостей з Європи.

Станіслав і Жозефіна Потоцькі з двома старшими дітьми приїхали до Києва в середині січня і влаштувалися в шикарному затишному двоповерховому будинку неподалік від Царського палацу.

Величезна кількість аристократії вже зібралася в Києві, не менше ще очікувалося.

Графу Станіславу було цікаво спостерігати, як тихий і спокійний Київ поступово оживав і починав вирувати.

Відразу по приїзді Жозефіна вмовила чоловіка влаштувати невеликий прийом.

Наступного дня у вітальні Потоцьких почали збиратися запрошені. Першими завітали подружжя Браницьких. Дружина графа Ксаверія Браницького Олександра була племінницею князя Потьомкіна і знала всі плітки і чутки, які надходили зі шляху прямування поїзда цариці. Приїхав і предводитель дворянства Києва граф Василь Капніст. Цей молодик (а йому ще не виповнилося і тридцяти) подавав великі надії як поет і драматург. Багато хто з присутніх читали рукописний варіант його досить сміливої «Оди на рабство», в якій автор виступав за свободу України, проти запровадження кріпацтва. Щоправда, видати її молодий чоловік поки не наважувався. Приїхав і двоюрідний брат Станіслава граф Ігнацій Потоцький разом із князем Сапєгою. Привітавшись із господарями і гостями, вони відразу усамітнилися, щось жваво обговорюючи. Трохи згодом прибув генерал-фельдмаршал Каменський, і вітальня відразу наповнилася шумом і жартами. Під’їхали й інші гості. Вечір розпочався.

Усе товариство розбилося на чотири групи. Господиня дому, вродлива і дещо гордовита графиня Жозефіна, разом з Олександрою Браницькою зібрали навколо себе майже всіх жінок, в іншій групі в центрі уваги були двоюрідні брати Потоцькі, генерала Каменського обступили військові, і нарешті, четверту групу склали київські дворяни з губернським предводителем дворянства графом Капністом на чолі.

Звичайно ж, усіх дам цікавили вісті з дороги.

— Дмитрієв-Мамонов, фаворит Катерини, зовсім розхворівся в дорозі, і все товариство змушене було зупинитися на три дні, — повідомила графиня Браницька.

— Що ж з ним трапилося, застудився? — поцікавилася графиня Жозефіна.

— Ні, його, бідненького, закачує в дорозі, — не без сарказму пояснила Браницька.

— Цілий день в дорозі важко витримати, — зітхнула Потоцька.

— Та ні ж! Не цілий! — вигукнула племінниця Потьомкіна. — Поїзд рухається з 9 до 12, потім відпочинок, а з 15 до 19 — знову дорога. Якщо врахувати, що сніг по всьому шляху уторований, подорож перетворюється на приємну прогулянку. Швидше за все, молодий куртизан об’ївся ананасів.

— Невже і в дорозі Катерина не може обійтися без коханця?

— О, так! Вона стверджує, що і дня не може прожити без любовних утіх.

Браницька розповіла анекдот, як Катерина II ночувала одна, під ранок замерзла і викликала грубника. Побачивши гарного молодика, запалала до нього пристрастю, але той на її прохання зігріти приносив усе нові і нові оберемки дров, і лише коли камін розжарився до червоного, зрозумів, у чому справа.

— Він був такий гарний коханець, що Катерина в захваті вигукнула: «Продовжуйте, пане капітане!», а коли справа була зроблена, додала: «Відтепер ви називатиметися Тепловим, у пам’ять про ту подію, коли ви зігріли свою государиню. Дякую за чудову службу вітчизні, пане полковнику! Прощавайте!»

І кажуть, в того ж дня йому було наказано негайно покинути Петербург з указом про дарування йому потомственого дворянства, прізвища Теплов та десяти тисяч селян десь тут, у Чернігівській губернії.

Жозефіна усміхнулася і, кокетливо поглянувши на графа Капніста, мовила:

— Графе Василю, приєднуйтесь до нас разом з вашим товариством.

— Із задоволенням, — Капніст уклонився. — Ми якраз обговорюємо приготування до приїзду імператриці.

— Бідний граф Румянцев, йому не позаздриш.

— Так, інспекція, вивчивши план Царського палацу, вирішила, що він досить добрий для прийому Катерини. Але ми-то знаємо, що він занепав і потребує серйозного ремонту. Ось і довелося Румянцеву за власний кошт зробити ремонт, закупити нові меблі, підготувати житло для численного почту. Кияни завжди відрізнялися гостинністю, — усміхнувся Капніст. — Але зараз, по-моєму, магістрат навіть перестарався. Було побудовано троє, — граф Василь підняв угору вказівний палець, — троє тріумфальних воріт, а перед підйомом на Печерськ у Хрещатому яру відновлена Тріумфальна арка. Я не кажу вже про пристрій ілюмінації на магістратській вежі, купівлі поштових коней і безліч інших заходів для зустрічі та проживання імператриці з почтом.

— А скільки часу цариця має намір пробути в Києві? — запитала княгиня Ламберт.

— У князя Потьомкіна план такий: далі вся чесна компанія повинна відправитися на галерах, споруджених спеціально для цієї подорожі, — відповіла графиня Браницька.

— Але ж щоб це здійснити, необхідно чекати не менше двох-трьох місяців!

— Так, і нам доведеться шукати собі розваг.

У групі Потоцького обговорювалося інше питання.

— Коли король Станіслав Август має намір виїхати з Варшави? — запитав граф Браницький.

— Це відбудеться не раніше ніж через місяць, — повідомив князь Сапєга.

— Візит буде офіційний?

— Ні, його величність вирішив не збирати сейм для офіційного дозволу на виїзд із країни.

— Але тоді він не має права залишати межі Речі Посполитої.

— Він планує зустрітися з Катериною у Каневі, що знаходиться на нашій території.

— Розумно, розумно. Але чи не викличе це гніву імператриці?

— Сподіваюсь, ні. Вона повинна пам’ятати, що першим коханцем у неї був Понятовський. А перше кохання залишається у серці на все життя.

— Так, але московити останнім часом почали нахабніти. Нещодавно у Варшаві король Станіслав дивився в театрі п’єсу. Московський посланник Рєпнін увійшов до своєї ложі, коли вже був зіграний перший акт. Побачивши, що вистава давно почалася, велів опустити завісу і розпочати п’єсу спочатку, — презирливо зауважив Ігнацій Потоцький.

— І що король?

— У Станіслава Августа не вистачило сміливості перервати це неподобство, і він усе повернув на жарт.

— Граф Ігнацій рішуче налаштований проти втручання Москви у справи Речі Посполитої, — шепнула Жозефіна Олександрі Браницькій.

— Катерина це знає і просила Потьомкіна позбавити її від присутності графа Ігнація Потоцького, — стиха відповіла графиня Олександра.

В іншому кутку зали генерал Каменський розмовляв із племінником короля Йозефом Понятовським.

— Вдаване перемир’я з турками дуже хитке. Турки збираються з силами, і думаю, найближчим часом нас очікує війна.

— Графе, як ви можете так спокійно говорити про війну? — з неприхованим жахом запитала графиня Соболева.

— Я військова людина, графине. І моє служіння батьківщині в цьому і полягає. Крім моїх здогадок, дані розвідки підтверджують занепокоєння у військах противника. Але не хвилюйтеся. Османська імперія в занепаді — її час минув. Князь Потьомкін — ось хто здатен вдихнути свіжий вітер у ці землі. Чи не так, графе? — звернувся він до Станіслава Потоцького, що тільки-но підійшов до них.

— О так! — вигукнув граф. — Енергія князя здається невичерпною.

Перед вечерею товариство почало розпадатися на дрібні групки, обговорюючи вбрання, зустріч імператриці і короля, майбутній обід.

29 січня Київ зустрічав імператрицю.

За три версти від Дніпра кортеж чекав генерал-майор Енгельгардт з ескадроном лейб-кірасирського полку. Генерал голосно скомандував: «Струнко-о-о!», під'їхав до двомісної карети імператриці, що була запряжена десятьма кіньми, і при схиленому штандарті віддав рапорт. Оркестр грянув марш, і ескадрон почав конвоювати карету. Коли поїзд під’їхав до мосту, в повітря злетіла ракета, і миттєво в Печерській фортеці почалася стрілянина з гармат, а в соборах і церквах залунав дзвін.

— 71 постріл, — підрахував Андрій Полетика, предводитель дворянства Чернігова, звертаючись до губернатора Милорадовича. — Треба запам’ятати для історії.

Цариця переправилася через міст, точніше, навіть не міст, а настил з дерев’яних брусів. Уздовж усього мосту стояли матроси в зеленій формі з червоними комірами і білими еполетами.

Переїхавши міст, Катерина перехрестилася, з полегшенням зітхнула і звернулася до віце-адмірала Пущина:

— Петре Івановичу, я думала знайти в цих полуденних місцях теплий вітер і побоювалася, що переїзд по льоду через Дніпро буде неможливий, а тут мені доповіли, що стоїть двадцятиградусний мороз, який і в Петербурзі рідкість.

— Так точно, ваша величносте. Але в цих краях подібний мороз не такий страшний, і ви не знайдете тут жодного обмороженого.

За мостом біля перших тріумфальних воріт городничий і міський голова піднесли імператриці хліб-сіль і вино, і далі карету супроводжували українські козаки.

Перед другими тріумфальними воротами, що вели до Печерської фортеці, Катерину зустрічали губернатор і дворянство. Київський обер-комендант Кохіус підніс імператриці ключі від фортеці, звідки в цей момент пролунав 101 залп.

Увечері Василь Капніст записав у щоденнику:

«Супроводжена Київськими міщанами верхами, яких було понад двісті осіб. Під’їжджаючи до фортеці Печерської, мали честь зустріти Єя Величність усі члени Київських присутніх місць і дворянства, і жінки з дівчатами міщанського й купецького станів, одягнені в малоросійські каптани. У жінок на головах були кораблики, а у дівчат квіти; у кожної з них було по кошику з квітами, якими перед тріумфальними воротами вистилали шлях у захваті всіма очікуваної Великої Імператриці. Жінок і дівчат було до трьохсот. Звідти зволила Імператриця проїхати до церкви Святого Успенія, що в Печерському монастирі».

Станіслав і Жозефіна зустрічали велику німкеню біля Успенського собору. Жозефіна була в розкішній соболиній шубі. Нарешті всі знатні дами, які готувалися до цього дня не один місяць, отримали можливість продемонструвати свої наряди. Скільки сліз було пролито при покупці, шитті, суперечках із чоловіками про необхідність з’явитися перед імператрицею і двором у найсприятливішому вигляді! Які доводи довелося наводити заради придбання будь-якої дрібниці, будь то діамантове кольє, бальна сукня або салоп, капелюшок або рукавички!

І ось тепер, в очікуванні імператриці, дами й дівчата, розглядаючи одна одну, оцінювали, наскільки добре вони підготувалися до цієї виставки мод. Звичайно ж, графиня Потоцька разом із графинями Браницькою і Скавронською були в центрі уваги. Вони вирізнялися не лише багатством і пишністю вбрання, а й вишуканими манерами.

Несподівано монотонний гул натовпу був перерваний стріляниною з гармат у Печерській фортеці і дзвоном у церквах і соборах. То наближався царський ескорт.

З карети першим вийшов граф і подав руку Катерині II. Під гучне «ура!» цариця під руку з генералом увійшли до Успенського собору.

Граф Станіслав Потоцький уважно поглянув на царицю. Про себе він зазначив, що 57-річна Катерина виглядала не найкращим чином (схоже, позначилася тривала подорож або проблеми зі здоров’ям). Але жвавість поведінки залишилася колишньою, так само, як і привітна усмішка на обличчі. Знатні дами, поспішно скинувши шуби, пішли за нею.

Наступного дня Катерина II влаштовувала великий прийом у Царському палаці. Об 11-й годині всі присутні, аж «до п’ятого класу включно», були допущені до руки імператриці. Після закінчення аудієнції «приготовлений був стіл на вісімдесят кувертів». Імператриця оголосила присутнім, що завтра влаштовує в Царському палаці бал.

Увечері зала палацу заповнилася придворними, послами іноземних держав, місцевими та польськими аристократами, генералами й офіцерами в мундирах майже всіх європейських країн, статс-дамами й іншими панянками, купцями з довгими бородами — всього близько п’ятисот гостей.

О сьомій годині вечора вийшла цариця. Вона була одягнена в зелену бальну сукню, з лівого боку зачіски пришпилені діамантові тросавки. Почалося представлення гостей.

— Граф Станіслав Фелікс Потоцький і графиня Жозефіна Амалія Потоцька, — оголосив камергер.

Станіслав зі своєю дружиною попрямували до імператриці через усю залу по блискучому паркету. Потоцький був у мундирі генерала. Груди графа прикрашав хрест Ордена Білого Орла. Жозефіна була в сукні із золотої парчі з золотими мереживами на оголених плечах. Діамантове намисто підкреслювало граціозність шиї. Золоті сережки з крапельками смарагду і дивовижної краси перстень доповнювали вбрання цієї красуні. Граф Потоцький злегка уклонився Катерині II, а графиня припала до наданої руки.

— Рада бачити вас, графе і графине, — усміхнулася цариця. — Князь Потьомкін дуже схвально відзивається про вас. Я вдячна вам за допомогу, яку ви надаєте нашій армії, поставляючи зерно, фураж, коней. Сподіваюся, вам це теж вигідно?

— О так! — відповів Станіслав. — Ми знайшли спільну мову з князем Григорієм Олександровичем.

— Але мушу вас вилаяти, — мовила далі Катерина і взяла паузу.

— Чим я прогнівив вас, ваша величносте?

— І ви ще питаєте! Я гніваюся на вас за те, що ховаєте від нас таку красуню, і тільки мій брат король Станіслав Август може нею милуватися, та й Європу ви не забуваєте. Так що, люба, ласкаво просимо до нас у Петербург. Приїжджайте запросто, без запрошення. А щоб ви були у нас не утиснені, підберете собі палац у Петербурзі, а ціну за нього ми вам призначимо символічну.

— Спасибі, ваша величносте, — Жозефіна присіла в реверансі. — Ми зі свого боку запрошуємо вас до нашого Тульчинського палацу.

— Спасибі, люба, я багато чула про ваші хороми, але боюся, що князь Потьомкін не дозволить мені відхилитися від маршруту. У нього все розписано по годинах.

Потоцький відзначив, як уважно імператриця розглядала прикраси його дружини. «Жіночість усе-таки перемагає, бере гору навіть у імператриці», — усміхнувся про себе граф.

Після закінчення аудієнції імператриця сіла грати в карти за приготований гральний столик. Компанію їй склали австрійський посланець граф Кобенцель, генерал Мамонов і французький міністр Сегюр. Катерина звернулася з питанням до оточуючих:

— Як вам Київ, панове?

— Государине! — захоплено вигукнув граф Кобенцель. — Це найчудовіше, найвеличніше місто, яке я коли-небудь бачив!

Англійський посол Фіцгерберт, що оселився на Подолі в не надто комфортному місці, не поділяв такий захват:

— Якщо сказати правду, це незавидне місце — бачиш тільки руїни та хатинки.

— Київ являє собою спогади та надії великого міста, — відповів власне по-французьки Сегюр.

У розмову втрутився іспанець Міранда, який тільки сьогодні прибув до Києва:

— За п’ятнадцять верст до міста, з височини, мені відкрився вид на Київ, і панорама була воістину чудова. Мальовничі пагорби, на яких розташувалося нове місто, фортеця на крутому березі Дніпра, позолочені церковні куполи, дзвіниці — все це просто зачаровує!

Катерина розсміялася і мовила:

— Розходження ваших поглядів дає досить правильне уявлення про характер народів, які ви представляєте.

У цей момент зазвучала музика, й обер-шталмейстер Наришкін польським танцем відкрив бал.

Жозефіну запросив у пару Франсіско де Міранда. Граф Станіслав, розмовляючи з графом Мнішеком, уважно спостерігав за дружиною. Останнім часом відносини подружжя ще більш ускладнилися. І саме під час їх перебування у Києві можна було помітити, наскільки вони самотні у розкішному київському маєтку з двома сотнями обслуги, яку вони привезли з собою.

Графиня Жозефіна влаштувала у себе в будинку салон, який із задоволенням відвідували представники вищого суспільства Києва і не менш знатні гості. Вишукані манери, вроджений смак, приємний тембр голосу, вміння вислухати співрозмовника, легкість у спілкуванні на трьох-чотирьох мовах, а також незліченні багатства робили графиню Потоцьку в очах суспільства по-жіночому привабливою і водночас навченою життєвим досвідом.

У вищому суспільстві, що зібралося в Києві, не було людини, байдужої до цієї жінки. Одні захоплювалися нею, вважаючи зразком, інші заздрили, молоді ловеласи прагнули потрапити їй на очі в надії отримати хоч маленьку дещицю ласки і любові, були й такі, що підлещувалися, розраховуючи на її заступництво. Граф Станіслав Фелікс серед цієї юрби був, мабуть, єдиною людиною, байдужою до цієї красуні.

Тим часом у салоні графині Потоцької майже щодня протягом трьох місяців перебування Катерини II в Києві влаштовували або прийом, або вечерю, або бал. Це був успіх Жозефіни! Справедливості заради відзначимо, що не тільки Жозефіни. Подібні салони відкрили у себе і графиня Браницька, і графиня Мнішек, і графиня Скавронська. Але за розмахом, за гостинністю Потоцькі, звичайно, перевершували всіх.

Навіть Катерина II була вражена розкішшю, якою оточили себе Потоцькі. У листі до Брюса вона писала:

«Воєвода руський (Потоцький) один тут прожив тисяч більше тридцяти, у нього всякий день був стіл для всіх, хто тут знаходиться, у Браницького майже те саме, не згадуючи про Мнішеків та інших, котрі столами та екіпажами тут хизувалися».

А вбрання і прикраси графині Потоцької, схоже, таки викликали заздрість імператриці.

«Накажіть запитати на петербурзькому алмазному млині в Роді, чи немає у них скляної або кришталевої моделі того величезного алмазу, який у мене у скіпетрі, і якщо знайдете, надішліть його мені, тутешнім дамам цікаво на нього подивитися, а особливо графині Потоцькій, на ній самій запросто алмазів не менше ніж на півмільйона і перлів чудесної величини!» — писала вона в Петербург.

Третій у світі за незвичайними розмірами (194 3/4 карати) алмаз, що служив прикрасою російсько-імператорського скіпетра, був піднесений імператриці Катерині улюбленцем її, князем Григорієм Григоровичем Орловим.

З часом модель привезли до Києва, і її величність із гордістю усім показувала «зроблену з білого сибірського каменю модель величезного алмазу, що зберігається у Петербурзі: розміром він приблизно з голубине яйце і за формою найближчий до конусу».

Серед молодих людей, що бували в будинку Потоцьких, частіше за інших графиню відвідували Франсіско де Міранда і граф Юрій Вієльгорський.

Навчена всім тонкощам флірту, графиня мистецьки лавірувала між обома, викликаючи ревнощі, підігріваючи інтерес і водночас не переступаючи забороненої межі.

«11 лютого. Вечір провів у дружини воєводи Руського графині Потоцької, де зібралося вишукане товариство і подали гарну вечерю з угорським вином (пляшка коштує дорожче шести голландських дукатів] з льохів, успадкованих цією сім’єю від своїх предків. До чого ж, чорт забирай, доходить людське дивацтво!»

«15 лютого. О 10-й годині ранку Нассау, Вієльгорський і я попрямували в печери (наявні в тутешньому монастирі), які в той день мала відвідати імператриця, у зв’язку з чим налагодили освітлення, розстелили килими тощо. У невеликій церкві, через яку входять туди, ми зустріли дружину воєводи Руського, яка також чекала царицю. Наша з нею тривала бесіда стосувалася великої кількості ікон (з окладами із золота і срібла) і мощів, а також поширення безглуздих забобонів. Вона жінка освічена. Потім, щоб скоротати час, зайшли до келії, де відчували себе цілком зручно».

«7 березня. Довго розмовляв із дружиною воєводи Руського, яка здалася мені жінкою дуже живого розуму…»

«9 березня. Дружина воєводи Руського дуже мила з усіма».

«20 березня. За вечерею сидів поруч із господинею будинку, ведучи з нею довгу бесіду про свободу та ін. У мене склалося враження, що вона розуміє ці шляхетні принципи краще і поважає їх більше, ніж будь-хто з її співвітчизників, яких я тут бачив. Ця жінка здалася мені також дуже освіченою, і ми настільки припали одне одному до вподоби, що вона запросила мене на Страсний тиждень до себе на обід, пообіцявши пригостити м’ясом і всім, чого я тільки не побажаю».

«23 березня. Обідав у дружини воєводи Руського, де з поляків та іноземців склалася прекрасна компанія. У розмові час від часу, вдаючись до прихованих натяків, кепкували над тутешньою нацією».

«27 березня. Найняв карету і поїхав обідати до дружини воєводи Руського. Там зібралося доволі численне товариство. Розмова йшла досить уїдлива, на французький манер…»

Так із захопленням писав про Жозефіну у своєму щоденнику Франсіско де Міранда під час перебування в Києві. Граф Потоцький не ревнував, ні. Ще перед поїздкою вони з Жозефіною домовилися одне одного не ревнувати.

Париж і Відень, законодавці мод у Європі в усі часи, ніби кричали:

«Життя надто коротке, воно схоже на подорож, яку потрібно провести весело, комфортабельно і розкуто! Все, що заважає цьому, потрібно ігнорувати. Кохання — частина духовної насолоди в цій подорожі, а її фізична складова — вершина цієї насолоди. Тому геть заборони, геть зобов’язання — їх можна розірвати в будь-який момент!»

Жозефіні більшою мірою подобалися ці тези, Станіслав, хоча цілком і не підтримував їх, десь у глибині душі приймав. Приймав для Жозефіни, але не для себе.

У середині Масляного тижня Потоцькі влаштовували черговий бал. З ранку графиня Жозефіна була зайнята з перукарем, модисткою і камеристкою.

Поруч на канапі сиділа старша дочка Потоцьких Пелагея-Роза. Вона перейняла у матері і батька найкращі риси і якості, і хоча Пелагеї ще не виповнилося й дванадцяти, виглядала вона просто чудово.

Графиня Жозефіна помітно нервувала — аж надто їй хотілося сьогодні постати перед вищим світом у найкращому вигляді. До того ж, вона з помітним трепетом згадувала особливу увагу до себе з боку графа де Міранди під час танців на балу у Наришкіних і тонкі натяки на щось більше…

Але вчора у Браницьких іспанець не з’явився, і це хвилювало Жозефіну.

— Мамо, — перервала її роздуми дочка, — а принц де Лінь буде сьогодні? Він такий веселий і привітний! Мені він дуже сподобався!

— Принц запрошений на сьогоднішній вечір. Чим же він тебе так зачарував?

— Він називає імператрицю Катерин Великим і при цьому так смішно закочує очі! І взагалі, він дуже галантний кавалер, і ми з ним подружилися. Він навіть склав для мене на ходу вірші!

— Дивись не закохайся в нього! Це такий ловелас! — пожартувала Жозефіна.

— Ну що ти, мамо, — надула губки Пелагея. — Він старий для мене — йому вже п’ятдесят років! Просто мені з ним весело і цікаво.

— Його приймають і шанують у всіх європейських дворах. І хоча, як ти кажеш, йому п’ятдесят, у душі — не більше двадцяти.

Увечері під звуки оркестру, привезеного Потоцькими з Тульчина, товариство зібралося у вітальні. Жозефіна та Станіслав зустрічали гостей. Граф Потоцький був у орденському костюмі. Виглядав він урочисто і суворо. Графиня Жозефіна вийшла у ніжно-рожевій вечірній сукні з глибоким декольте на спині. Вона вся, здавалося, випромінювала те чарівне світло, що робить жінку неперевершеною красунею.

Після вечері графиня Потоцька разом з графом де Мірандою і принцем де Лінем пішла грати в карти.

— За всіх часів чоловіки хочуть виглядати такими собі удачниками-спокусниками, — тихо по-французьки вимовив де Лінь. — І це, до речі, викликає заохочення не тільки у чоловіків, а й у жінок.

— Ось як? — Жозефіна уважно поглянула на принца. — Що стосується чоловіків, напевно, це правда, але чому ви такої думки про жінок?

— О графине, подібний висновок мені дозволяють зробити багаторічні спостереження: щойно про чоловіка піде слава завойовника жіночих сердець, негайно росте інтерес до нього всього жіночого товариства. І багато хто з дам готові запурхнути до нього в ліжко — чи то з цікавості, чи то із заздрості, не знаю.

— Сподіваюся, ви такої думки не про всіх жінок?

— Боюся здатися вам неосвіченим, але майже про всіх.

— Ось як? — спалахнула Потоцька. — А як же вірні дружини?

— Усяка цнотлива жінка коли-небудь обов’язково знайде свого завойовника, вона цнотлива тільки тому, що він ще не з’явився.

— Я згоден із принцем, графине, — підтримав де Ліня граф де Міранда. — Зараз у суспільстві більш шановані пані, які мають коханців.

Міранда уважно поглянув ув очі співрозмовниці і тихо додав:

— Це, звичайно ж, ні в якій мірі не стосується вас, графине.

— Дякую за комплімент, графе.

Жозефіна злегка зашарілась і, вклонившись, оголила і без того напівоголені груди. Франсіско де Міранда із захопленням, анітрохи не соромлячись, спрямував туди свій погляд.

Принц де Лінь, звичайно ж, помітив це й, усміхаючись про себе, відклав карти і повідомив присутнім:

— Я, мабуть, пройдуся трохи, але скоро повернуся, так що не нудьгуйте.

Франсіско і Жозефіна кивком голови погодилися.

— Життя швидкоплинне. Ми не повинні квапити його, а з усіх сил намагатися насолодитися кожним днем, кожною хвилиною, кожною миттю. І не просто насолодитися, а зробити його ще гарнішим, яскравішим, святковішим, — довірливо мовив де Міранда, звертаючись до Жозефіни.

— Життя не може складатися із суцільних свят, — заперечила графиня, — швидко набридає.

— Отож-бо! — вигукнув де Міранда. — Тому необхідно створювати собі штучні труднощі, щоби справжні не застали зненацька.

— Але як створювати собі труднощі в коханні?

— Усе дуже просто. Люди розумні не мають права залишатися дилетантами в коханні. Вони постійно повинні прагнути до досконалості. Це стосується як відносин між подружжям, так і між коханцями. Причому головне в інтимних стосунках — розумом відчути насолоду. Особисто я вже давно не так ціную кінцеву мету любовного акту, як дорогу до неї, — Франсіско в запалі взяв руку Жозефіни і ніжно стиснув кінчики пальців. — Ці ласощі незрівнянні ні з чим!

Графиня не вивільнила свою руку і легенько відповіла на його потиск.

— Я ладний створювати собі штучні перепони, розтягувати задоволення, навіть коли жінка готова стати безроздільно моєю. І мушу зауважити, що найзначнішою вважається перемога над доброчесною жінкою або жінкою, яка себе такою вважає.

Нарешті графиня вивільнила свою руку і здивовано запитала:

— Навіщо ви мені це розповідаєте? До якого типу жінок відносите ви мене у своїй класифікації?

— Графине! Ви дуже вродлива і розумна жінка. Я не можу вам брехати: ви мене дуже хвилюєте, і я хочу добитися більшого, ніж просто вашої прихильності до мене.

Така відвертість обеззброїла Потоцьку, вона шукала гідну відповідь і не могла підібрати потрібні слова. Несподівано для самої Жозефіни обличчя її раптом спалахнуло рум’янцем, і вона несміливо промовила:

— Графе, мені подобається ваша чесність, але я не готова оголосити вам зараз своє рішення. Не квапитимемо події.

Залишимо ненадовго засніжений Київ із нескінченними святами і полинемо до Варшави.

25 лютого 1787 року король Станіслав Август, він же граф Понятовський, із численним почтом виїхав із Варшави на зустріч із Катериною II. До почту входила і графиня Софія де Вітте.

Після дещо одноманітного життя в Кам’янці для неї це була можливість зробити ковток свіжого повітря нових зустрічей, знайомств, балів і розваг. Як і будь-якій вродливій жінці (а вона себе вважала такою), графині Софії де Вітте потрібно було постати перед вищим суспільством, вислухати свою порцію компліментів. Уперше Софія вирушала у подорож на схід від Кам’янця. Нарешті вона побачить Київ, про який їй розповідав батько в тому далекому житті в Стамбулі. Побачить і імператрицю Катерину II (її згадувала у своїх розповідях гувернантка мадемуазель Ніко).

20 березня, майже через місяць після початку подорожі, кортеж дістався Фастова, що йменувався королем Хвостовом. Прийоми та зустрічі, надані Станіславу Августу і його почту, були не менш блискучі, ніж почесті Катерині. Феєрверки, бали, святкові обіди супроводжували Станіслава Августа на всьому шляху.

У прикордонному Фастові короля чекав князь Григорій Потьомкін. Кордон Росії з Польщею у ті часи проходив по річці Ірпінь, поблизу Києва, і Фастів із Каневом були польськими.

Князь Потьомкін від імені імператриці і від свого імені привітав польського короля з прибуттям. Софія зі сторони спостерігала за двома колишніми коханцями Катерини: які ж вони різні! Понятовський, інтелігент до мозку кісток, відрізнявся витонченими манерами, до одягу ставився з повагою, голос мав м’який, французька вимова — чудова. Складалося враження, що він сам милувався собою. Потьомкін, навпаки, не надавав своїй зовнішності великого значення, вів себе розкуто, розмовляв голосно і хоча говорив французькою правильно, часто фальшивив. І все ж графиня Софія віддала б перевагу князю Потьомкіну — в ньому відчувалася впевненість у собі й у своїх словах, у ньому вгадувалися ті справжні чоловічі якості, що дозволяють жінці бути спокійною при ньому. І навіть його деяка неохайність не викликала у Софії негативних емоцій, радше навпаки, говорила про творчий розмах його всебічної натури. І складалося враження, що це не король Польщі зустрічає гостя на своїй території, а навпаки, господар — Потьомкін, а Станіслав Август — гість.

Після урочистої вечері князь відкланявся і відбув до Києва.

Наступного дня королівський поїзд досяг кінцевої мети своєї подорожі — Канева. Палац, приготовлений для почту в Каневі, був хоч і невеликий, але дуже затишний.

Отже, два височайші двори, розташувавшись неподалік один від одного, чекали, коли Дніпро звільниться від льоду. Чекати довелося більше місяця. На перший погляд здавалося, що весь цей час і царський двір у Києві, і королівський двір у Каневі вели безтурботне, розгульне життя, наповнене розвагами, балами і званими обідами. Насправді йшла дуже тонка дипломатична гра. І це тільки здається, що життя при дворі нудне, одноманітне і безпечне. Життя при дворі — це важка служба, складніша, ніж чиновницька або військова. Постійна напруга, острах зробити помилку в жесті, слові, одязі, необхідність, як у шахах, передбачити подальші ходи імператорів і їхніх наближених — це і є придворне життя.

Через тиждень Понятовського з візитом відвідав граф Безбородько.

A Sa Majeste, le Roi de Pologne, mon cher firere («Його величності королю Польщі, моєму дорогому братові») — було написано на конверті, доставленому з Києва.

Прочитавши послання, король помітно повеселішав.

Станіслав Понятовський, племінник і тезка короля, запросив усіх бажаючих на незвичайну рибалку у село Пекарі на річці Рось. Графиня Софія вирішила їхати разом з усіма, і не пошкодувала про це.

Повернулися «рибалки» дуже збуджені і веселі. У возі вони привезли величезну рибину — понад десять футів (три метри) завдовжки. За вечерею розповідь почав Франсіско де Міранда.

— Там зібралося безліч народу, 6 чи 7 тисяч осіб, які ловили рибу наступним чином. Кожна групка складалася з чотирьох осіб: двоє спеціально принесеними для цієї мети сокирами вирубують у льоду прямокутний отвір, а двоє інших натягують на двох довгих жердинах сіті. Риба, якої у цій дрібній річечці не полічити і якій, до того ж, загородями перекривають шлях до Дніпра, підпливає до отвору подихати повітрям і потрапляє в сіті. Отож, за короткий час (і ми це спостерігали) наловити її можна незліченно. Ловлять в основному рибу трьох сортів: щось на зразок форелі, макрель і осетрів. Напередодні улов склав понад 800 возів, причому кожен тягли два бики або пара коней. Зловлену рибу відразу ж розвозять по домівках, де жінки її негайно солять.

— Там панує таке пожвавлення, незважаючи на холод! Почастували нас обідом, приготовленим дружинами рибалок, — дуже смачно! — додала Софія.

21 квітня імператриця Катерина II святкувала свій день народження. Натовпи народу з самого ранку заповнили сад перед Царським палацом (ще за тиждень до цього по Києву пройшов слух, що буде безкоштовне частування).

«Перед палацом на площі поставлені були чани з вином, медом і пивом та підвішені біля гульбищ білі хліби і різні риби, а на зроблених до того навмисно столиках покладені були на всіх смажені м’яса, яблука, сливи й інші їстівні припаси для народу. За даним дозволом, усі заходилися розділяти ті їстівні та питні припаси, а для недопущення в цьому випадку одного другим образи поставлені були караули», — записав Капніст.

Свято завершилося балом і феєрверком.

22 квітня на Подолі панувало пожвавлення. Ще б пак! Після тримісячного бурхливого життя, балів, гарматної стрілянини царський поїзд залишав Київ. Дворяни, міщани, купці і ремісники зібралися по обидва боки Дніпра проводити гостей. Галерний флот уже стояв на якірній стоянці в очікуванні пасажирів. Близько вісімдесяти судів розташувалися напроти Братського монастиря. Особливо вирізнялися сім величезних галер. На цих плаваючих у римському стилі палацах імператриця та її почет повинні були, за задумом князя Потьомкіна, потрапити до його казкової країни. Романтик, фантазер, але при цьому вельми діяльна людина, Потьомкін прорахував усе до дрібниць: після тряски в закритих зимових екіпажах відчути насолоду неквапливого руху на галерах, милуючись українською природою, що пробуджується після зимової сплячки. А якщо додати до цього ще й творіння рук людських у вигляді нових міст, фортець, кораблів і доріг, то можна справді повірити в диво.

Дещо окремо стояла галера «Дніпро» — вона була найошатніша і найвитонченіша. 33-метрове судно блищало на сонці золотим різьбленням прикрас, позолоченими скульптурами. У кормовій частині, в надбудові, розміщувалися обідній зал на 10 персон, загальна вітальня, бібліотека, концертний зал і 8 великих світлих кают. Спальні на галерах були оздоблені тафтою і китайським шовком, у кабінетах стояли столи червоного дерева, а вбиральні були забезпечені водопроводом. На палубі спорудили балдахін з червоної затканої золотом парчі, прибраний у східному стилі килимами, низькими диванами і подушками. Ще більше вражала роззяв на березі величезна галера «Десна». Вона була вдвічі довша за «Дніпро», з безліччю надбудов, і за пишністю навіть перевершувала його: справжні пальми, прислуга в одязі, що відливав золотом, золоті столові сервізи, оркестр інструментальної та рогової музики під керуванням знаменитого італійського композитора Джузеппе Сарті. Інші п’ять галер були трохи менші за «Дніпро». Спритні матроси віртуозно виконували команди офіцерів на палубах.

Станіслав і Жозефіна Потоцькі не брали участі у прощанні Катерини в Печерській лаврі і Софійському соборі, а відразу вирушили на Поділ. Відпустивши свою особисту карету (до Канева візник добирався звичайним сухопутним шляхом), Потоцькі приєдналися до принца Нассау і графа Кобенцеля, які вже прибули на пристань.

Люди, що товпилися навколо, жваво обговорювали, хто на якій галері слідуватиме далі.

— Катерина займе найбільшу, «Десну»! — вигукнула молода жінка.

— Та ні ж! — заперечував їй чоловік середніх років. — Бачите, «Дніпро» стоїть осторонь, він і призначений для імператриці.

— А ось ми зараз дізнаємося в офіцера. Пане офіцере! — гукнула жінка офіцера, що проходив повз.

— Слухаю вас, пані.

— У нас виникла суперечка, який корабель призначений для імператриці.

— Імператорська галера — «Дніпро», а на «Десні» містяться ресторація і бальна зала, — пояснив офіцер.

— А князь Потьомкін буде на одній галері з Катериною? — не вгамовувалася брюнетка.

— Це — військова таємниця, — усміхнувся офіцер. — Але вам скажу, якщо назвете своє ім’я.

— Галина, — зніяковіло відповіла та.

— Так от, Галино, князь буде на галері «Буг».

— А ви, пане офіцере, теж берете участь у поході?

— Звичайно! Мій «будинок» — «Снов», на ньому не буде пасажирів, тому що це дуже секретна галера, — насупивши брови, грайливо повідомив офіцер.

Роззяви навколо відразу зацікавилися: що ж на ній таємного?

— Панове, — продовжував свою гру офіцер, — ви ставите мене в незручне становище. Прошу нікому з гостей цього не повідомляти: у нас госпіталь і аптека.

Жарт явно вдався, і багато хто з присутніх голосно розсміявся. Засміявся і граф Станіслав, якому сподобався веселий офіцер.

Незабаром під шум натовпу, дзвін і марші оркестрів з галер під’їхала карета імператриці. Завантажившись у шлюпки, Катерина з почтом перебралася на «Десну», де був влаштований прощальний обід. Після обіду флотилія вирушила в дорогу.

Потоцькі розмістилися на «Сеймі» разом з іншими іноземними гостями.

— А тут досить мило, — зазначила графиня Жозефіна.

Справді, апартаменти, призначені Потоцьким, складалися з великого кабінету з меблями червоного дерева та кількох низьких диванів і затишної спальні, оздоблених у східному стилі шовком. Залишивши дружину з прислугою розбирати речі, Станіслав вирушив обстежувати галеру.

Галера була досить велика. На ній, крім комфортабельних кают, були загальна вітальня, бібліотека і концертний зал. Корма «Сейму» (втім, як і решти галер) була прикрашена різьбленими фігурами сирен, тритонів, амурів і русалок.

Піднявшись на палубу, граф сів у крісло під балдахіном і, слухаючи оркестр, замилувався десятками маленьких шлюпок, дубів і човників, що снували між величезними кораблями, доставляючи знатних пасажирів у разі необхідності з однієї галери на іншу. Замикали флотилію галери спеціального призначення: кухонні, водовики, аптечна, лікарняна і конюшня — усе своє вожу з собою. У кінці плелися з десяток барж із провіантом.

Через три дні царська флотилія прибула до Канева.

Король Речі Посполитої Станіслав Август на вороному жеребці, укритому розшитою попоною, чекав імператрицю на березі. Софія помітила, що нервозність господаря передалася тварині, і жеребець не міг встояти на місці, гарцюючи і киваючи головою.

Нарешті, імператорська галера «Дніпро» кинула якір — з берега пролунали привітальні гарматні залпи. Кілька шлюпок відчалили від «Дніпра», і Станіслав Август із придворними по берегу попрямували їм назустріч. Поки йшло взаємне представлення супроводжуючих, графиня Софія мала можливість уважно роздивитися знамениту німкеню. Катерина була одягнена в кунтуш із шовкової, затканої золотом тканини лілового кольору, з довгими, відкидними назад рукавами. На голові була егретка з великими діамантами. На грудях — Андріївська стрічка, Георгіївська і Володимирська зірки. «Не знаю, якою вона була в молодості, — подумала Софія, — але зараз вона не виглядає жінкою, в яку закохуються в пошуках любовних утіх, радше, для службового зростання. Ні, вона не витримує ніякого порівняння з королем, хоча дивиться на нього досить грайливо».

— Графиня Софія де Вітте, — Понятовський представив її Катерині.

Софія присіла в глибокому реверансі.

— Сподіваюся, ваша величносте, вам не було нудно протягом двох місяців чекати нашої зустрічі у такому прекрасному оточенні, — усміхнулася Катерина, повернувшись до короля.

— Звичайно, ваша величносте, але смію зауважити, що і ви не надто прихильні до людей похилого віку, — Станіслав Август недвозначно натякнув на молодого фаворита Мамонова.

— Згодна, — засміялася імператриця, — молодь надихає на несподівані, авантюрні вчинки, а зі старими можна говорити тільки про болячки.

Після офіційної частини зустрічі в апартаментах король і імператриця усамітнилися в кабінеті.

— Двадцять вісім років ми з тобою не бачились, Станіславе, — мовила Катерина, залишившись із королем наодинці. — Чи ти кохаєш мене, як і раніше?

Станіслав Август уважно поглянув ув очі Катерині, він намагався зрозуміти: жартує вона чи ні.

— О Като! — зітхнув Понятовський, — стільки води витекло з тих часів…

Катерина, яка звикла до компліментів і чекала зовсім не такої відповіді, здивовано підвела очі.

— Ти хочеш сказати, що я сильно змінилася? Або, може, постаріла для тебе?

«Вона справді здорово змінилася і постаріла», — подумав Станіслав Август. Але визнати це вголос означало поставити під загрозу не лише своє майбутнє, а й долю всієї держави.

— Като, ти ж знаєш, що перше кохання залишається у серці назавжди. Але після стількох років тепер ми навряд чи можемо говорити про кохання.

В очах Катерини блиснув недобрий вогник.

— Що ж, може, ти і маєш рацію, — і тут же перейшла з королем на «ви». — Отже, ваша величносте, що Польща хоче запропонувати нам, враховуючи поточні події?

Понятовський відчув, що помилку все-таки допустив.

— Я розумію, Като, що розпочата тобою подорож викличе війну з Портою. Тому пропоную військову допомогу — сорок п’ять тисяч багнетів.

— Добре, ваша величносте, — із сарказмом відповіла імператриця. — Ми подумаємо над вашою пропозицією.

Це означало, що переговори закінчені.

Коли король та імператриця вийшли з каюти, графиня Софія помітила, що обидві короновані особи очевидно не задоволені результатами зустрічі.

— Ми обоє дуже змінилися за той час, поки не бачилися, — тільки й змогла роз’яснити присутнім Катерина.

І хоча на святковому обіді на галері «Десна» Понятовський сидів по праву руку від німкені, було помітно, що зірка польського короля згасає.

Увечері Станіслав Август влаштував грандіозний бал, але Катерина категорично відмовилася ощасливити запрошених своєю присутністю. Коли гості зібралися в залі, граф і графиня Потоцькі запросили всіх відвідати Тульчин на зворотному шляху до Варшави. Станіслав Август це запрошення прийняв, зазначивши, що спочатку збирався заїхати в гості до Потоцьких по дорозі до Канева.

А королевою балу стала графиня Софія де Вітте. Весь вечір найпильнішу увагу їй надавав князь Потьомкін. Коли стемніло, король і князь запросили всіх помилуватися «невеликим», як вони висловилися, феєрверком.

Канівська гора раптом «ожила»: спочатку слабкі вогники висвітлили її верхівку, потім кількість вогнів почала зростати, і коли десятки тисяч ракет перетворили ніч на день, з гори численними струмками потекла розпечена лава. Це палала горюча речовина, заздалегідь залита у спеціальні канавки — імітація вулкана була повною! (Відчувалася рука майстра-фантазера князя Потьомкіна.) Софія, перебуваючи в цей момент недалеко від князя, голосно заплескала в долоні. Князь і сам був дещо приголомшений — навіть він не міг припустити, що все вийде так чудово!

— Графине, — звернувся він до Софії, — запрошую вас продовжити з нами подорож по Дніпру. Ви побачите ще багато цікавого.

— Залюбки, князю. Тільки попрощаюся з королем.

— Отже, до завтра, — поцілував руку графині Потьомкін.

Уранці наступного дня Софія зайняла щойно звільнену Потоцькими каюту на «Сеймі» (Станіслав і Жозефіна вирушили до Тульчина готуватися до урочистої зустрічі високопоставлених гостей).

Через зустрічний вітер флотилія просувалася вперед дуже повільно, часто зупинялася. Тим не менш, через чотири дні досягли Кременчука. Це було перше місто на шляху мандрівників, де Потьомкін був повноправним господарем. Святковий натовп радісно зустрічав гостей на березі. Проїхавши повз полки, що віддавали честь, повз городян і духовенство, царський кортеж зупинився в дубовому гаю біля нового палацу, побудованого Потьомкіним.

Через три дні Катерина II напише в Петербург:

«Шкода, що не тут побудований Петербург! Я провела три дні у великому, гарному і чарівному будинку, збудованому фельдмаршалом князем Потьомкіним поблизу прекрасного дубового гаю і саду, в якому є грушеві дерева такої висоти і товщини, яких я зроду не бачила, і всі в цвітінні. Я думаю, що безперечно тут найпрекрасніший клімат у всій Російській імперії. Кременчук — найпрекрасніша місцевість, яку тільки я бачила у своєму житті. Ми знайшли тут розташованих у таборі 15000 осіб чудового війська, яке тільки можна зустріти. Я тут дала бал, на якому було принаймні 800 чоловік».

До сказаного можна додати, що поряд з палацом був виритий ставок, дно якого виклали кольоровим мармуром, спорудили купальню і розкішний павільйон. У павільйоні розташувався оркестр із хором під управлінням знаменитого італійця Сарті, запрошеного до України Потьомкіним для створення в Катеринославі першої в державі музичної академії.

Графиня Софія пам’ятала про запрошення Станіслава Августа і графа Потоцького відвідати маєток у Тульчині і, залишивши імператрицю, князя Потьомкіна і численний почет у Кременчуці, попрямувала в кареті на захід, їхали швидко, і в Немирові графиня наздогнала королівський поїзд.

У Тульчині Станіслава Августа і його наближених уже давно чекали.

Граф Потоцький приймав короля зі змішаним почуттям. З одного боку, він вважав, що Станіслав Август не зміг згуртувати навколо себе польських магнатів. Наслідком того і став Перший розділ Польщі. Сам Потоцький змушений був продати і свої землі, і землі Жозефіни, які відійшли до Австрійської імперії.

З іншого боку, як гостинний господар він хотів прийняти короля і весь його почет за найвищим розрядом. Уперше Тульчин зустрічав таку кількість знатних осіб.

Опівдні 17 травня на околиці Тульчина з'явився королівський кортеж. Попереду їхала почесна варта надвірних улан Потоцького, одягнених у святкові мундири. Перед каретою короля — коронний маршал, сенатор Олександрович із піднятою рукою із жезлом. За ним — конюший і стременні при шаблях. Королівська карета, прикрашена гербами, була запряжена шестіркою коней із чубчиками на головах, у золотистих шорах, кучер і форейтор — у ферезіях. За каретою короля слідували ще двадцять карет придворних. Замикала процесію королівська гвардійська варта.

Був чудовий сонячний травневий день. Софія визирнула з вікна карети і заплющила очі.

— Що це так блищить?! — запитала вона свою супутницю, графиню Чарторийську.

— Це дах графського палацу. Граф зробив його з міді і по великих святах начищає до блиску.

Граф Потоцький зустрічав короля в центрі Тульчина біля обеліска, встановленого на честь приїзду Станіслава Августа. За ним стояла рота почесної варти — гайдуки з сокирами. В очікуванні свята зібралось багато народу. Після привітальних промов граф Станіслав, звертаючись до короля, оголосив:

— Ваша величносте! Відтепер усі, хто проживає на відстані однієї милі (8 км) від цього обеліска, вважаються вільними громадянами! Управляючому наказую видати цим людям відповідні документи.

Тільки-но він закінчив, як з десятка гармат вирвалося полум’я — це був салют на честь короля.

Багатоголосе «ура!» пронеслося над площею. Люди обіймались і цілувалися. «Віват, король!», «Віват, граф Потоцький!».

Граф Станіслав запросив короля і його почет до палацу.

Під’їжджаючи, графиня де Вітте уважно оглянула споруду здалеку — надто багато вона чула про неї! Ну що ж, дійсно дуже непогано… Двоповерховий головний корпус і два флігелі — праворуч теж двоповерховий, ліворуч — одноповерховий. Ще кілька службових будівель, що гармонійно вписуються в ансамбль. І все ж Софія очікувала більшого. Яким же було її здивування, коли під'їхавши, як вона вважала, до головного корпусу і проїхавши через арку в центрі будівлі, вони опинилися на справжній палацовій площі! Те, що вона прийняла за головний корпус, виявилося лише правим флігелем основної палацової споруди, а у флігелях, як вона дізналася пізніше, розмістилися конюшня, манеж і театр.

У центрі палацової площі, виграючи райдугами на сонці, розбризкуючи дрібними краплями, здіймався вгору фонтан Афродіти — богиня краси і кохання виходила з морської піни в оточенні дивовижних тварин.

Головний корпус палацу з’єднувався дугоподібними галереями з двома флігелями. Від палацової площі до Домініканського костелу простяглася тіниста тополина алея. Усе, здавалося, було на своєму місці.

Вишколені слуги відразу ж зайнялися високими гостями.

Графині Софії де Вітте виділили три кімнати: спальню, вітальню для прийомів і кімнату для служниці. Слуги занесли її речі, і майже відразу ж дворецький попередив графиню, що на четверту годину пополудні призначений обід.

Рівно о четвертій графиня Софія спустилася до зали.

Стіл був сервірований на 80 персон, але бути присутнім на обіді в якості глядачів могли всі тульчани, одягнені в пристойне вбрання. З нагоди приїзду короля був виставлений золотий сервіз. Кондитери майстерно виготовили з солодощів герб королівства, родові герби короля та графа Потоцького і розмістили в центрі столу. Обід (на французький манер) складався з семи змін страв. Кожну страву урочисто виносили під суворим наглядом метрдотеля. І сукупність страв кожного з семи розділів трапези разом із сервіровкою столу являла собою якийсь витвір мистецтва. Гості милувалися вишуканістю кожної страви, потім їх несли на кухню, розрізали і підігрівали. Після кожної зміни стіл повністю звільнявся, змінювалася навіть скатертина, що також брала участь у загальній композиції.

На першу зміну страв подали суп і форель у шампанському. Король сидів у центрі столу поряд із господинею, графинею Жозефіною. Станіслав Август постійно нахилявся до графині і щось шепотів їй на вушко. Після кожної його фрази Потоцька то голосно сміялася, то кокетливо усміхалася, то гордовито фиркала, то, соромлячись, відверталася.

На другу зміну подали м’ясо, засмажене великими шматками, птицю цілком і біфштекс, приготований за рецептом особистого кухаря короля Станіслава Августа. Після цього запропонували овочеві салати, спаржу, устриці і сир із пліснявою (особливі французькі ласощі). Багато хто з гостей, відчувши його запах, закривали носи серветками. Граф Потоцький з особливим задоволенням узявся за сир, навіть прикрив від задоволення очі, підкреслюючи цим вишуканість свого смаку. Його підтримали король і Жозефіна. Софія з цікавості взяла невеликий шматочок сиру і відправила його до рота. І хоча їй важко було це зробити, вона подолала себе. Результат приголомшив графиню — це було справді здорово: ніжний сир просто танув у роті, а незвичний запах надавав йому особливу пікантність. Кожна страва доповнювалася певним сортом вина. Граф Потоцький знався на винах і безпомилково визначав, яке вино зможе тонко підкреслити смакові якості тієї чи іншої страви. Потім подали десерт з лікерами. Коли здавалося, що все закінчено, граф і графиня Потоцькі запросили гостей до золотої зали палацу, де їх чекали кава, фрукти, коньяк і морозиво. Веселощі були у розпалі. Намагаючись здаватися непомітною, графиня Софія тихенько вислизнула із зали і вирішила пройтися по палацу. Прогулюючись по залах палацу, можна було вивчити всю античну міфологію. Софія розчулилася, завітавши до зали Гери і Зевса, — повіяло дитинством, батьківщиною. Усі статуї, картини, взагалі, все оздоблення цих залів було ретельно підібрано, з великим смаком і вигадкою.

«Яка розкіш!» — захоплювалася Софія, затримавшись у залі Афродіти.

— Подобається?

Від несподіванки Софія здригнулась — граф Потоцький непомітно зайшов до зали.

— Але ж у всій цій красі є частка і вашої провини.

— Моєї? — здивуванню Софії не було меж. — Яким же чином?

— Усе просто, графине. Коли будувався палац, мої архітектори Лампі і Латур продзижчали мені вуха про небувалий успіх графині де Вітте в Парижі і про те, що ви, дорога графине, привнесли у світову столицю мод моду на все грецьке.

— Ось як! — Софія дещо зніяковіла. — Але щоб з такою витонченістю створити ці зали, потрібно і самому хоча б трішки любити античний світ!

— Не приховуватиму, в університеті я дуже захоплювався Стародавньою Грецією та Стародавнім Римом. До речі, у мене досить непогана бібліотека, дозвольте я вам її покажу.

— Залюбки подивлюся, — відповіла графиня.

Граф Станіслав і графиня Софія пройшли до бібліотеки Потоцьких. Звичайно ж, граф применшив, сказавши «непогана». Бібліотека була чудова! Більше десяти тисяч книг, безліч старовинних документів з родового архіву, кореспонденція Потоцьких. Серед безлічі томів майже тисячу складали книги з історії Стародавнього Риму та Стародавньої Греції.

— А у нас вдома, в основному, книги про балістику, теологію, фортифікацію, архітектуру. Ну і, звичайно, історичні книги про Нідерланди і Бельгію (походження чоловіка зобов’язує), — тихо промовила графиня Софія.

Коли Софія спробувала дістати книгу, що зацікавила її, Потоцький відразу прийшов їй на допомогу — їхні руки торкнулися одна одної. Софії здалося, що рука графа затрималася на її руці трохи довше, ніж було необхідно. Графиня обернулася — Станіслав спокійно дивився їй в очі.

— Пані, це гучна поема Джамбаттисти Маріно «Адоніс». Дозвольте піднести її вам у дарунок.

— Дякую вам, графе, — Софія повільно вивільнила свою руку. — Ви дуже люб’язні.

У цей момент до бібліотеки увійшла графиня Жозефіна з гостями.

— Ось ви де заховалися, — весело защебетала Потоцька. — Його величність уже почав хвилюватися, куди поділися господар і графиня де Вітте.

— О графине! Я захоплена вашим палацом! — вигукнула Софія.

— Люба моя, приїжджайте до нас після всієї цієї колотнечі, — відповіла Потоцька. — Ми зможемо приділити вам значно більше часу, і ви побачите, як тут чудово. Сподіваюся, ми з вами подружимося. А зараз запрошую всіх до театру. Сьогодні у нас опера Глюка «Ехо і Нарцис».

Уночі Софія довго не могла заснути. Що означало рукостискання графа? Може, їй просто здалося? У будь-якому випадку, подобається він їй чи ні, починати швидкоплинний роман було не в її правилах (занадто високо вона себе цінувала), а на більше в їх положенні розраховувати не можна. З цими думками Софія і заснула.

Уранці наступного дня Станіслав Август вийшов у вітальню в розкішному мисливському костюмі. Костюм чудово сидів на королі. У таких же костюмах, тільки скромніших, були і придворні.

Несподівано з вуст присутніх вирвався вигук захоплення — у вітальню увійшла Софія. Якщо королю мисливський костюм додавав мужності і войовничості, то графині він був напрочуд до лиця. Газовий шарф, прив’язаний до високого фетрового капелюшка, оксамитова курточка, що підкреслювала її гарні груди, атласна спідниця і невисокі чобітки — все це викликало пильну увагу і захоплення присутніх чоловіків. Граф Потоцький, побачивши грекиню, затріпотів, але швидко відвів очі і подав мисливським рогом сигнал на збір.

Негайно слуги підвели коней до мисливців, допомогли піднятися на них, привели мисливських собак. Аристократичні хорти грейхаунди і галасливі гончаки англійські фоксхаунди, передчуваючи полювання, заповнили шумом і гавкотом площу перед палацом.

Графиня Софія не вперше була на полюванні, але той розмах, з яким готувалися до цього дійства в Тульчині, вразив її. Граф Потоцький дуже вміло керував усім і всіма: борзятники і вижлятники разом зі зграями хортів і смичками гончих псів через заїзних і доїжджачих суворо виконували всі його команди. Граф розчервонівся і в ролі ловчого, керівника полювання, був прекрасний. Графиня де Вітте була недалеко від нього, і їй здавалося, що ніякої логіки, ніякого порядку немає в рухах цього натовпу — людей на конях і великої кількості псів. Тільки пізніше вона зрозуміла, що це — свого роду мистецтво, навіть, якщо хочете, наука зі своїм колоритом, зі своїми звуками і командами, влучною і не завжди упередженою мовою псових мисливців.

Як би там не було, до кінця дня здобич мисливців становили дві косулі, дві лисиці і п’ять зайців-русаків. Після закінчення полювання всі його учасники попрямували до літнього будиночка Потоцьких недалеко від Тульчина. Полювання було однією з пристрастей графа Станіслава, тому будинок, поряд з літньою резиденцією, за сумісництвом був і мисливським будинком. Двоповерховий маєток на березі великого озера мав одну особливість — можливість виходу на воду прямо з підвалу палацу.

— Графе Станіславе, ви знову нас здивували, — звернувся до Потоцького король Станіслав Август. — І це вже втретє за два дні.

— Ваша величносте, — уклонився Потоцький, — нічого дивного я не бачу. Просто коли живеш далеко від столиці, хочеться створити собі трохи комфорту і задоволення, якого ми позбавлені на периферії.

— Годі, графе. Іноді мені здається, що столиця перемістилася до вас у Тульчин, судячи з відгуків, які я чув у Варшаві від шляхтичів, котрі відвідали ваш палац.

— Ми завжди раді гостям, ваша величносте. І хочемо, щоб вони відчували себе у нас як удома.

Поки мисливці знайомилися з мисливським будиночком, слуги зайнялися обробкою дичини. Одну косулю вирішили засмажити на рожні, найніжніші частини іншої косулі і зайців шеф-кухар готував окремими великими шматками за мисливським рецептом.

Мисливці сіли за столи, прикрашені квітами дивовижних забарвлень, слуги обносили гостей усілякими стравами. Граф Потоцький подбав про всіх присутніх, особливо про тих, для кого їжа з дичини була важкою: їм запропонували індивідуальні страви за бажанням. Це були і грудки рябчиків із соусом з мадери, і голуби, фаршировані телятиною, і куріпки, смажені у сметані, і рубець з ягняти, і всілякі рибні страви.

Вінцем програми стали димлячі шматки м’яса косулі і заячина у винно-кривавому соусі, доповнені старими винами з льохів графа і достатком овочів і фруктів.

— Панове! Здоров’я короля! — вимовив тост граф Потоцький.

— Віват! Віват! Віват! — пролунали збуджені вигуки.

— Здоров’я графині і графа Потоцьких! — відповів другим тостом Станіслав Август.

І знову дружнє «віват!» рознеслося під склепіннями будинку.

Після вечері Потоцький запропонував усім пройти до підвалу, де вже стояли підготовлені для прогулянки човни. Коли човни опинилися на середині озера, казковий феєрверк розфарбував вечірнє небо.

Наступного дня графиня Софія де Вітте вирушила до Херсона, щоб там приєднатися до імператорського кортежу.

А поки Софія де Вітте гостювала у Потоцьких, поблизу села Койдаки відбулася зустріч Катерини II і австрійського імператора Йосифа II, який подорожував, як завжди, під ім’ям графа Фалькенштейна. Йосиф II приєднався до царського поїзда, і подальшу подорож короновані особи здійснювали разом.

— Графиня Софія де Вітте, — представив князь Потьомкін грекиню імператору Йосифу II, коли та прибула до Херсона.

— Ми знайомі, — усміхнувся імператор, — причому не тільки я, а й моя сестра Марія Антуанетта. А у нас із графинею взагалі близькі стосунки.

Катерина і Потьомкін запитливо поглянули на цесаря.

— Ой, вибачте. Зараз усе поясню. Мені дуже лестить ставлення графині до мене. Коли я перебував біля Кам’янця, графиня прислала мені в подарунок кошик стиглих українських вишень. Це залишиться в пам'яті на все моє життя. Кращого визнання в мені простої людини не було.

— Так, ваша величносте, — підтримала Йосифа Катерина. — Це дорогого варте.

Через якийсь час графиня Софія де Вітте знову зустрілася з князем Потьомкіним.

— Князю, у всіх ваших перетвореннях відчувається творча натура. Я захоплена вашою фантазією та неординарним мисленням. Але в мене теж виникла цікава, на мій погляд, ідея.

— Слухаю вас, графине.

— У Балаклаві та інших містах Тавриди проживає багато моїх співвітчизників.

— І що ж?

— Як ви дивитеся на те, щоб для зустрічі імператорів створити амазонську роту? Я думаю, для цього знайдеться сотня-друга вродливих грекинь.

— О! Якщо вони будуть такі ж прекрасні, як ви, це буде справді чудове видовище! — вигукнув князь. — Відправляйтеся негайно до Балаклави і втілюйте свій план. Усі витрати беру на себе. А у випадку, якщо високопоставленим гостям сподобається ваша затія (а я в цьому не сумніваюся), ви отримаєте щедру винагороду.

— Спасибі, князю. Я мрію це зробити з любові до моєї Греції!

Графиня Софія веліла негайно закласти екіпаж і вирушила до Криму.

По дорозі вона обмірковувала вбрання амазонок, зброю, прикраси для коней. Спочатку їй хотілося, щоб амазонки були тільки в коротких спідничках, а верх — оголений. Гарні груди, здавалося їй, додадуть пікантності і наблизять дівчат до образу справжніх амазонок. Але незабаром вона змушена була визнати, що це надто сміливе рішення, адже серед амазонок напевно виявляться молоді заміжні жінки.

Наготу вона вирішила прикрити прозорими повітряними накидками. Але й ця затія їй не сподобалася. Врешті-решт вона прийшла до такого варіанту: високі замшеві чоботи, коротка спідниця малинового кольору і легка курточка, що закриває плечі і груди, але без всяких зав’язок. «При їзді риссю груди злегка відкриватимуться — це буде дуже і дуже привабливо», — усміхнулася про себе Софія.

На голові має бути який-небудь легкий шолом із пером. Половина дівчат — з арбалетами, а половина — з легкими рушницями.

Після приїзду до Балаклави графиня де Вітте, маючи рекомендаційного листа князя Потьомкіна, відразу звернулася до командира балаклавського грецького полку підполковника Чапоні.

— Хайре, пане підполковнику! — привіталася грецькою Софія.

— Хайре! — здивовано відповів офіцер.

— Я знаю, що ви відповідальні за підготовку зустрічі високопоставлених гостей. Але князь Потьомкін вирішив внести в це дійство щось таке, що запам’яталося б і гостям, і всім нам.

— Ось як? — підполковник з легкою недовірою глянув на Софію. — Цікаво буде дізнатися.

— Сподіваюся, у вас знайдеться сотня гарних дівчат і жінок, — з усмішкою сказала Вітте.

— Тут розташований грецький полк, графине, — блиснув очима командир. — А невродливих грекинь не буває.

— Ну, не кип’ятіться, підполковнику, іншої відповіді я від вас і не очікувала, адже я сама грекиня.

— Я це відразу зрозумів, графине. І тепер я весь увага.

— Князь Потьомкін доручив нам з вами створити амазонську роту.

— Скільки у нас часу, графине?

— Тиждень, може, днів вісім.

— Боюся, що створити щось пристойне у нас не вистачить часу, а ганьбитися неякісною роботою не в моїх правилах.

— Чому ж ви так невпевнені в успіху?

— Дуже складний матеріал ці жінки, якщо були б чоловіки, тоді інша справа!

Тепер настав час ображатися Софії.

— Тихіше, підполковнику. Ви щойно з неприхованим захопленням говорили про грекинь — самі собі суперечите.

У цей час до них наблизився капітан із вродливою жінкою, що ніжно тримала його під руку.

— Дозвольте представити, графине, — мій заступник капітан Сарандакі з дружиною Оленою.

— Ось ми зараз і запитаємо у капітана та його дружини думку про нашу справу, — усміхнулася Софія.

Вона знову виклала мету свого приїзду.

Олена відразу ж заплескала в долоні — так їй сподобалася ідея. Капітан був стриманішим.

— Можна спробувати, — погодився він. — Зрештою, ми нічого не втрачаємо.

Звістка про створення амазонської роти швидко облетіла селище. Навіть Софія не очікувала, що жінки так швидко відгукнуться на заклик зібратися. Але ж це були офіцерські дружини і діти, що не гірше за своїх чоловіків і батьків розуміли, що таке тривога, що таке дисципліна. Саме вони, подумки беручи участь у всіх військових справах своїх рідних, відчували неповноцінне використання себе у цьому бурхливому вирі подій.

І коли Софія оголосила про участь у майбутній зустрічі імператорів не просто в якості статистів, а активних дійових осіб, захопленню жінок не було меж.

Зібралося більше двохсот жінок і дівчат.

Графиня де Вітте запропонувала командування ротою взяти на себе Олені Сарандакі, і майбутній амазонський загін пристрасно її підтримав. Але перш ніж Олена почала підбирати дівчат-наїзниць, Софія відібрала інтендантський загін. Необхідно було швидко зшити вбрання амазонкам (роздобути тканини, взуття, продумати прикраси). На час підготовки роти до виступу потрібні були няньки для маленьких діточок, щоб їхні матері могли спокійно займатися такою незвичною для них справою — навчитися їздити верхи, тримати зброю. Підполковник Чапоні виділив кілька людей на допомогу жінкам для підготовки коней і навчання їзді верхи. Загалом робота закипіла.

Тиждень пролетів дуже швидко.

22 травня царський кортеж прибув до Севастополя. Приїхала туди і графиня Софія де Вітте.

— Усе гаразд, — прошепотіла вона князю Потьомкіну.

Потьомкін запросив гостей до інкерманського палацу, побудованого прямо на скелі. Звідти відкривався чудовий краєвид і на місто, і на бухту.

Вишколені офіціанти, віртуозно лавіруючи між столиками, подали вишукані страви та шампанське.

— Здоров’я імператриці й імператора! — проголосив князь Потьомкін.

— Віват! — підтримали гості.

Потьомкін звернув увагу присутніх на місто. Видовище справді було приголомшливе: міські укріплення, верфі, пристані, велика кількість будинків, адміралтейство, церкви, напрочуд зручна бухта — все це говорило про те, що тут уже майже готова військова база.

— Віват, князь Потьомкін! — виголосив Йосиф II, усміхаючись. Після того як усі осушили келихи, він звернувся до імператриці.

— У цій бухті не вистачає лише маленької дрібниці — самого флоту.

— Не все відразу, ваша величносте, — відповів за Катерину князь. — Дайте нам ще трохи часу.

У цей момент граф Сегюр, що спостерігав за морем у підзорну трубу, вигукнув.

— Бачу декілька кораблів на рейді!

— Ви все-таки вирішили нас здивувати, князю, — зауважив Йосиф II.

— О ні, ваша величносте, я і сам здивований не менше вашого — звідки тут узятися кораблям? — Потьомкін узяв підзорну трубу і похитав головою.

— На головному кораблі турецький прапор, — Сегюр здивовано поглянув на Потьомкіна.

— Нічого не розумію, — князь дістав хустку і витер спітніле чоло.

Несподівано з гармати на флагманському кораблі з' явився димок, а потім усі почули і звук пострілу. І відразу ж почалася стрілянина з інших кораблів. Гармати стріляли по будівлях на північній стороні Севастополя. Серед гостей почалася легка паніка.

— О Боже, там наші склади з боєприпасами! — закричав Потьомкін.

І справді, в цей момент від влучення ядер у будівлі пролунали потужні вибухи.

Видовище було настільки ефектним, наскільки й страшним: грім від вибухів снарядів, ракети в повітрі, потоки розпеченої лави. А через кілька миттєвостей ракети в повітрі стали більше схожими на феєрверк, і всі присутні побачили в небі два вензелі — Катерини II і Йосифа II.

Усі з подивом і захопленням поглянули на Потьомкіна.

Князь, усміхаючись, показав рукою в бік бухти.

— Панове, дозвольте вам представити: флот Чорноморський.

Тільки тут гості звернули увагу, що гармати на кораблях уже не стріляють, а на флагманському кораблі — не турецький прапор, а кайзер-прапор Потьомкіна.

Софія де Вітте, звичайно ж, чекала від князя чогось незвичайного, але такого видовища навіть вона не могла уявити. Грекиня була в захваті від князя Потьомкіна!

Сам князь розчервонівся від задоволення — вистава однозначно вдалась.

Три лінійних шестидесятигарматних корабля, два п'ятидесятигарматних і десять сорокагарматних фрегатів, три бомбардирські човни, два брандери і двадцять дрібних судів постали у севастопольській бухті.

Князь Потьомкін наблизився до імператриці Катерини II, опустився на одне коліно і припав до її руки.

«Імператриця, — писав увечері Йосиф II у листі фельдмаршалу Лассі до Відня, — була у цілковитому екстазі. Князь Потьомкін на вершині могутності. Севастополь — найпрекрасніший порт, який мені доводилося бачити. У бухті 150 суден, готових до плавання і битв».

Уранці наступного дня Софія вирушила до Балаклави. Вона все ще перебувала під враженням від учорашнього свята. А завтра — її вихід… Тільки б усе вдалося…

Амазонська рота була вишикувана неподалік від Балаклави в містечку Кадик-Кой.

На тінистій алеї лимонних і апельсинових дерев сонячним травневим днем дівчата чекали зустрічі з коронованими особами. Софія зайняла місце в середині загону. Всі хвилювання залишилися позаду. Ротою опанувало почуття єдності, яке відчувають чоловіки-воїни при очікуванні зустрічі з ворогом, коли кожен заганяє свій острах, своє «я» кудись дуже глибоко, і з’являється азарт, непереборне бажання битви, коли відчуваєш лікоть товариша, і все стає єдиним цілим. Тоді загін перетворюється на моноліт і викликає не тільки страх у супротивника, а й повагу і навіть захоплення злагодженими діями цих людей.

Олена Сарандакі ще раз перевірила стрункість рядів.

Софія поглянула на себе, ніби збоку, оцінюючи свій вигляд: коротка курточка-безрукавка із зеленого оксамиту, розшита золотим галуном, була без усяких застібок і ледь прикривала її гарні груди; на голові — білий тюрбан зі страусовим пером. (Звичайно ж, бойові шоломи виглядали б доречно і войовничо, але часу на їх виготовлення не вистачило.) Спідниця з оксамиту малинового кольору.

Коней теж прикрасили. Гриви підстригли так, щоб вони стирчали щіткою, як прикраса шолома, і вплели в них золоті нитки. На ногах коней були білі пов’язки, що надавали їм ще більшої граціозності.

Командир роти Олена вирізнялася серед інших амазонок накинутою на плечі тигровою шкурою.

Вдалині з' явився кортеж. Несподівано від кортежу відокремився вершник у звичайному одязі і швидко попрямував до роти. Не доїжджаючи до командира, він зупинився, здивований побаченим, а потім, подолавши здивування, наблизився, обняв Олену Сарандакі і поцілував у губи. Тепер прийшла черга дивуватися войовничим дівчатам — по струнким рядам прокотився гомін. Проте Олена голосно скомандувала:

— Струнко! Чого злякалися? Ви ж бачите, що імператор не відняв у мене губ і не залишив своїх!

При слові «імператор» дівчата схаменулися.

— Ура! Віват імператору!

— Риссю марш! — наказала капітан амазонок, і рота помчала назустріч Катерині.

З бойовим кличем, стріляниною з рушниць рота амазонок промчала повз імператрицю, зробила коло і, повернувшись, застигла як укопана. Це було надзвичайне видовище!

Катерина покликала до себе капітана, подала їй руку для поцілунку, а потім обійняла Олену Сарандакі і розцілувала.

— Вітаю вас, амазонський капітане! Ваша рота справна — я нею дуже задоволена.

Із цими словами вона відкрила скриньку і подарувала Олені діамантовий перстень.

Кортеж, конвойований амазонками, проїхав у кінець алеї, де був підготовлений намет з накритими столами і сцена у вигляді афінського палацу.

У тінистій прохолоді з’явилися раби, що розносили глечики з вином і таці з димлячою їжею. Поки присутні поглинали їжу, по краях сцени запалили смолоскипи, і почалася вистава.

На сцену вийшла висока грекиня і заспівала пісню, що торкалася самої душі. Її мелодія нагадувала море — то спокійне, то штормове, то виблискуюче під місяцем, то затихле перед бурею.

Загриміли барабани, у такт з ними задзвеніли струни бузуки. Вісім грекинь у напівпрозорих хітонах почали танець. Серед глядачів почувся гул схвалення. Особливо були захоплені князь де Лінь і граф Нассау-Зіген, які за час усієї подорожі по Криму мріяли побачити відкрите жіноче обличчя. А тут — не тільки обличчя, а й обриси прекрасних жіночих тіл крізь прозорий одяг. Танцівниці то наближалися, то віддалялися одна від одної, то раптово їхні тіла спліталися в шаленій пристрасті, зображаючи лесбійське кохання, яке, мабуть, існувало серед давніх амазонок. Не встигли грекині закінчити танок, як зліва до сцени під’їхала, невідомо звідки взявшись, біла колісниця. З неї зіскочили два воїни. То були Геракл і Тесей. Роль Геракла виконував високий ставний офіцер грецького полку. Потужні м’язи бронзового тіла викликали захоплення жіночої половини глядачів. Навіть Катерина хтиво прицмокнула, побачивши такого гіганта. Танцюристи зображували дев’ятий подвиг Геракла, у якому герой повинен добути коштовний масивний пояс Іпполіти, цариці амазонок. У лютій битві між загоном Геракла й амазонками Геракл убив Іпполіту і заволодів поясом, а Тесей викрав її сестру Антіопу і вивіз із собою до Афін.

Далі був вихід Софії. У короткій ексоміді, перекинутій через праве плече, і фактично з відкритою лівою груддю графиня з’явилася верхи на білому коні. Під звуки бубна молодиця почала танець разом зі своїм чотириногим другом. Кінь Сміливець, немов керований господинею невидимими нитками, рухався у такт ударам бубна. Софія змушувала бігти свого темно-гнідого то риссю, то галопом. Рись-алюр змінювався граціозною інохіддю. Глядачі були в захваті. Це передалося не тільки Софії, а й її коню. Сміливець виконав кілька обертань, потім від рисі стрімко перейшов у кар’єр. Несподівано звуки бубна різко обірвалися, і кінь став на диби. Публіка в наметі завмерла. Але Софія вправно осадила Сміливця, граціозно зістрибнула з коня, а сам кінь застиг у поклоні. Намет вибухнув оваціями і вигуками захоплення.

Катерина та Йосиф підізвали графиню де Вітте до себе. Імператриця подарувала їй золотий перстень зі своїм зображенням в оправі, посипаній рубінами, а Йосиф II сказав:

— Ви знову зачарували мене, графине.

Щаслива Софія вирушила переодягатися, її наздогнав Потьомкін.

— Це було чудово! — вигукнув він. — Ви перевершили всі мої очікування.

Із цими словами він наблизився до Софії і міцно поцілував її в губи. Графиню поцілунок схвилював, але вона не подала виду.

Наступного дня Софія попрощалася з Потьомкіним і всіма поважними гостями, яких чекав ще довгий шлях через Кафу і далі, через усю Україну, до Полтави. Графиня ж вирушила в іншому напрямку — додому, до Кам’янця.

Розділ 13. Князь Таврійський

Графиня Софія повернулася до Кам’янця рано вранці. Під’їжджаючи до свого будинку, вона побачила від'їжджаючу карету, як здалося Софії, карету графині О*. Зрештою, нічого дивного в цьому не було, якби не та обставина, що Йозефа вона застала в ліжку. Більш того, він був дуже здивований і збентежений, побачивши дружину на порозі спальні.

— Софі, ти повернулася? — розгублено мовив він.

— Так, як бачиш, любий. Ти, здається, мене не очікував?

— Зізнаюся чесно: ні. Потрібно було хоч вісточку прислати.

— Хто це з ранку був у нас у гостях?

— Посильний з фортеці, — відвів очі Йозеф.

— З яких це пір посильні роз’їжджають у кареті графині О*?

Граф де Вітте не зміг нічого відповісти. Софія підійшла до ліжка і присіла на його край.

— А це теж посильний залишив? — вказала вона на довге світле волосся на подушці Йозефа.

— Ти занадто довго була відсутня, Софі, — по суті, визнав свою зраду Йозеф.

Софія поглянула на чоловіка. В її погляді не було ні ненависті, ні туги. Навпаки, з’явився блиск, який буває у тигриць напередодні полювання. Вона відчула якусь внутрішню свободу — ніби з плечей скинули тяжкий вантаж.

— Ми обговоримо все це трохи згодом. А зараз мені потрібно відіспатися після важкої дороги.

Софія залишила чоловіка наодинці з тяжкими думками. Їй до болю захотілося пригорнути до себе маленького Яна, але він солодко спав. Тихенько причинивши двері дитячої, Софія увійшла до своєї спальні і, ридаючи, впала на ліжко.

З одного боку, тепер вона може влаштовувати своє життя без оглядки на чоловіка, з другого — було уражено її самолюбство. Її, одну з перших красунь Європи, зрадили. Незважаючи ні на що, вона дуже поважала свого чоловіка, який відкрив для неї Європу і її для Європи. Йозеф був терплячим і кохав Софію. І мабуть, є і її частка провини в тому, що сталося: чоловіки постійно потребують ласки і турботи. Трохи заспокоївшись і поміркувавши, Софія вирішила, що не мститиме Йозефу, але й пробачати не збирається. Із цими думками графиня заснула.

За вечерею подружжя сиділо мовчки, зате шестирічний Ян щебетав безугаву. Він сяючими очима дивився то на матір, то на батька: нарешті вони разом!

— Мамо, ти більше не від'їжджатимеш так надовго? Тато навчав мене управляти конем. Це зовсім не страшно. А ось казку він мені розповідав страшну. Так, тату? А ще тато сказав, що скоро візьме мене на полювання, — без угаву торохтів Ян.

— Синочку, тепер я буду весь час із тобою, — заспокоїла його Софія.

Після вечері Йозеф і Софія вийшли в сад і усамітнилися в альтанці.

— На жаль, сталося те, що й повинно було статися, — почала розмову Софія. — Наші стосунки вже давно зайшли в глухий кут. Тому я ні в чому тебе не звинувачую, Йозефе. Просто своєю зрадою ти поставив остаточну крапку на певному етапі нашого життя.

— Розлучення я тобі не дам, — відрізав Йозеф.

— А я поки що й не збираюся тебе про це просити. Більш того, пропоную зробити вигляд, що нічого не сталося, принаймні для оточуючих. І не забувай про Яна. Він не повинен відчувати змін у наших стосунках. Дитина ні в чому не винна. Єдине, про що я тебе прошу: дай мені слово, що нікого не водитимеш додому — шукай втіху де-небудь на стороні, щоб не знала ні я, ні хтось інший.

— З твого монологу я зрозумів, що і ти не збираєшся гаяти час даремно.

— Я цього не казала. Хоча… Справді, тепер я себе вважаю вільною від подружніх обов'язків. Але це зовсім не означає, що я кинуся у вир інтимного життя — надто високо я себе ціную і не збираюся розгубити по крихтах свою добру репутацію.

З цього часу графиня Софія почала приділяти більше уваги синові (до великої радості дитини). Хлопчисько був дуже добрим і веселим, на льоту підхоплював усе нове, хоча, як і всі хлопчики, був злегка ледачий. Вдень, після занять із гувернером-французом, Ян приходив до матері, і вони, спілкуючись виключно французькою, розмовляли на різні теми. Увечері разом з батьком виходили в парк (Ян особливо чекав цього часу), грали в хованки та інші рухливі ігри, а перед сном Софія замість казок розповідала синові про подвиги грецьких богів уже грецькою мовою.

Настав липень 1787 року. Якось Йозеф повернувся додому дуже збуджений.

— Щось трапилося? — хвилювання чоловіка відразу передалося Софії.

— Так. За всіма ознаками, ми стоїмо на порозі війни. Турки з Хотинської фортеці почали у великих кількостях закуповувати зерно, солонину та інші продукти, а це означає, що вони готуються до тривалої облоги. Я зараз же напишу про свої спостереження королю.

— Ти вважаєш, Туреччина оголосить війну Росії?

— Саме так. Їм важко змиритися із втратою Криму та Грузії.

— Так, дух війни витав у повітрі на зустрічах монархів трьох держав, що відвідували Україну. Але я не думала, що все станеться так швидко.

— Судячи з розмов, це буде дуже скоро — занадто войовничо вони налаштовані.

— Але Катерина відмовила Станіславу Августу у наданні допомоги Росією. Значить, війна нас не торкнеться.

— Не можна забувати: Хотин, який належить туркам, за двадцять кілометрів від Кам’янця, і всі принади війни ми відчуємо повною мірою.

Генерал Йозеф де Вітте мав рацію: уже через місяць Туреччина оголосила війну Росії, а слідом за цим (дотримуючись союзницьких домовленостей), у січні 1788 року, у війну на стороні Росії вступила Австрія. Війна за територію України відновилася. Основний інтерес Австрії був на Балканах. Росія ж не тільки не хотіла віддавати туркам Крим, а й мала види на інші території півдня України поблизу Очакова, Молдову і Валахію. Таким чином, австрійська армія під командуванням Йосифа ІІ розділилася на дві частини: корпус фельдмаршала Лассі взяв Шабац і підійшов до Белграда, а корпус принца Кобурга (Фрідріха-Йосії Кобург-Заалефельда) розташувався поблизу Хотина і влаштував облогу фортеці. З боку Росії були сформовані дві армії: 82-тисячна Катеринославська під командуванням фельдмаршала князя Потьомкіна, у завдання якої входив наступ на Очаків і Бендери, і Українська на чолі з фельдмаршалом графом Румянцевим, що наступала, спільно з австрійцями, на Поділлі й у північній Молдові.

Отже, двохтисячному гарнізону фортеці Хотин протистояв вісімнадцятитисячний корпус принца Кобурга, на допомогу якому незабаром підійшла дивізія генерал-аншефа Салтикова.

Граф Салтиков наполягав на штурмі фортеці, але принц Кобург навідріз відмовився від цього плану: фортеця була майже неприступною, а він дорожив життям кожного солдата. Було прийняте рішення взяти її облогою. Цьому сприяли й можливості сучасної артилерії — без проблем закидати снаряди всередину фортеці, а спроби допомоги ззовні були відразу ж припинені.

Таке скупчення військ не могло не позначитися на житті сусіднього Кам’янця. Офіцери та генерали австрійської та Української армій з дозволу генерала де Вітте почали приїжджати до міста. Адже так приємно після табірного життя зануритися в атмосферу жвавого міста, де багато гарненьких дівчат із блиском в очах, де вечорами з вікон будинків ллється затишне світло, де багато крамниць та крамничок і можна себе потішити маленькими простими радощами. І як наслідок, у місті зазвучали німецька, французька, російська та українська мови; бали, незважаючи на воєнний стан, давалися частіше.

Принц Кобург відвідав з візитом будинок генерала де Вітте. Генерал цікавив його насамперед як фахівець із фортифікації. Подружжя де Вітте познайомилося з принцем у Відні, на зворотному шляху з Парижа. Це була дуже освічена людина, хоробрий і водночас розсудливий воїн. Ад'ютант генерала де Вітте відразу ж провів принца Кобурга до розкішного кабінету.

— Графе, — почав французькою принц, — мені потрібна ваша порада.

— Порада порадою, але спочатку обід, — привітно зустрів гостя Йозеф, — І графиня буде дуже рада вас бачити.

— Умовили, графе. Заради задоволення бачити графиню я готовий на все, — розсміявся принц.

— От і добре! А поки сервірують стіл, я готовий вислухати ваші запитання.

— Ходять чутки, що Кам’янецьку та Хотинську фортеці з’єднує підземний хід.

— Чутки, як завжди, перебільшені. Ви самі розумієте, принце, що будівництво такого ходу було б безглуздою тратою і часу, і коштів.

— І все ж у Хотинській фортеці напевно є підземні ходи, що виходять далеко за її межі. Чи немає у вас випадково їх схем?

— О так! Звичайно! Тільки схеми дещо застарілі, адже за останні п’ятнадцять років мережа ходів могла значно збільшитися. Спроби розвідати нові ходи не увінчалися успіхом. Крім того, всі підступи до бастіонів і воріт заміновані (західні інженери допомагали туркам споруджувати мінні галереї навколо фортеці). На момент останнього штурму Хотина в 1769 році навколо фортеці налічувалося 16 мінних галерей, а зі стін вели обстріл більше двохсот далекобійних гармат.

— Ну що ж, — задоволено усміхнувся принц Кобург, — усе це ще раз підтверджує правильність нашого рішення — відмовитися від штурму й уникнути безглуздих жертв.

У цей момент до кабінету ввійшла графиня де Вітте. Принц Кобург церемонно поцілував ручку графині і радісно повідомив, що щасливий знову бачити її у доброму здоров’ї.

— О мила Софіє, ви стали ще прекраснішою з часу вашого відвідування Відня, — мовив він вкрадливим голосом. — Чисте повітря Поділля йде вам на користь. Але не можна таку гарну квітку весь час тримати на дикому лузі, іноді треба її пересаджувати і в столичні сади, — з докором звернувся він до генерала.

— Ви й так у себе розпещені дурманними пахощами ваших квітників, — засміялася Софія. — Але, бачу, що дим пороху і гуркіт снарядів іде вам, чоловікам, на користь: швидко злітає придворний глянець, ви робитеся азартнішими і на нас, жінок, уже дивитеся не так зверхньо.

— О так, графине, ви маєте рацію. Настає час, коли тяготи похідного життя, убога їжа, смертельна небезпека стають важливішими домашнього затишку, придворних балів і вишуканих страв на прийомах.

— Ні, принце, нам, жінкам, ніколи вас не зрозуміти.

— Я саме пропонував вашому чоловікові відвідати наші позиції поблизу Хотина, запрошую і вас посмакувати запах війни.

— Якщо це не дуже небезпечно, залюбки. Я ще не так втомилася від життя, щоб нерозважливо лізти в пекло.

— Ми гарантуємо вам цілковиту безпеку, графине. Через тиждень до нас прибуде князь де Лінь. Він мені повідомив по секрету, що планує нанести вам візит. Ось із ним ласкаво просимо на передову.

Приїзд князя де Ліня завжди викликав загальне пожвавлення. Дотепник і веселун, він ніколи не сумував і не дозволяв цього робити іншим. Цей 53-річний чоловік володів тонкою і піднесеною душею, природним оригінальним розумом, живою уявою і чудовою пам’яттю. Добре розуміючи людей, де Лінь майже відразу підмічав у своїх співрозмовників характерні риси, давав їм жартівливі визначення (іноді дуже пікантні). Жарти його сприймалися без образ, бо вони були незлобиві. Він вважав себе літератором і говорив, що день без написаного хоча б одного рядка прожито марно. У Кам’янці князь де Лінь зупинився в будинку де Вітте. Князь із задоволенням проводив час у бесідах із Йозефом і Софією, прогулювався верхи по околицях міста. І хоча графиня Софія непогано була знайома з ним, лише зараз, завдяки ближчому спілкуванню, зрозуміла, наскільки це цікава людина і співрозмовник. Де Лінь відкрито захоплювався красою Софії у присутності Йозефа, щоправда, зазначав, що вже старий, щоб залицятися до графині.

Перебуваючи в Кам’янці, князь вів велику переписку. І в листах центральною постаттю, звичайно ж, була графиня Софія. Так, своєму синові він написав: «О якби я ще мав чутливе серце, був би вже закоханий. Дружина коменданта — прекрасна грекиня, відома і чудова в цілому світі». Не менш емоційні листи писав він і королю Станіславу Августу. Король теж любив пожартувати, а іноді навіть уїдливо.

«Захоплений усім тим, що пише мені князь про клопоти кам’янецького коменданта; однак прошу про одне, якщо, звичайно, мій лист застане вас у Кам’янці, щоб князь застеріг коменданта: під будь-яким приводом він не повинен допустити, щоб турки побачили його красуню-дружину. Не потрібно цим панам давати ще один привід, який розпалить їх для захоплення цієї місцевості. Такий привід може змусити їх перейти від оборони до атаки, а потім і до захоплення фортеці, незважаючи на добре навчений гарнізон і його коменданта».

Де Лінь із задоволенням прочитав ці рядки господарям і… тут же запропонував проїхатися до району бойових дій.

Наступного дня графиня Софія і князь де Лінь вирушили в напрямку Хотина. Увійшовши до штабного намету, наші мандрівники одразу ж відчули напружену атмосферу, принаймні, тон у учасників бесіди був підвищений: принц Кобург із генералом Салтиковим, жестикулюючи, щось доводили генерал-майору князю Прозоровському, який був представником Української армії. Цесарець — генерал-майор Левнер, стоячи дещо осторонь, поки не втручався у розмову. Стримано привітавши графиню Софію, принц Кобург запросив її на обід, а поки дозволив оглянути позиції союзницьких військ.

Супроводжувати графиню зголосився черговий офіцер, високий полковник, такий собі красунчик із закрученими вусами. Полковник відразу ж почав засипати Софію компліментами, бравуючи при цьому військовими термінами, щоб підняти свою значимість у очах Софії.

— Ось тут, графине, — полковник показав на траншеї і батареї, — розташовані цесарські солдати. На жаль, у нас зараз дуже мало облогових гармат, а тому дванадцятифунтові ядра ледве досягають бруствера, а гранати напівмортирних єдинорогів ніякої дії не спричиняють. А ось там наш єгерський пост.

— Для чого він, полковнику?

— Усе просто, графине. Вони не пускають ворога користуватися джерельною водою.

Турки у фортеці, побачивши даму на передовій, зробили кілька пострілів з гармат. Одне ядро розірвалося в сотні метрів від Софії, інші — ще ближче. Полковник як по команді плюхнувся на землю, а на вустах генеральші з’явилася стримана усмішка.

Зніяковілий полковник підвівся і зі словами «тут небезпечно, графине» запропонував Софії повернутися до табору. Столи в наметі-їдальні вже ломилися від різних страв. Софія озирнулася: навколо, крім офіцерів, було багато жінок і цивільних.

— Ви що, возите з собою весь двір? — засміялася графиня, звертаючись до принца Кобурга.

— Що ви! — випередив Кобурга генерал-аншеф Салтиков. — Ось у князя Потьомкіна справді пишний двір, а в нас так, похідний варіант — найближчі друзі й подруги.

— А на столі суто фронтова, армійська їжа? — іронічно посміхнулась Софія, дивлячись на вишукані страви.

— Так, графине, звичайно. Що Бог послав, те і їмо. Доводиться у всьому себе обмежувати.

— Добре, зроблю і я свій внесок до вашого фронтового раціону — обов’язково надішлю вам чогось смачненького.

— Спасибі за участь, графине, — томно закотив очі принц Кобург. — А ще краще, якщо ви привезете це смачненьке особисто. Нам буде вдвічі приємніше.

— Домовилися. Думаю, ви протримаєтеся місяць?

— Усе залежить від ворога, мадам, — наскільки у нього вистачить терпіння.

— Даю вам пораду: обідати не в закритій палатці, а на відкритому майданчику, щоб турки бачили, чого вони себе позбавляють. І бажано, щоб під час обіду вітер дув у бік фортеці. Моральний духи захисників швидко піде на спад.

— Цікава думка, графине. Але тут можливий і інший варіант: швидкі вилазки з боку ворога з метою захоплення провіанту.

Обід виявився смачним та ситним і пройшов дуже весело. Всі присутні щиро жалкували, що графині де Вітте потрібно повертатися додому.

Наприкінці серпня Софія, як і обіцяла, знову вирушила в прифронтову зону Хотина. На цей раз принц Кобург і граф Салтиков здалися їй втомленими. Турки як завжди виявляли наполегливість і не звертали уваги ні на утиски з боку союзницьких військ, ні на листи з погрозами або з пропозицією проявити розсудливість. Граф Салтиков вимагав негайного штурму, але принц Кобург м’яко відхиляв його наміри.

— Панове, — звернулася до воєначальників графиня Софія, — я бачу, не все гаразд у вашому королівстві.

— На жаль, графине, — принц Кобург відвів очі, — вікторія поки що відкладається. Ось складаємо чергову депешу сераскиру Джур-углу-паші та коменданту Осман-паші з пропозицією здати фортецю.

Софія задумалася на мить, потім загадково усміхнулася і, нарешті, промовила:

— Дозвольте написати мені. Думаю, що я, жінка, зможу знайти переконливіші слова. Тільки в мене одна умова.

Принц Кобург поглянув на генерала. Той мовчки кивнув.

— Що ж це за умова, графине?

— Ніхто, крім мене, не повинен знати змісту листа.

— Навіть ми?!

— Ніхто, — і Софія знову подарувала їм чарівну усмішку.

Графині дали перо і папір та вийшли з намету.

Нам невідомо, що саме написала графиня Софія де Вітте, і напевно, ми про це ніколи не дізнаємося; були це прохання чи погрози, а може, використовувала Софія ніжні слова або міцні стамбульські вислови. Але наступного дня, 4 вересня 1788 року, з фортеці прибула делегація з умовами здавання фортеці. Генерал Салтиков негайно направив до командуючого Українською армією фельдмаршала Румянцева генерал-ад’ютанта князя Салагова з депешею.

Фельдмаршал записав у «Журналі військових дій Української армії»:

«…прибув кур’єр від пана генерал-аншефа графа Салтикова, який рапортом своїм доніс, що ворог не в змозі більше терпіти різні утиски, що робляться з нашої сторони, і нарешті, паші Хотинські 4-го числа цього місяця вислали до табору пана генерал-аншефа обраних від міста людей, які, сповістивши, що фортеця добровільно віддається, просили, щоб тільки зробити їм деякі поблажливості, і як ці послані уповноважені були ухвалити договірні статті, то з нашого боку для цього ж предмета призначений був пан генерал-майор князь Прозоровський, а з цісарського пан генерал-майор Левнер…

…Хоча ж ці умови і занадто поблажливі для такого настирливого і віроломного ворога, але пан генерал-аншеф граф Салтиков тим виправдався перед головнокомандуючим, що принц Кобург наполіг на цьому…»

Коли турецька делегація з білим прапором вийшла з фортеці, на обличчях обох командуючих союзними військами графиня Софія прочитала неприховане здивування. Не менш здивований був і принц Кобург, розкривши конверт, вручений йому старшим делегації. Опанувавши себе, принц почав голосно читати:

«УМОВИ, ЩО ВІДБУЛИСЯ У 6 ДЕНЬ ВЕРЕСНЯ МІСЯЦЯ 1788 РОКУ, НА ЯКИХ ФОРТЕЦЯ ХОТИНСЬКА ВІДДАЄТЬСЯ ОСАДЖУЮЧИМ ЇЇ РИМО-РОСІЙСЬКОІМПЕРАТОРСЬКИМ ВІЙСЬКАМ

1788 р. 6 вересня

1-ше. Сераскир Джур-углу-паша і комендант Осман-паша з почтами, що їм належать, вийдуть з усіма почестями, якими вони від Порти вшановані, тобто з їхньою зброєю, з розпущеними прапорами, з музикою, з бунчуками та із заводними кіньми, гідність їхню означаючими.

2-ге. Жителі фортеці та міста вийдуть з дружинами і дітьми з їхніми речами, кіньми і з усією рухомістю і, котрі заради здійснення шляху, їм передбаченого, будуть забезпечені підводами для перевезення дружин і хворих їхніх.

Потрібне їм число підвод один раз визначиться і потому буде даватися.

3-тє. Усі чини жителів міста, а саме: кади, улеми, аги й інші начальники, які дорівнюють військам гарнізонним, що стоять табором, вийдуть з усіма їхніми людьми і рухомістю з їхньою зброєю, розпущеними прапорами і з усіма їхнього достоїнства почестями і також заради здійснення того ж шляху будуть забезпечені підводами для перевезення їхніх родин і майна, в дорозі ж не турбувати їх.

4-те. Шлях їхній повинен їм забезпечений бути, і для кращої безпеки забезпечити їх конвоєм від союзних імператорських військ, який у дорозі, слідуючи по обидва боки їх, не повинен турбувати і також не втручатися між їхніх родин і обозів, у продовженні ж шляху їхнього по триденному переході у четвертий день відпочинок мати їм…»

Софія поглянула на графа Салтикова. Чим більше читав принц, тим обличчя графа ставало все похмурішим.

«Ці умови виготовлені, підписані командуючими союзними імператорськими військами генералами, так само і пашами і обміняні будуть», — закінчив принц Кобург, прочитавши ще кілька пунктів умов.

— Як на мене, то краще штурм, ніж така капітуляція, — генерал-аншеф Салтиков нервово закусив губу. — І дай їм вийти зі зброєю, і коней дай, ще й годуй. Вони трохи відійдуть і вдарять нам у спину. Це ганьба.

— Генерале, ви перебільшуєте, — заперечив Салтикову принц. — По-перше, нам дістануться понад 150 гармат різного калібру, 15 мортир і іншої зброї, а по-друге, двотисячний гарнізон Хотина потягне за собою шістнадцять тисяч цивільних жителів. З таким тягарем не повоюєш. Але найголовніше — ми не втратимо жодного свого солдата. Війна ще довга…

— Що ж, — зітхнув Салтиков, — я змушений підкоритися вашому рішенню.

Через кілька днів турки звільнили неприступну фортецю Хотин, і до неї увійшли союзницькі війська. На святкування перемоги запросили графиню і графа де Вітте. І якщо граф Йозеф відвідував Хотин неодноразово, то графиня Софія потрапила сюди вперше. Усередині фортеця була не менш велична, ніж зовні. Здавалося, у ній усе передбачено для довготривалої облоги: від 65-метрового колодязя, прорубаного у скелі, до приміщення для гарему сераскира.

Усі військові одягли парадні мундири. Час від часу стіни старої фортеці здригалися від гучного «віват!». Отримала свою порцію «віват!» і Софія.

— Графине, — принц де Лінь узяв Софію під руку, — тепер, коли вже все позаду, відкрийте свій секрет: що ж ви написали в посланні турецькому сераскиру?

— Нехай це залишиться моєю маленькою таємницею, — засміялася Софія. — Ми, жінки, знаємо і вміємо багато чого з того, що непідвладне вам, чоловікам. Як, утім, і навпаки.

— Усе одно заслугу взяття фортеці собі припишуть Кобург і Салтиков. Їм дістануться і всі нагороди, і пам’ять нащадків. Але я не маю наміру з цим миритися, — де Лінь лукаво зазирнув ув очі графині. — Незабаром я збираюся до табору князя Потьомкіна під Очаків і неодмінно про все йому розповім. А князь любить і вміє відновлювати справедливість.

— Це зовсім необов’язково. Хоча велике спасибі.

Свято перемоги завершилося грандіозним салютом.

Минуло зовсім небагато часу, і графиня де Вітте отримала листа від князя Потьомкіна із запрошенням відвідати його табір.

«По-перше, я приготував для вас сюрприз, а по-друге, ви нічим не будете обмежені, хоча наш табір і військовий» — зокрема писав князь.

Григорій Олександрович нічого не робив наполовину, до того ж не хотів себе позбавляти комфорту і задоволень. Тому в таборі його супроводжував двір не гірше петербурзького і навіть оркестр під управлінням Сарті. Продукти для вишуканих страв поставлялися з усієї Європи — від Парижа до Астрахані. Посуд князь обирав тільки золотий. А жінок — тільки красунь…

Але все це були лише зовнішні атрибути, на які так любили клювати зарубіжні гості, не бачачи за цією мішурою головного. А головне полягало в тому, що до своїх обов’язків головнокомандуючого князь Григорій Потьомкін ставився з великим завзяттям і відповідальністю. Реалії були такі, що головною метою у війні з турками було взяття Очакова, бо для турків це був єдиний шлях до Херсона, а для Потьомкіна — ключ до Криму і контроль над гирлами Дунаю і Бугу. Тому командування всією операцією із захоплення Очакова фельдмаршал Потьомкін не міг довірити нікому. Саме під Очаковом проявився геній Потьомкіна як полководця і громадянина. Зосередивши навколо Очакова сімнадцять тисяч чоловік, тринадцять тисяч з яких були запорізькі козаки, Потьомкін почав розробляти план штурму. Щоправда, штурмувати князь збирався в останню чергу (занадто високо цінував життя кожного солдата) і найрозумнішим вважав облогу фортеці.

«Якщо доведеться мені жертвувати тільки собою, то, будьте впевнені, я не забарюся й хвилини, але збереження людей, настільки дорогоцінних, зобов’язує йти виваженими кроками і не робити сумнівної спроби…» — писав князь Потьомкін в одному з листів.

Почати облогу не представлялося можливим, поки турки господарювали на своїх кораблях у лимані. Природно, що насамперед Потьомкін зосередився на Дніпро-Бузькому лимані. Воювати великими вітрильними судами там було майже неможливо: занадто тісно, часта відсутність вітру, мілководдя і відливи. Рішення головнокомандуючого було оригінальним: потрібні невеликі мобільні гребні та парусні судна. «Потрібніше за все, — писав він віце-адміралу М. С. Мордвінову, — вигадати образ легких суден для лиману, які могли б ходити частково в морі, носячи великі гармати і мортири…»

Таким чином, увесь флот був поділений на дві частини: вітрильну ескадру з 11 кораблів під командуванням контр-адмірала шотландця Поля Джонса, якого вороги називали Чорним Корсаром, і веслову флотилію під командуванням принца Нассау-Зігена, людини хороброї і рішучої. Як тільки його не називали: і «останнім лицарем», і «невразливим». Але найвлучнішу і повну характеристику дала йому Елізабет Віже-Лебрен: «Принц Нассау, названий принцем де Лінем „невразливим“, був відомий своїми блискучими героїчними подвигами, які здавалися неймовірними. Усе його життя — це низка пригод, одна дивніша за іншу. Йому виповнилося трохи більше двадцяти років, коли він разом з Бугенвілем здійснив подорож навколо світу. Мандруючи пустелею, він проявив відважність, яка нагородила його ім’ям „приборкувач чудовиськ“. З того часу, ставши переможцем на морі, на суші він, як мені здається, боровся проти всіх держав земної кулі. Завжди войовничий, завжди в дії, він проїхав світ з одного кінця в інший. Говорили, що йому треба адресувати листи туди, де проходять великі шляхи». Основу флотилії Нассау-Зігена складали козацькі чайки під проводом військового отамана Сидора Білого.

Наприкінці травня 1788 року турецький флот підійшов до лиману. Це було чудове видовище: понад 100 суден, від лінійних кораблів і фрегатів до гребних галер під командуванням капудан-паші (адмірала) Есскі-Хусейна на прізвисько Крокодил морських боїв, погрожуючи, стали на рейді. У червні Есскі-Хусейн увійшов у лиман. Ми не описуватимемо всіх перипетій двох битв у лимані. Просто скажемо, що вирішальну роль у перемозі Катеринославської армії в боях за лиман зіграли козацькі чайки Сидора Білого. Мобільні судна наводили страх на турків, швидко досягаючи бортів неповоротких турецьких суден, які сіли на мілину. Діставшись до корабля супротивника, вгору летіли абордажні сходи і гаки, потім запорізька морська піхота довершувала свою справу. В результаті турецька флотилія зазнала поразки і пішла з лиману. Втрати турків були величезні: майже половина кораблів, понад шість тисяч убитими. Втрати Потьомкіна: 18 людей убитими, 67 пораненими й один фрегат з кораблів. Але до головної втрати призвела смертельна рана Сидора Білого…

Тепер фельдмаршал міг розпочати облогу Очакова. У серпні було закінчено встановлення батарей для бомбардування фортеці. Потьомкін використовував будь-яку можливість, щоб змусити Гассан-пашу здатися (від підкупу до постійного обстрілу), і водночас вивчав слабкі місця Очаківської фортеці.

Ось у цей час, наприкінці вересня, графиня Софія де Вітте і потрапила до табору фельдмаршала.

Князь Потьомкін зустрів графиню з розгорнутими обіймами.

— Графине, ви знову здивували мене, — князь поцілував Софії обидві руки. — Нам би в армію ще кілька таких красунь, і я обійшовся б без генералів.

— Князю, — опустила очі грекиня, — боюся, що така я одна.

— Ха-ха-ха, — розсміявся Потьомкін. — Тоді доведеться вам самій відвідувати «найгарячіші» місця у фронтовій зоні.

— Ні, князю, війна — це чоловіча справа. Але іноді ми, жінки, повинні демонструвати вам, чоловікам, що не все вирішується грубою чоловічою силою.

— На щастя, більшість із нас це чудово розуміє. Один з таких — перед вами. І на підтвердження цього у мене для вас подарунок. Наші генерали отримають за Хотин ордени і чини, а вам я особисто хочу запропонувати землі в Тавриді. Вибирайте, графине, — Потьомкін розгорнув карту Криму, — ось Алупка, там мої володіння, але поруч — прекрасне місце Місхор, воно вільне.

— Так, графине, — підтвердив принц Нассау-Зіген, що був поруч, — це чудове місце. Зрівнятися з ним за красою може тільки шматочок Італії Cinque Terre (П’ять земель) у Лігурійському морі. Ні, навіть там немає такої величі, як гора Ай-Петрі!

У наметі Потьомкіна в цей момент, крім названих, перебували черговий бригадир де Рібас, княгиня Долгорукова, графиня Браницька і графиня Потьомкіна, дружина брата князя.

— Саме так, — мовив далі Потьомкін. — Крім цього, ще є Юрзуф, Марсанда…

— Князю, я задоволена вашою пропозицією. Але дозвольте хоча б з’їздити подивитися.

— Звичайно, звичайно. Але в мене одна умова.

— Ну от, починається, — Софія грайливо поглянула на князя.

— Ні-ні, графине, це не те, про що ви подумали. Моєю мрією залишається освоєння цього благодатного краю. Тому до дарчих земель я даю ще й грошову допомогу. А умова моя проста — будівництво доріг, заселення пустельних земель та їх оброблення.

— Графине, — знову долучився до розмови Нассау, — думати нічого. Ми з князем де Лінем об’їхали все узбережжя від Ялти з Марсандою до Судака. Давайте спільно візьмемося за Марсанду. Кращого місця біля володінь Потьомкіна не знайти. Ця місцевість найпристосованіша для вирощування винограду, шовковиці та маслин. Я напишу до Константинополя, щоб мені прислали корабель найкращих саджанців маслин і виноградної лози. Звернуся до пані Реньє, і вона допоможе знайти в Шампані справжнього винороба, бо таврійському вину, щоб воно було прекрасним, єдине, чого не вистачає, так це вміння його приготувати.

— Ось це напір, — засміялася Софія. — Але для початку пропоную навесні подивитися ці місця.

— Можете на мене розраховувати як на вашого провідника і захисника, — подався вперед Нассау.

— М-да, — засмучено мовив Потьомкін. — Пропоную землю у Криму росіянам — вони відмовляються. Зате іноземці залюбки відгукуються на мою пропозицію. Чому, княгине? — звернувся він до княгині Долгорукової.

— Там усе так недоглянуто, — надула губки Долгорукова. — Чоловік сказав, що немає сенсу вкладати гроші в ці землі.

— Мине якийсь десяток років, і ви платитимете дуже великі гроші за купівлю вже освоєних земель.

Софія влаштувалася в наметі, де мешкали княгиня Долгорукова, графиня Самойлова і княгиня Гагаріна. Наступного дня графиня де Вітте була запрошена на обід до князя Потьомкіна. Крім неї, на обіді були присутні принц де Лінь і графиня Парасковія Потьомкіна, дружина брата князя, Павла.

Поки сервірували стіл, де Лінь розважав гостей черговою веселою історією. Увійшов ординарець командуючого.

— Ваша світлосте, вам лист від Суворова.

— Давай, — злегка скривився Потьомкін.

Швидко пробігши текст, князь звернувся до Софії.

— Ну от, тепер проситься у стрій.

— Чим же завинив ваш генерал?

— А ви не знаєте? Всім добрий генерал-аншеф, тільки великий шанувальник Бахуса і зовсім не зважає на втрати, солдата не жаліє. Наприкінці липня, добре «розігрітий» під час обіду, він був спровокований невеликим турецьким загоном. У генерала заграла кров, і він вирішив покарати нахабного ворога. Взявши два батальйони гренадерів, він атакував ворога. А далі все просто: турки почали відступати до фортеці, Суворов — за ними, на мої накази повернутися він абсолютно не реагував. Генерал так захопився, що не помітив, як з Очакова назустріч йому вийшло підкріплення ворожого загону, більше трьох тисяч чоловік. Довелося вислати на підмогу Рєпніна, щоб відвернути турків. Але наслідки були жахливі. Мало того, що сам Суворов був поранений у шию, він втратив понад 150 чоловік мого елітного кірасирського полку. Я був обурений, відсторонив його від командування і відправив до Кінбурна лікуватися. Зараз він обдумав свої провини і проситься назад.

— І яким буде ваше рішення?

— Думаю, в очаківській кампанії він уже участі не візьме.

Після обіду князь вирушив до опочивальні, за ним подалися Потьомкіна, Долгорукова і Браницька. Щоправда, незабаром дві останні повернулися до свого намету, злегка засмучені.

— Князь усамітнився з Параскою Потьомкіною, — оголосила племінниця фельдмаршала Олександра Браницька.

— І що ж, він щоразу вибирає нову фаворитку? — здивувалася Софія.

— Ну чому ж щоразу? — злегка образилася Долгорукова. — Хоча захоплення у нього довгим не буває.

— Але тут перебувають ваші чоловіки, як вони ставляться до ваших… — Софія де Вітте підбирала слово, щоб не образити присутніх, — до ваших витівок? — нарешті знайшлася вона.

— О графине, вони не тільки не кладуть край нашій, прямо говоритимемо, зраді, а ще й заохочують, — усміхнулася княгиня Долгорукова. — Потьомкін тут — цар і бог, і їхнє службове становище багато в чому залежить від князя.

— Гаразд, а ваше ставлення до всього цього?

— Можу відповісти тільки за себе, — Долгорукова кокетливо поправила своє волосся. — Князь — чудовий коханець (я таких ще не зустрічала) і великий фантазер не тільки в житті, а й у ліжку. І нарешті, дуже щедрий на подарунки — коштовності сипле пригорщами. От і вам уже пропонує землі в Криму…

— Але ж я не коханка князя, і поки не збираюся нею ставати, — рішуче вимовила Софія.

— Не хвилюйтеся, графине, — Долгорукова поглянула в очі грекині. — Думаю, це справа часу і бажання князя. Він володіє таким мистецтвом спокуси, що вам не встояти, якщо, повторюю, він цього захоче.

Утім, графиня Софія не виключала такого повороту подій, тому нічого не відповіла Долгоруковій.

Потьомкін тим часом ретельно готувався до штурму Очакова. Повернувся розвідник. Вислухавши донесення, Потьомкін залишився задоволений здобутими відомостями про укріплення противника.

— А плану мінних галерей, кажеш, немає?

— Так, ваше високопревосходительство. Якщо і є, то тільки у сераскира, але до нього в агента доступу немає. Копія плану зберігається в Парижі (розробкою займалися французи).

— Це дуже сумно. З Парижа дістати їх зараз майже неможливо.

Софія разом із Браницькою, перебуваючи в наметі князя, мимоволі стали свідками цієї розмови.

Наступного дня графиня де Вітте наполегливо попросила князя прийняти її, хоча ад’ютант спочатку відмовив.

— Гадаю, у вас були дуже вагомі причини, щоб так наполегливо домагатися аудієнції, — князь Потьомкін був помітно роздратований.

— Я довго думала над проблемою, яку ви озвучили вчора.

— Над якою ж, графине? У мене їх стільки, що…

— План мінних галерей противника, князю.

— Мені здається, про це можна забути. Плани знаходяться у військовому відомстві в Парижі. І хоча в мене там є свої агенти, підставляти їх я не вправі. Занадто мало часу для виконання, а це значить, що провал фактично неминучий.

— Не поспішайте, князю. Пропоную використати мої знайомства. Коли ми з чоловіком були в Парижі, до нас час від часу навідувалися різні військові, окрім цього, я у приятельських стосунках із дружиною міністра закордонних справ. Від вас вимагається лише одне — відправити кого-небудь зі своїх дворян до Парижа з кругленькою сумою для підкупу.

— За цим справа не стане, графине. Але це дуже зухвала операція. І головне — як не викликати настороженості французів? Уявляєте, в Парижі в розпал облоги Очакова несподівано з’являється один з моїх військових… Тут навіть дурний зрозуміє, що він — шпигун.

— Ось над цим-то я і думала сьогодні півночі: на допомогу прийде моя подруга графиня де Поліньяк. Я вже навіть написала їй невеликого листа. Дозвольте зачитати.

— Цікаво-цікаво.

«Мила графине! Пишу вам з табору князя Потьомкіна під Очаковом. Мене привернули сюди чутки про розкіш і веселощі, якими оточив себе фельдмаршал. Що ж, я не розчарована у своїх очікуваннях. Думаю, життя в столиці набагато нудніше, ніж тут, на війні. Хоча поки все, що тут відбувається, мало чим нагадує війну. Товариство дуже вишукане, а скільки військових, скільки компліментів! Бали мало не щодня. О мила Діано, голова йде обертом! Але про всі подробиці напишу пізніше. Князь такий вигадник, і не бажає себе обмежувати ні в чому. А ще дуже любить догоджати дамам, яких тут зібралося у великій кількості. Ось і не далі ніж учора привезли чорну ікорку з Астрахані за бажанням княгині Долгорукової. А сьогодні графиня Парасковія Потьомкіна, фаворитка і своячка князя, захотіла черевички з Парижа. Тому князь послав з цим важливим дорученням…»

— Тут потрібно буде вставити ім’я того, кого ви посилаєте, — перервала читання Софія і тут же продовжила:

«Так що ви, мила Діано, прийміть його з усією теплотою і допоможіть розібратися із замовленнями. І свою вірну подругу не забудьте. Ви ж знаєте, ці чоловіки розгублюються, коли йдеться про найпростіші речі з жіночого гардеробу».

— Геніально, графине, — Потьомкін уважно поглянув на грекиню. — Про мене ходить стільки чуток, що однією більше, однією менше — все одно. А у вас, графине, я вже майже закоханий. Дозвольте вас поцілувати і навіть приголубити.

Потьомкін зробив рух, щоб обійняти Софію, але та спритно ухилилася.

— Е ні, князю. Я не хочу бути п’ятою або шостою у вашому гаремі. Я хочу завжди бути єдиною.

— Я подумаю над вашою пропозицією, графине, — усміхнувся князь.

Увечері того ж дня ад’ютант командуючого полковник Баур вирушив до Парижа для виконання однієї із примх князя Потьомкіна. Ця звістка миттєво (не без участі самого князя) облетіла табір. Більше за всіх була задоволена Парасковія Потьомкіна і негайно подарувала фельдмаршалу ще одну незабутню ніч кохання.

6 листопада Потьомкін зібрав військову раду. Генерали сходилися до намету князя злегка збуджені.

«Невже штурм?» — у їхніх очах було німе запитання.

— Панове, — почав Потьомкін, — я розумію, що війська вже зачекалися штурму і вам важко втримувати бойовий дух солдат. Гассан-паша вперто ігнорує всі наші пропозиції про мирну здачу фортеці. Я даю йому останній шанс. Завтра, — князь повернувся до Антона Головатого, який очолив козацьку флотилію після загибелі отамана Сидора Білого, — ти, отамане, зі своєю морською піхотою на чайках повинен тихо підійти до острова Березань, висадитися і захопити острів. Там знаходяться головні продовольчі склади турків. Якщо і це не схилить сераскира до розсудливості, тоді — штурм.

Запорожці чудово впоралися із завданням: тихо підійшли до острова, стрімко десантувалися на берег. Усе сталося так раптово, що турки просто не встигли отямитися. Результат цього короткочасного бою був разючий: козаки взяли в полон 320 турків, захопили 27 гармат, 150 бочок пороху, 1000 ядер, 2300 чвертей хліба та іншого продовольства (двомісячний запас). І хоча втрати козаків були за військовими мірками невеликими (запорожці втратили в бою одного полкового старшину, чотирьох курінних отаманів і 24 рядових козака), Головатий важко переживав їх загибель. Водночас вдалося звільнити з полону своїх товаришів, які потрапили туди ще в липні.

Князь Потьомкін розцілував Антона Головатого після повернення із завдання.

— Молодці твої орли, отамане, — усміхаючись, мовив Потьомкін.

— Ти ж знаєш, Грицю, у нас, запорожців, великий досвід «співпраці» з турками, — обіймаючи князя, відповів Головатий.

У хвилини радості й одкровення запорожці переходили з його світлістю на «ти» і називали даним йому офіційним прізвиськом на Січі — Грицем Нечесою. Фельдмаршалу подобалася ця гра в демократію не стільки через те, щоб показати свою близькість до народу, скільки через теплі дружні відносини у козацькому середовищі. Щоправда, в присутності інших важливих персон козаки не дозволяли собі бути запанібрата.

— Дякую за службу! — вигукнув князь перед строєм. — Бочку вина героям, а всіх старшин запрошую на обід до себе в намет!

— Ура! Ура! Ура! — так козаки реагували чи то на подяку князя, чи то на обіцяну бочку вина — можна тільки здогадуватися.

Хитрий Потьомкін побажав бачити на обіді, крім старшин, ще і всіх дам зі свого оточення. Графиня де Вітте теж була запрошена. Софії сподобалася проста, доброзичлива атмосфера за обідом. Розгарячившись вином, старшини почали надсилати в бік дам жарти з натяками, втім, зовсім необразливі.

Наприкінці листопада з Парижа повернувся полковник Баур. Офіцери зустріли його глузуваннями.

— Що, полковнику, привезли нову зброю салонних військ Франції?

— Скільки ворожих дамських сердець ви змусили капітулювати в Парижі?

— Днями князю Потьомкіну прийшов лист про капітуляцію Франції у війні. Пишуть, що полковник Баур знищив усі стратегічні запаси вина і шампанського.

Баур тільки усміхався.

— Так, панове, бачу, у вас говорить заздрість. Поміняти хоч ненадовго фронтові окопи на Париж — багато чого варте. Тож я готовий виконати ще не одне подібне прохання князя. Між іншим, ваші дами теж потребують оновлення гардеробу, — підтримав він загальний тон розмови.

Дружний регіт офіцерів перервав його промову.

До князя ад’ютант входив уже серйозним. Через півгодини до намету Потьомкіна запросили графиню Потьомкіну і графиню де Вітте. Щасливий князь у присутності всіх надів нові черевички на ніжки Параски Потьомкіної. По виразу його обличчя Софія зрозуміла, що задумана операція пройшла успішно. І тільки ввечері князь Потьомкін і полковник Баур висловили подяку Софії.

— Вистава вдалася на славу. Париж відразу підхопив нашу легенду і привів у захват пліткарів. Поки я зображав пошук цих нещасних черевичків, був навіть складений водевіль і поставлений у театрі. Ваша світлосте, — звернувся Баур до князя, — ми з вами там були представлені не в найкращому світлі.

— Ну що ж, тепер настала наша черга сміятися. Головне — плани мінних галерей у нас у руках.

Наступного дня князь Потьомкін відправив Гассан-паші чергову петицію з пропозицією здати фортецю полюбовно. У відповідь сераскир стратив у фортеці кілька православних, їхні голови виставив на фортечному мурі на палях, а тіла скинув у лиман.

Потьомкін у люті зібрав генералів і бригадирів (проміжне звання між полковником і генерал-майором).

— Готуємося до штурму, — наказав він. — Найслабше місце у фортеці — з боку лиману. Як тільки лиман скує лід, одразу й почнемо.

На раді було вирішено атакувати фортецю шістьма колонами з різних боків. Штурм почати рано вранці, перед світанком.

Сильні морози вдарили раптово. Потьомкін запросив до себе графиню Софію де Вітте.

— Графине, — радісно промовив князь, — хочу зробити вам подарунок. І хоч день святого Миколая ще не настав, морози вже справжні.

Князь узяв соболину шубу і накинув на плечі Софії.

— Та-ак, — протягнув Потьомкін, оглянувши грекиню, і голосно засміявся, — красу нічим не зіпсуєш.

— Спасибі, князю, за розкішний подарунок, — відповіла Софія. — Зима цього року справді сувора.

— Думаю, мерзнути тут нам залишилося недовго, — задумливо мовив фельдмаршал.

— Невже штурм?

— Так, графине, всі умови для цього є.

Штурм був призначений якраз на день святого Миколая Чудотворця — 6 грудня. У ніч з 5-го на 6-те ніхто не спав: хто чистив зброю, хто писав листи додому, хто молився.

Софія заспокоювала Долгорукову і Самойлову. Щойно їх відвідали чоловіки, двоє генерал-поручиків. Про всяк випадок попрощалися назавжди і попросили вибачення одне в одного. Відразу ж після відвідування чоловіка, мало не наштовхнувшись на нього, до графині Самойлової прийшов її коханець граф де Лама.

Штурм почався за сигналом одночасно з трьох гармат. Усі жінки, крім Софії, залишилися в наметі молитися. Грекиня не могла бути осторонь від таких важливих подій і, накинувши свою нову шубу, вийшла з намету.

Людині, яка не відає військовими секретами, важко було зрозуміти сенс того, що відбувається, красу і злагодженість дій наступаючих, сміливість і відчай тих, хто обороняється. Софії здавалося, що все має бути інакше, значно видовищніше і зрозуміліше. І незважаючи на дим, оглушливі залпи гармат і вибухи замінованих підкопів, графиня побачила, що через півгодини після початку наступу козаки зайняли ретраншементи, а найвідчайдушніші були вже на кріпосній стіні.

— Ваша світлосте! — ад’ютант на коні наблизився до князя Потьомкіна. — Ми вже у фортеці. Турки відчайдушно чинять опір, але наша перемога очевидна. При штурмі загинули генерал Волконський і бригадир Горич.

Через сорок хвилин справу було закінчено. Софія серед почту князя Потьомкіна в’їхала на територію завойованої фортеці. Від побаченого перехопило подих — усюди лежали гори трупів.

Штурм Очакова коштував туркам 8700 убитих, 1840 померлих від ран і 4000 полонених.

Втрати армії Потьомкіна — менше тисячі чоловік. Після святкування перемоги Потьомкін попрямував до Петербурга через Херсон. Графиня Софія їхала з князем в одній кареті. На березі лиману Потьомкін наказав зупинитися.

— Погляньте, графине, — звернувся він до грекині, — яке гарне місце! Відразу дві річки, Інгулі Південний Буг, впадають у Чорне море. Після нашої перемоги в Очакові можна і помріяти. Тут буде нове місто! Кращого місця для судноверфей і придумати не можна.

— Але ж уже є Херсон?

— Там мілководдя і великі кораблі будувати дуже незручно. А флот потрібен завжди. Так що залишилося дати достойне ім’я майбутньому місту.

— У мене є пропозиція, князю, — швидко знайшлася Софія.

— Слухаю, графине.

— На честь вашої славної перемоги в Очакові в день святого Миколая можна назвати його Миколаєвом.

— Дуже добре, графине! — вигукнув князь. — Бути цьому. Панове, — звернувся він до присутніх, — перед вами місцевість, де незабаром виросте місто кораблів Миколаїв, з легкої руки графині де Вітте так названий!

— Віват, графиня! — пролунали дружні голоси.

Місто Миколаїв почали будувати в наступному, 1789 році, а вже через рік зійшов на воду перший корабель — 50-гарматний фрегат «Св. Миколай».

А поки наші герої продовжили свій шлях до Херсона.

— Князю, — звернулася до фельдмаршала графиня Софія. — У мене до вас дуже делікатне запитання. Я не намагаюся вивідати будь-які політичні секрети, інтерес мій — особистий.

— Слухаю вас, графине.

— Мене цікавить подальша доля Польщі. Ні, точніше не так. Кам’янець знаходиться на самому кордоні. Там моя сім’я, наші маєтки. Не хочеться відразу все втратити.

— Питання на сьогодні дуже складне, але для себе я вже все вирішив: у Петербурзі проситиму Катерину II призначити мене гетьманом Катеринославських та Чорноморських військ. Закінчивши війну з турками, приєднаємо українські воєводства Польщі, і я стану гетьманом усієї України. Дуже вже мені подобається тутешній край.

— Як — приєднаємо? Значить, війна?

— Не зовсім так, графине. Польща зараз настільки роз’єднана через внутрішні чвари, що тільки ледачий не побажає відхопити ласий шматочок. Пруссія й Австрійська імперія готові хоч зараз розпочати поділ польських земель. А Польща не в змозі чинити серйозний опір: по-перше, у поляків немає сильної армії і воювати на три фронти вони не зможуть; по-друге, у випадку війни з Росією неможлива мобілізація населення Правобережної України. Українці однаково не люблять ні росіян, ні поляків, тому воювати не підуть ні за тих, ні за інших. Хоча деяка симпатія у них усе-таки буде на нашому боці — ми ж православні. По-третє, я непогано співпрацюю з багатьма польськими магнатами. Це і Потоцький (у нас із ним дуже довірчі відносини), і Браницький, який одружений на моїй племінниці, і Ржевуський. Мені здається, вони бачать у мені значно більшу гарантію своїх майбутніх успіхів, ніж у своєму королі Станіславові Августі. Ну і нарешті, поляки розуміють, що, надавши мені опір, вони позбудуться всього, адже всі їхні володіння розташовані в Правобережній Україні.

Потьомкін на хвилину задумався.

— Але це поки прожекти, тому поширюватися про них не треба. А вашому чоловікові, мила графине, я можу запропонувати місце коменданта Херсонської фортеці — добрі фахівці мені теж потрібні.

— Спасибі за довіру, князю. Я передам йому вашу пропозицію.

У Херсоні шляхи наших героїв розійшлися: графиня де Вітте попрямувала до Кам’янця, а князь Потьомкін — до Петербурга, за черговою порцією слави.

Розділ 14. Від Криму до Петербурга

(1789–1791)

Повернувшись до Кам’янця, Софія повідомила Йозефу про пропозицію Потьомкіна призначити його на посаду коменданта Херсона, і чоловік напрочуд легко і навіть з радістю погодився. І зовсім не тому, що боявся військових дій, скоріше навпаки: йому, нащадку військових, хотілося проявити свої знання, вміння, а тут, у Кам’янці, він загруз у господарських справах, вимолюючи у військового відомства гроші для підтримки фортеці та її гарнізону в бойовій готовності. І з кожним роком це давалося все важче і важче.

Тому на початку літа 1789 року, коли князь Потьомкін повернувся з Петербурга, граф Йозеф де Вітте залишив на час Кам’янецьку фортецю та попрямував до Дубоссар — штаб-квартири командуючого Південною армією (князь об’єднав Українську та Катеринославську армії й очолив командування новоствореною Південною армією).

Князь Потьомкін досить привітно зустрів графа Йозефа де Вітте.

— Радий, радий, що прийняв моє запрошення. Ну що, генерале, час зайнятися серйозною справою.

— Слухаю вас, ваша світлосте.

— Пропоную посаду коменданта фортеці славного міста Херсона. Поки воюємо з турками, фортеця може стати в нагоді в будь-який момент. А там все в зародковому стані — потрібні сміливі інженерні рішення. У грошах на справу не обмежую, але й спитаю як слід. Утім, за моїми відомостями, в Кам’янці з грошима було не надто, а фортеця майже в ідеальному стані. Це ж твоя заслуга?

— Ні, князю, це більшою мірою робота мого батька.

— Ну, годі, графе. Твоя участь теж чимала. До речі, у вас там працював ливарний цех, і наскільки точно доповіла мені розвідка, відливали все — від гармат до ядер.

— Так точно, ваша світлосте.

— Забирай з собою фахівців. У Херсоні необхідно все зробити з розмахом. Потрібні ще і якоря для кораблів, і дзвони для церков.

— Я майже згоден, ваша світлосте. Залишається одна маленька деталь…

— Ти, напевно, про грошове забезпечення? Не хвилюйся, графе, отримуватимеш, як і всі мої генерали у воєнний час. Ну, а якщо завоюєш своєю старанністю мою прихильність, можливості взагалі безмежні, — князь Григорій Олександрович хитро поглянув на графа де Вітте і додав: — Для початку покладу тобі 6000 рублів на рік.

Де Вітте негайно вирушив до Варшави і подав у відставку. Король навіть не прийняв генерала, але відставку підписав. Через місяць Йозеф де Вітте був у Херсоні.

Забігаючи наперед, скажемо, що генерал де Вітте прослужив у Херсоні п’ять років — з 1789-го по 1794-й. Уже в 1790 році запрацював перший в Україні ливарний гарматний завод, було значно зміцнено бастіони фортеці, побудовано казарми, арсенальні приміщення, порохові склади, відремонтовано Будинок офіцерів, де у святкові дні влаштовувалися бали та урочисті обіди. У 1792 році складено перший докладний план Херсонської фортеці із зазначенням закінчених будівель. У тому ж році в Херсоні розмістив свою штаб-квартиру командувач Південними військами граф Суворов. Він підтримав де Вітте в усіх починаннях.

Городяни гідно оцінили внесок графа Йозефа де Вітте у розвиток міста — одна з вулиць Херсона згодом була названа Віттовською.

Але все це буде потім, а зараз, улітку 1789 року, дружина генерала де Вітте Софія попрямувала до Криму підібрати собі земельні ділянки для майбутніх маєтків. У Ялті вона взяла провідника-татарина. На конях (невеликого зросту, але дуже витривалих) вони попрямували у бік Алупки. Південний берег тоді був ще мало заселений і постав перед поглядом графині у своїй первозданній красі.

Раптом Софія здригнулась: здалеку чулися голоси. Розмовляли грецькою.

— Це Лутка, пані, — пояснив їй провідник. — Тут живуть тільки греки.

— О як цікаво! Їдемо до них.

Софія попрямувала до невеликого селища (близько двадцяти родин влаштувалися прямо на березі моря). Побачивши незнайомців, греки не висловили особливого задоволення, але варто було графині Софії заговорити грецькою, як їхні обличчя посвітлішали. Софія була запрошена на обід, і відмовити своїм співвітчизникам грекиня була не вправі, знаючи, яку образу вона цим завдасть. Та вона і сама скучила за грецькою кухнею.

Поки готували сувлаки, графиня вже знала, що Лутка здавна була заселена греками, але років п’ять тому вони були змушені покинути Крим, і лише минулого року князь Потьомкін дозволив їм повернутися. За час їх відсутності велика грецька церква була зруйнована, і тепер вони будують маленьку. Ще греки займаються ловом устриць поблизу Алупки.

Запитали і про мету подорожі графині. А коли дізналися, що їй запропоновано підшукати собі землі для майбутнього маєтку, в один голос заявили, що кращого місця, ніж Мюсхор, їй не знайти.

Сіли за стіл прямо на березі в тіні дерев, і графиня Софія усміхнулася: неповторна синява моря, крики чайок, рідна мова, різноманітність закусок, легке біле вино — все сприяло і приємній трапезі, і довірчій бесіді. Господарі постаралися на славу: на столі красувалися тонкі скибочки копченої риби з печеним буряком і зеленню, різноманітні салати з сиром фета і оливковою олією, запечена риба з рум’яною сирною скоринкою, сувлаки — грецькі шашлички і, звичайно, устриці, хоч і маленькі, але за смаком не гірші за французькі. Прощаючись, Софія подарувала трохи грошей на відновлення церкви.

Подолавши мис Ай-Тодор, наші мандрівники опинилися в широкій долині з трьома татарськими селищами на ній (Гаспра, Кореїз і Мюсхор), а праворуч здіймалась у височінь гора-велетень Ай-Петрі.

— Тамаро, — звернулася Софія до своєї служниці, — тут справді дуже гарно. А що це за величезне дерево? — запитала вона у провідника-татарина.

— Це дуже шановане дерево, пані, — відповів татарин. — Горіх, у якого навіть є ім’я. «Черкес-чевіс» називають його татари.

Подорожні під ’їхали до горіху. Розміри і велич дерева справді вражали.

— Скільки ж йому років?

— Ніхто не пам’ятає, за розповідями старійшин — понад тисячу. А горіхів він приносить у рік більше, ніж зірок на небі. Старше покоління протягом багатьох століть передає це знамените дерево у спадок молодому. Це наша традиція.

— Напевно, там, нагорі, дуже гарно, — Софія поглянула вгору і додала: — І страшно.

Під’їхавши до моря, графиня спішилася.

— Хочу купатися, — заявила вона. — Ти зі мною, Тамаро?

— Я не вмію плавати, — почервоніла служниця.

— Ну що ж, тоді я сама.

Молодиці спустилися до моря, трохи позаду за ними йшов провідник. Серед кам’яного хаосу Софія вибрала величезний камінь, за яким була невелика бухта. Грекиня піднялася на камінь, не поспішаючи скинула одяг і спритно пірнула в прозору чисту воду.

— Вода дивовижно тепла! — крикнула вона, виринувши.

Софія відмінно плавала, за нею було приємно спостерігати збоку: здавалося, вона не пливе, а танцює на поверхні моря серед білосніжних гребінців хвиль. Досхочу насолодившись купанням, молода грекиня не поспішаючи вийшла на берег, піднялася на теплий камінь, не соромлячись своєї наготи. Крапельки води, як маленькі перлинки, покривали її округлі плечі, груди — ці два прекрасні бутона. І хоча служниця багато разів бачила свою господиню оголеною, навіть вона не могла приховати свого захоплення.

— Ви як морська фея, — зачаровано вимовила вона.

Провідник Ібрагім тим часом приніс із татарського селища глечик прісної води для Софії, зупинився трохи осторонь, крадькома пожираючи грекиню поглядом.

Тамара взяла у провідника глечик, допомогла своїй господині змити залишки солоної морської води й обгорнула її в грубу лляну тканину, витираючи тіло та волосся.

— Мені все рішуче подобається: і мальовничі скелі, і кам’яні хаоси, і первозданність природи. Тут у мене буде затишне гніздечко. Там, нагорі, — графиня вказала рукою, — побудуємо двоповерховий будинок. Хочу, щоб він був схожий на мій рідний будинок у Стамбулі, а тут, на березі, розіб’ємо парк із пальмовою алеєю. Ти зі мною згодна, Тамаро?

— Звичайно! Тут, у Мюсхорі, гарно, як у казці.

— Ти маєш рацію, тому я і хочу приїжджати сюди, як повертатися в дитинство, до свого рідного дому.

На зворотному шляху графиня де Вітте була зачарована ще одним місцем — Марсандою (теперішньою Масандрою).

— Якщо Бог дасть сили і здоров’я, тут можна висадити не тільки виноградники, оливковий гай, ліщину, а й побудувати маленьке місто, — дивлячись на казкову красу узбережжя, мрійливо мовила графиня де Вітте. — Проситиму у князя Потьомкіна і ці землі.

Але зустрітися з фельдмаршалом Софія змогла тільки наприкінці року.

Йшла війна. А ще був великий перелом у житті Європи, а може, і всього світу. Закінчувався гарний і безтурботний вік. 14 липня 1789 року паризький натовп узяв Бастилію, 26 серпня Національні збори ухвалили Декларацію прав людини.

Поляки близько до серця прийняли події у Франції, самі захотіли свободи і почали вимагати від Росії вивести війська і прибрати склади боєприпасів з їхньої території. Але Росія, точніше, князь Потьомкін, що зосередив у своїх руках усю повноту влади в Україні, розширював і розширював свої володіння. Взято Фокшани, здобута вікторія на річці Римник, Хосе Дерибас із морською піхотою із запорізьких козаків під командуванням кошового Чепіги бере фортецю Хаджибей і Аккерман, щоб побудувати тут Одесу та Білгород-Дністровський. Тим часом князь Потьомкін підійшов до Бендер і оточив фортецю. Очаківський штурм був ще свіжий у пам’яті турків, і вони здають Бендери майже без бою в обмін на дозвіл звільнити їхній гарнізон. Слава полководця Потьомкіна досягає апогею — уся територія південної України від Бугу до Дністра відвойована у турків.

Йосиф ІІ у захваті від полководницького таланту князя: «Осаджувати фортеці і брати їх силою — це мистецтво… але опановувати ними у такий спосіб — мистецтво найвище».

У Європі Потьомкін стає кумиром жінок і… молодих офіцерів. Дами носили його портрети на перстнях, ременях, у медальйонах. Молоді офіцери потягнулися до України вчитися бойовому мистецтву. Рішельє, Ланжерон, де Лінь, граф де Дама, військовий інженер Деволан, артилерист Наполеон, Тремуйлі, Тальмон, Бульє…

У європейських театрах ставили п’єси, присвячені виключно Потьомкіну. До ставки головнокомандуючого прибули найкращі портретисти Європи — Жан Лампі і Віже-Лебрен.

Наприкінці грудня 1789 року до Ясс приїхала графиня Софія де Вітте. Князь дуже тепло зустрів Софію, провів до своїх апартаментів і, взявши її під руку, із властивою йому безпосередністю почав розмову.

— Ви зовсім забули нас, люба моя. А поки ви були відсутні, мої доблесні воїни майже закінчили війну. Хоча, чесно кажучи, я побоювався, що справа затягнеться надовго. Розкажіть-но нам, чим ви займалися весь цей час, поки ми животіли в похідних наметах.

— Ви, як завжди, скромні, ваша світлосте, — від такої уваги князя Софія злегка зніяковіла. — Вашому польовому життю позаздрить будь-який королівський двір.

— Так, нероб сюди наїхало предостатньо, — розсміявся Потьомкін. — Але ця біда мені не в тягар. Щоправда, потім вони розносять по всьому світу плітки і нісенітниці про мене, але і до цього я ставлюся філософськи. І все ж, пані, ви не відповіли на моє запитання.

У просторій вітальні, крім князя, перебували Парасковія Потьомкіна, графиня Долгорукова і графиня Гагаріна, кілька генералів та офіцерів, тому Софія не знала, наскільки вона може бути відвертою. Присутні дами, безсумнівно, бачили в ній суперницю, хоча наша героїня не дозволяла князю фривольної поведінки по відношенню до себе. Звичайно, Потьомкін подобався Софії як чоловік, але вона вважала нижче своєї гідності бути похідною коханкою, нехай навіть і великого полководця. З другого боку, вона помічала, що князь, будучи постійно оточеним придворними, по суті, дуже самотній. Жінки завжди це відчувають. Тому він виїхав з Петербурга, тому сміливо ходив під ворожими кулями біля стін Очакова, тому не відмовляв собі в забаганках.

— Князю, я багато подорожувала й обстежила весь південний берег Криму, — почала Софія.

— І що ж? — фельдмаршал відразу розгорнув карту півострова.

Уся карта була розмальована якимись значками, лініями, колами.

— Це дивовижні місця!

— Цього мені можна було і не говорити, — усміхнувся Потьомкін. — Мене більше цікавить, чи знайшли ви що-небудь відповідне для себе.

— Я в повній розгубленості, князю. Мені сподобалося кілька місць, які я залюбки почала б освоювати.

— Слухаю вас, графине.

— Насамперед це Мюсхор і Ореанда.

— Браво, моя люба! — Потьомкін озирнувся на присутніх, шукаючи підтримки. — Я завжди знав, що зі смаком у вас усе гаразд. Мої маєтки знаходяться поруч, в Алупці.

— Але це ще не все, князю. Я пригледіла ще Марсанду та Ай-Даніль.

Потьомкін поглянув на карту і замислився.

— Ви проти, ваше високопревосходительство? — Софія трохи зніяковіла: чи не занадто багато вона просить?

— Я не заперечую. Тільки мої умови залишаються попередніми: хочу, щоб земля освоювалася та приносила радість і користь не тільки господарям, а й державі. Боюся, що ви, графине, не зможете цього зробити: все-таки ви — жінка, а тут потрібна чоловіча хватка. Але ви напевно вже почали будувати плани щодо використання цих земель…

— Звичайно! — із запалом відповіла Софія. — Тут, у Мюсхорі й Ореанді, будуть розкішний маєток і не менш гарний парк. У центрі парку — величезний горіх. Усередині його крони, серед листя, я споруджу велику ротонду. Туди вестимуть три шляхи: мотузкові сходи (я обожнюю лазити по таким), кругові сходи (для менш сміливих) і настил із поручнями, який підніматимуть слуги (для більш літніх, але бажаючих отримати гострі відчуття від висоти). Піднявшись до ротонди, ми зможемо милуватися морем з висоти пташиного польоту, пити іскристе вино, насолоджуватися оливками й сиром. І все це подарують плантації Марсанди. А устриці нам поставлятимуть мої земляки-рибалки. Причому не тільки на наші столи, а й для продажу за кордон.

— Чорт забери! — вигукнув князь. — Розповідаєте ви дуже гарно. А що ж Ай-Даніль?

— Я поки ще не придумала, — усміхнулася Софія. — Хоча там можна побудувати невелике місто.

— І назвати його скромно: Софіополіс, — Потьомкін іронічно поглянув на грекиню.

— Це непогана думка, — підтримала жарт князя графиня.

— Ну що ж, якщо здійсниться хоча б половина з того, що ви тут нафантазували, вже це дозволяє мені довірити вам вибрані кримські землі.

На початку січня Софія почала збиратися додому, але князь Потьомкін попросив її ще трохи затриматися.

— Чекаю важливу звістку з Петербурга, — пояснив він.

— Що ж це за звістка, ваша світлосте? Новий чин або звання?

— І так, і ні. Швидше, це для душі. Але ні слова більше, скоро ви про все дізнаєтеся.

У середині січня 1790 року вийшов указ Катерини II про призначення князя Потьомкіна-Таврійського великим гетьманом імператорських Катеринославських та Чорноморських козацьких військ. Цього домагався сам князь, бо з великою повагою ставився до запорозьких козаків, що складали основу як сухопутних військ, так і флоту. Саме запорозькі козаки своєю військовою виучкою, кмітливістю, хоробрістю забезпечили перемоги у всіх битвах із турками.

Увечері новоспечений гетьман давав святкову вечерю і бал. Ясновельможний займав апартаменти в палаці місцевого князя-грека. Гості очікували винуватця торжества в розкішній вітальні: меблі були оббиті рожевою тканиною із вплетеними в неї срібними нитками, на підлозі лежали золототкані килими. Кірасири-велетні, вбрані у червоні колети й чорні хутряні шапки з султанами, розносили шампанське і прохолодні напої. Військові та цивільні з нетерпінням очікували гетьмана. Софія, одягнена у світло-лилову вечірню сукню, оброблену мереживом і коштовностями, була в центрі уваги гостей. Утім, якийсь невидимий бар’єр не дозволяв офіцерам бесіду з нею і навіть легкий флірт переводити в серйозніші відносини. Софія здогадувалася, що за всім цим стоїть рішення, а може, і наказ ясновельможного.

Потьомкін не змусив себе довго чекати. Усміхнений князь рішуче зайшов до вітальні, і відразу ж пролунало гучне «ура!». На фельдмаршалі був мундир із соболиною опушкою, алмазна зірка і дві стрічки — Георгіївська та Андріївська.

Після святкової вечері всі вирушили до великої зали, де гостей зустрічав хор, точніше, два хори з трьохсот осіб, і два оркестри — симфонічний (під управлінням Сарті) і роговий (з двохсот чоловік), які виконали на честь великого гетьмана ораторію «Тебе Бога хвалимо». Рогам була доручена партія органу, і вони чудово з нею впоралися. Ораторія ця вже виконувалася раніше, але Софія чула її вперше. У момент найвищого емоційного напруження, коли вже, здавалося, досягнуто кульмінації і ще більше посилити силу звучання просто неможливо, грекиня помітила, що багато хто із слухачів почали закривати долонями вуха, і вже через кілька миттєвостей зрозуміла чому. За вікном у такт музиці пролунала канонада! Батарея з десяти гармат була повноцінною учасницею оркестру в цій ораторії. Софія кинула погляд на Потьомкіна. Той, усміхаючись, дивився на графиню. Отриманий ефект його очевидно задовольняв. Потім до оркестру підключилися дзвони, а на закінчення — скорострільна пальба з гармат.

Софія не припиняла дивуватися винахідливості князя, його постійному пошуку чогось нового.

Наступного дня були оголошені польові навчання. Узяти участь у них запросили всіх дам, і неодмінно в парадному вбранні. Софія здогадувалася, що знову готується щось оригінальне.

«У мене теж є ідея», — усміхнулася про себе Софія і покликала служницю Тамару.

Уранці примчав посильний і доповів, що свято починається на околиці Ясс близько чотирьох годин вечора. У призначений час війська були вишикувані з обох боків дороги, цивільні та їхні карети стояли трохи осторонь, з хвилини на хвилину мав прибути гетьман.

І ось вдалині з’явилася хмара пилу, з якої виринуло близько п’ятисот вершників, що скакали щодуху.

— Козаки! — вигукнув хтось.

І справді, з войовничими криками і шаблями наголо до присутніх наближалися запорозькі козаки. Попереду загону — Потьомкін. Ставний, високий князь був у новій формі — гарному гетьманському мундирі, обробленому діамантами та золотом. Фасон мундира Потьомкін придумав сам і звелів його зшити заздалегідь, не чекаючи указу імператриці: облягаючі рейтузи, невисокі чорні чоботи, на короткій курточці палевого кольору — довга, до колін, угорка тютюнового кольору, оброблена хутром тхора, з коміром із чорного хутра з білими плямами, наче обсипаного сріблом. Гудзики на куртці — діамантові, шнурки також рясно прикрашені діамантами. Шапка висока з того ж хутра, з оксамитовим верхом, у центрі — величезний діамант і високе пір’я. Привітавши гостей, що були у повному захваті від побаченого, Потьомкін із загоном під багатотисячні «ура!» і «слава гетьманові!» промчав уздовж війська, що складалося переважно з козаків і просто українців.

Об’їхавши війська, збуджений князь повернувся до гостей і під гучні оплески присутніх спішився. Несподівано з боку вишикуваних військ почувся наростаючий гул. Незабаром усі побачили молодого гусара в синьому з золотими шнурами і позолоченими ґудзиками мундирі, що мчав риссю на коні повз військо.

— Це що іще за явище? — невдоволено спитав Потьомкін і, звертаючись до свого ад’ютанта полковника Баура, наказав: — Негайно цього вискочку до мене!

За мить усе визначилося: гусаром виявилася графиня Софія де Вітте. Наблизившись до князя, графиня спритно спішилася і по-військовому віддала честь Потьомкіну. Князь оглянув її з ніг до голови. Вузькі синього кольору рейтузи-чакчири з короткими чобітками облягали стрункі ноги графині, гусарська курточка-доломан обмальовувала високі груди і була з дещо збільшеним коміром-стійкою (графиня навмисно хотіла підкреслити свою витончену шию). Ментик з хутряною опушкою спритно і навіть трохи недбало був накинутий на ліве плече. На рівні коліна, ззаду, висіла сумка-ташка. Бракувало тільки шаблі і пістолетів.

— Чому без зброї? — з удаваною суворістю спитав Потьомкін.

— Винна, ваша світлосте! Нам, жінкам, на відміну від вас, чоловіків, доводиться брати інші фортеці, і зброя, відповідно, у нас інша, — відповіла Софія і усміхнулася так, що князь справді відчув себе обеззброєним.

— Гаразд призначаю вас, гусаре, на сьогодні своїм ад’ютантом.

Графиня Долгорукова при цих словах тільки пирхнула і зникла в кареті.

Потьомкін змахнув рукою, і рівнина заповнилася козаками, що створювали ілюзію справжньої битви. Картина була настільки правдоподібно-войовничою, що не залишила байдужим нікого. Софія була в захваті від трюків, виконаних козаками верхи на конях.

Після потішних боїв князь Потьомкін запропонував гостям і командуванню проїхати за ним за місто на пікнік. Гості охоче погодилися і всю дорогу, перебиваючи одне одного, обговорювали побачене.

— Зізнаюся, гусарський костюм вам до лиця, — звернувся Потьомкін до Софії, що їхала поруч із ним. — Але сьогодні не маскарад.

— Ви попередили всіх про польові навчання. А гусарський костюм, удосконалюючись десятиліттями, дуже вдало підходить для таких заходів. Ви мене, схоже, засуджуєте?

— Анітрохи, графине. Навпаки, все свідчить про те, що ви перебуваєте в постійному пошуку, а це мені імпонує.

— Зрівнятися з вами, князю, у мистецтві вражати всіх не зможе, мабуть, ніхто у світі. І мені здається, що на сьогодні це ще не всі сюрпризи.

— Мене радує, що ви так тонко все розумієте. Але це мій маленький секрет.

Невичерпний на вигадки Потьомкін у цей вечір здивував навіть звиклих до блиску версальського двору французів.

Пікнік відбувся під землею. Складалося враження, що князю бракувало палаців на поверхні і він вирішив збудувати підземний. Склепіння великої підземної зали підтримували грецькі колони. Григорій Олександрович обожнював яскраве світло, тому стіни були обвішані рядами бра зі свічками, що розташувалися між дзеркалами, під склепіннями висіло кілька люстр химерної форми, жирандолі кришталем і кольоровим склом нагадували невеликий фонтан або маленький феєрверк, канделябри із золота і зеленого мармуру стояли у спеціальних нішах. Усе це справляло враження океану вогню, що ледь помітно хитається. Дзеркала збільшували глибину зали. Темно-блакитні оксамитові дивани, холодний блиск золота — все це, на думку князя, мало підкреслити велич його задуму, його творчого пориву. У верхній галереї музиканти Сарті протягом усього вечора виконували класичну музику. Вона в підземеллі звучала трохи приглушено, але в цьому теж був певний шарм. А коли Сарті представив гостям свій новий твір — італійську кантату Giove, la gloria е morte («Юпітер, слава і смерть»), князь засяяв від щастя.

За вечерею Софія як новопризначений ад’ютант сиділа по праву руку від Потьомкіна. Зліва — княгиня Долгорукова.

— Князю, мої вигадки в порівнянні з вашими виглядають дуже блідо, — вимовила зачарована побаченим Софія.

— Я радий, що вам сподобалося. Щоправда, не все вийшло так, як я задумав.

— Немає межі досконалості.

— Ні, я сказав би так: не можна осягнути неосяжне.

Подали десерт. Морозиво, каву і цукерки розносили чомусь тільки чоловікам.

«Це неправильно», — подумала про себе Софія. Але незабаром їй довелося змінити свою думку. Рослі гренадери подали всім дамам кришталеві вазочки, доверху наповнені не морозивом і цукерками, а… діамантами…

Після вечері в небі спалахнув святковий феєрверк.

Наприкінці лютого прийшло повідомлення з Відня: помер імператор Йосиф II. Великий реформатор, який зіграв значну роль у долі наших героїв, написав у своєму заповіті: «Прошу всіх, кого я ненавмисно образив або не захистив, пробачити мене як людину і християнина. Прошу всіх не забувати, що монарх на престолі залишається такою ж людиною, як і останній жебрак у халупі, і що обидва можуть помилятися».

Софії після цього повідомлення захотілося побути на самоті. Забравши у Херсоні восьмирічного сина Яна, наприкінці травня вона вирушила до Мюсхора: відпочити і зайнятися облаштуванням свого нового маєтку. Незабаром туди ж приїхав і її чоловік, генерал де Вітте. І Йозефу, і Яну Мюсхор дуже сподобався — вибір Софії був схвалений.

Спілкування з сином, морські купання, прогулянки в горах і морем відволікали Софію від сумних думок. Грекиня знову була весела і привітна. У товаристві сина вона знаходила розраду, заспокоєння. Хлопчисько вже підріс і намагався копіювати батька. Це виходило у нього досить кумедно. До Йозефа Софія ставилася, як і раніше, з повагою, але не більше того.

Як швидко вони стали чужими одне одному! А чи були вони близькі взагалі? Напевно, ні. Але ж вона завжди прагнула бути зразковою дружиною, і була нею. І мріяла про таке кохання, на яке заслуговує кожна жінка. Про кохання сліпуче, розділене, щасливе… Тоді починаєш вірити в чари життя. Вона розуміла, що не кожній дано зазнати це почуття, але вірила й далі…

Потьомкін? Ні, ця людина в коханні, як падаюча зірка в небі, може несподівано спалахнути на мить і так само швидко згаснути. А ця мить, напевно, така солодка. І головне — потрібно обірвати її першою. Як із падаючою зіркою: побачити спалах і швидко заплющити очі — хвіст зірки надовго залишиться перед заплющеними очима в безкрайності нашої уяви.

Станіслав Потоцький? Він одразу сподобався Софії. Це той чоловік, з яким можна знайти любовну єдність. І хоча він одружений, Софія побачила в його очах прихований смуток, не властивий закоханим.

Занурена у свої думки, Софія прогулювалася стежками Мюсхора. Повітря, наповнене ароматами моря, кипарисів, лавра, ялівцю, самшиту, мирту, суничного дерева, здавалося тягучим, густим, п’янким. Велична, з гострозубими вершинами гора св. Петра з одного боку, безкрає море — з другого надавали цій місцевості казкового вигляду. І на душі ставало радісно, хотілося мріяти, мріяти і мріяти.

Мандрівки по Криму, здійснені раніше сімейством де Вітте, залишили також досить приємні враження. Особливо запам’яталася подорож до гори Демерджи. Природа тут проявила свою фантазію в повній мірі: туман, вітер, дощ і сонце рік за роком, століття за століттям виточували з каменю чудернацькі фігури, що нагадували птахів і звірів, замки і башти, казкових чудовиськ і страшних привидів.

— Дивись, матусю, справжня жаба! — вигукнув Ян і стиснув від несподіванки руку Софії. — А там, далі, бегемот з величезним пузом. А он собака женеться за лисицею.

— Де, де? — перепитала здивована Софія. — У тебе, синку, дуже добре розвинена уява.

— Ця риса в нього від мене, — підтвердив Йозеф. — Ось поглянь праворуч.

Він нахилився до вуха Софії і прошепотів:

— Цей кам’яний стовп мені нагадує фалос у всій своїй красі, а дві брили подалі — жіночі груди.

— Ваша уява, графе, вразила мене своєю новизною. Мабуть, кожен бачить те, що хоче побачити.

— Так, і не збираюся заперечувати це. Софіє, я хочу, щоб ми відновили наші колишні стосунки — я кохаю і хочу тебе.

Грекиня поглянула на нього уважно і зітхнула.

— Ні, мій дорогий. Двічі в одну річку не входять. Ми залишимося друзями, і не більше. І не повертатимемося більше до цього.

Вони прожили в Криму майже три місяці. Облаштування нового маєтку Софія вирішила поки відкласти. Вона розуміла, як легко можна зіпсувати цей райський куточок невмілим плануванням. Тільки професійний архітектор знав, що потрібно зробити, щоб усі будівлі, алеї, альтанки, павільйони та фонтани гармонійно вписалися в ландшафт. Тому було вирішено не поспішати і знайти одного, а може, двох архітекторів-садівників для розробки та втілення в життя всіх задумів Софії.

На початку осені графиня де Вітте несподівано отримала листа з Бендер від князя Потьомкіна. Князь запрошував графиню відвідати його нову ставку. Але цього разу запрошення було настільки зворушливим і теплим, що у грекині прискорено забилося серце.

«Дивно, — подумала Софія, — чому це я так хвилююся? І головне, мені вже хочеться швидше їхати».

Після довгих роздумів графиня Софія все ж зважилася відчинити ці уявні двері, за якими вона не знала, що її очікує: осуд і ганьба або слава і визнання. Зрештою, їй не потрібно ні те, ні інше. Їй хотілося простого жіночого щастя, кохання, ніжності. І вона відчувала, що зможе зазнати це з князем.

Бендери зустріли Софію дощовою холодною погодою. Був кінець вересня, і всі чекали бабиного літа.

Убравшись у досить закриту сукню, Софія відправилася на вечерю. Князь Потьомкін зустрів графиню дуже привітно, вийшов їй назустріч і посадив поруч із собою. (Софія навіть не помітила, хто поступився їй місцем.) Після вечері всі швидко покинули залу, залишивши князя і Софію наодинці. Потьомкін провів грекиню до диванної, де чулося потріскування дров у каміні, курилися пахощі в золотих курильницях. Графиня підійшла до каміна і простягнула до нього руки, насолоджуючись теплом.

— Софіє, — почав князь, — сьогодні ми говоритимемо тільки про нас. Так-так, тільки про нас. Після вашого несподіваного від’їзду навесні мої думки постійно повертаються до вас. Кохання — дуже дивна річ. Зізнаюся чесно, ви — найвродливіша жінка, яка зустрілася мені в житті. А ваші очі, по-моєму, зводять з розуму не одного мого офіцера. І я, звичайно, як кожен нормальний чоловік, давно вже міг захопитися вами, забажати вас і зробити все можливе, щоб і ви захопилися мною. Але мій внутрішній голос підказав, що не потрібно квапити події. І тепер я можу сміливо сказати, що привабливість вашої душі, оригінальність вашого мислення, неординарні вчинки зачарували мене ще більше, ніж зовнішня краса. Там, де з'являєтесь ви, все оживає, стає світлішим і добрішим. Я почав ловити себе на думці, що деякі свої вчинки і діяння я здійснюю, озираючись на вас. Водночас ви намагалися уникати мене, ще більше розпалюючи мої почуття. Я закохався у вас. Закохався сильно, шалено. Тому й написав листа і благав Бога, щоб ви швидше приїхали.

Софія сіла на диван. Від хвилювання вона вся тремтіла. Це визнання її приголомшило. Ніколи раніше Потьомкін не говорив з нею так ніжно і щиро. Його завжди впевнений, навіть дещо суворий погляд зараз випромінював звичайне людське тепло.

— Я завжди був чесний зі своїми жінками, — князь у хвилюванні заходив по кімнаті. — Пропонуючи вам своє кохання, розумію, в яке становище ставлю вас, графине. Навіть якщо ви зараз знехтуєте моїми почуттями, прошу вас залишитися тут, бо ви мені потрібні просто як друг, як людина, з якою мені цікаво спілкуватися. А моє становище в суспільстві змусить замовкнути найзліші язики.

Князь узяв руки графині у свої, і Софія дозволила йому це. Що і було своєрідним визнанням у коханні. Настала пауза. Софія довго збиралася з думками, князь не квапив її.

— Григорію Олександровичу, — Софія уважно поглянула прямо в очі Потьомкіну. — Я чекала вашого визнання і не чекала. Скільки разів я в думках повторювала вам слова, почуті зараз від вас! Навесні я несподівано для всіх залишила ставку тільки тому, що божеволіла від вас, але ваше серце тоді було зайняте іншою.

Князь спробував щось сказати, але Софія не звернула на це уваги і мовила далі:

— Ні-ні. Я зараз все це говорю не заради докору. До вас, князю, не можна ставитися як до простого смертного. Вас можна або любити, або ненавидіти. Третього не дано.

Він обійняв її і притягнув до себе, і вона відчула себе такою маленькою в руках цієї великої людини, їй стало раптом напрочуд затишно і спокійно. Вони злилися у пристрасному поцілунку. Потім він легко підхопив її на руки і поніс до спальні, дбайливо роздягнув, милуючись її тілом. А потім… Потім вона повністю розчинилася в його обіймах. Вони злилися, віддаючи тепло, ласку, ніжність одне одному. Софію закружляв вихор пристрасті. О, як чудово, як прекрасно!

Вона розплющила очі і, зітхнувши, з ніжністю пригорнулася до нього. Потьомкін дивився на Софію й усміхався.

— Я тебе кохаю, — прошепотіла Софія.

— О моя дівчинко, я тебе теж, — він пристрасно поцілував її й обійняв так, що у Софії перехопило дух.

— Це було чудово! Я хочу відчути це ще раз, прямо зараз.

— Ні, Софіє, повір мені, що сьогодні ти вже не зазнаєш усієї повноти чарівності, тому не поспішатимемо. У нас із тобою буде багато часу, щоб не тільки повторити цей політ, але і зануритися в нові й нові відчуття. А щоб злегка загасити вогонь, який палає в тобі, принеси, будь ласка, тацю з вином і фруктами, що стоїть на столику.

Софія встала, і князь не міг відвести погляд від її тіла. Тридцять років — це якраз розквіт жінки! Її розкішні форми, чарівні вигини, таємничі закуточки здатні запалити чоловіка і спалити його без залишку.

— Ти прекрасна, Софіє!

Потьомкін сів по-турецьки на величезній шкурі білого ведмедя. Софія усміхнулася, поставила перед ним тацю з ласощами і зробила те ж саме.

— Звичайно, це дуже гарно і привабливо, — засміявся князь. — Але замерзнути я тобі не дам.

Він приніс пуховий плед і накинув на плечі грекині.

Під ранок Софія заквапилася.

— Як, ти не залишаєшся? — здивовано запитав Потьомкін.

— Князю, я хочу просити вас тільки про одне, — Софія поки не змогла перейти з ним на «ти». — Я не хочу відкритих стосунків удень. Нехай ночі будуть нашими, а вдень ми залишимося просто друзями. Я розумію, що все одно нічого не приховаєш, але одна справа домисли, інша — якщо ми самі дамо привід для них. Я дуже дорожу своїм ім’ям і своєю репутацією.

— Добре, Софіє, нехай буде так! Але, сподіваюся, подарунки ти прийматимеш від мене при всіх?

— Тільки за умови, що вони не будуть настільки дорогими, щоб скомпрометувати мене. Такі краще робити наодинці, — кокетливо усміхнулася графиня.

Потьомкін не був би Потьомкіним, якщо б не зробив усе по-своєму, як йому того хотілося. Він ніколи не відмовляв собі в задоволенні робити подарунки коханим жінкам і насолоджувався, спостерігаючи, з якою радістю вони їх приймали. Чи не наступного дня за його наказом було влаштовано бал. Усім запрошеним жінкам роздали лотерейні квитки. Розігрувалося багато призів — ніхто не залишиться без подарунка. А головні призи — шикарна кашемірова шаль і золотий перстень, усипаний рубінами. В лотереї завжди сподіваєшся на диво, що саме тобі дістанеться головний приз. Ось і на балу у кожної жінки неспокійно билося серце: «А раптом я?» Софія не була винятком. І все ж коли «сліпий» жереб вибрав саме її, вона з підозрою подивилася на князя — той невинно усміхався і розводив руками.

Іншим разом Потьомкін увесь вечір упадав за графинею Браницькою і врешті-решт зробив їй найдорожчий подарунок. У цей момент увійшов черговий офіцер і попросив у князя дозволу звернутися до графині де Вітте.

— Графине, вам пакет із Парижа.

Софія розкрила пакет і ледь втрималася — там виявилося незвичайної краси дуже дороге кольє.

— Що таке?! — вигукнув незадоволений Потьомкін. — Хто сміє робити подарунки в моїй присутності?

— Не можу знати, ваша світлосте! — «злякано» відповів черговий офіцер. — Дарувальник побажав залишитися невідомим.

— Попов! — наказав князь своєму секретареві. — Терміново розібратися і доповісти мені. Я не дозволю різним іноземним нахабам господарювати в моєму домі. — І знову в палаючому погляді Потьомкіна Софія прочитала кохання до неї.

Наступного разу Потьомкін просто зіграв на жіночій психології. Почувши із-за дверей, як Софія захоплюється новим столовим сервізом, щойно привезеним з Європи і вперше виставленим на столи, він зайшов до зали нарочито розгніваний, узяв один із приборів і невдоволено похитав головою.

— Хто дозволив сервірувати цим столи? — гнівно запитав князь у свого секретаря. — Зараз же зібрати і викинути на смітник.

Усі присутні застигли в подиві, але перечити князю — значить накликати на себе великі неприємності.

І тільки Софія не витримала.

— Григорію Олександровичу, як можна викидати таку красу?

— Як? Вам це подобається? — погляд Потьомкіна потеплішав. — Тоді я змінюю своє рішення: дарую вам, графине, цей сервіз за непотрібністю.

І переможно поглянув на Софію. Грекиня зрозуміла, що знову попалася у майстерно розставлені сіті, і тим не менш їй було дуже приємно.

Але головні подарунки Потьомкін робив Софії наодинці. Цей богатир, державний муж, воєначальник перетворювався на хлопчиська, коли вечорами розкладав на столі численні дорогоцінні камені. Софія осторонь спостерігала за князем. Той викладав з каменів якісь фігури, розглядав їх на світлі, щось бубонів собі під ніс, іноді брав у руки ювелірну пилку і правив камені.

Здавалося, у цей час для нього у світі нічого більше не існувало. Швидше за все, князь Потьомкін у такий спосіб відпочивав від напруженого дня, зосереджувався, обмірковуючи свої проблеми. У ці хвилини Софія сиділа немов мишка, боячись ворухнутися, а коли робила який-небудь рух, Потьомкін підіймав руку, сигналізуючи, що пам’ятає про неї. Як правило, він вибирав один або кілька діамантів і з усмішкою вручав їх Софії, попутно розповідаючи про кожний, про його красу чи недоліки, які робили цей камінь ще більш значущим і дорожчим. Так минала година і навіть більше, а потім була ніч кохання, щоразу нова і неповторна.

Незважаючи на людські слабкості, Потьомкін залишався видатним полководцем, і на першому плані для нього була війна з турками. На його думку, після взяття Ізмаїла турки повинні запросити миру і сісти за стіл переговорів.

— Дерибас доповідає, що його флотилія з чорноморськими козаками відрізала Ізмаїл від Дунаю. Тепер Ізмаїльська фортеця оточена моїми військами.

— Дозвольте мені, князю, оглянути фортецю хоча б здалеку, — з надією попросила Софія. — Я обожнюю спостерігати за цими відірваними від решти світу острівцями за високими стінами.

— Графине, як ви можете піддавати себе такій небезпеці? — здивовано запитала Браницька.

— А що скаже наш герцог: чи доречно допускати жінку до настільки чоловічої справи? — Потьомкін повернув голову в бік Рішельє.

— Звичайно, жінці там не місце, — після паузи відповів той. — Але це зовсім не стосується нашої графині. Наскільки я знаю, ваша світлосте, графиня Софія бувала і під Хотином, і під Очаковом, і це завжди було добрим знаком. Я з принцем де Лінем завтра збираюся до Ізмаїла, і міг би взяти графиню під свою опіку.

— Так тому й бути, — підвів риску Потьомкін. — Тільки, цур, не затримуватися. Ми тут нудьгуватимемо без вас.

Фортеця Ізмаїл була справді чудово укріплена. Після огляду бастіонів на суші герцог Рішельє запросив Софію на корабель Дерибаса — і фортецю оглянути, і заодно пообідати. Це був унікальний обід! Унікальний за складом учасників. За одним столом, крім нашої прекрасної героїні, зібралися дворяни, чиї імена зараз сприймаються як синоніми слова «Одеса». Це іспанський неаполітанець Дерибас, француз Дюк де Рішельє, брабантський дворянин де Волан і французький граф Ланжерон. Звичайно, тоді вони ще нічого не знали ні про Одесу, ні про свою роль у становленні цього дивовижного міста. Сьогодні вони були просто в товаристві вродливої жінки (до речі, яка залишила Одесі приємний і романтичний куточок спогадів про себе, і навіть не один). Отже, чотири європейці залюбки улещували нашу графиню, перетворившись на мить з офіцерів у галантних кавалерів. І Софія у відповідь (о, як жінки люблять приємне обходження!) обдаровувала їх своєю чарівною усмішкою і сміливим, обнадійливим поглядом.

Якось, розкинувши гадальні карти, Софія, звертаючись до Потьомкіна, задоволено мовила:

— Карти кажуть, що Ізмаїл паде через три тижні.

— Не знаю, не знаю, — загадково відповів князь, а потім додав: — Командувати операцією я вчора призначив Суворова.

— Як?! — вигукнув особистий лікар Потьомкіна француз Массо. — Суворов — це означає штурм, він піде на будь-які жертви заради перемоги. Ваша світлосте, полкова аптека в жалюгідному стані, нам не вистачить ні ліків для перев’язок, ні корпій.

— Усе, баста! — перервав його князь. — Поранених більше не буде! Ізмаїл здасться без бою.

Він викликав до себе Попова і швидко написав на папері:

«Приблизивши війська до Ізмаїла й оточивши з усіх боків це місто, прийняв я вже рішучі заходи до підкорення його. Вогонь і меч уже готові до винищення всякої в ньому тварі що дихає, але перш ніж використаються ці згубні засоби, я, дотримуючись милосердя всемилостивої моєї Монархині, що гребує пролиттям людської крові, вимагаю від Вас добровільної здачі міста. У такому випадку жителі і війська Ізмаїльські — турки, татари та інші, які є закону Магометанського, відпустяться за Дунай з їхнім маєтком, але якщо Ви продовжуватимете марну завзятість, то місто чекає доля Очакова, а тоді кров безневинна дружин і немовлят залишиться на Вашій відповіді. До виконання цього призначений хоробрий генерал граф Олександр Суворов-Римнікський».

— Вважаю, що Мегмет-Айдозле-Паша готовий здати фортецю (я вже довів на прикладі Очакова, що неприступних фортець немає), а Суворова викликав виключно для прискорення процесу. Турки його побоюються і довго не роздумуватимуть. Та й старому Суворову вже шістдесят, а він так мріє отримати звання фельдмаршала. І немає необхідності жертвувати життями наших солдат у цій бійні, бо здається мені, що при підписанні мирного договору Ізмаїл доведеться повернути туркам.

Відповідь коменданта Ізмаїла надійшла 8 грудня. Він просив десятиденної відстрочки, дозволу дочекатися відповіді від верховного візиря.

— Ну от, бачите, — задоволено потер руки Потьомкін. — Усе йде так, як ми і припускали. Візир веде себе зараз вкрай миролюбно, не те що раніше. Він дасть свою згоду на здачу фортеці. А ви, Софіє, знову мене здивували: саме через десять днів спливають три тижні, про які вам сказали карти або потойбічні сили.

Софія усміхнулася, але нічого не відповіла.

На жаль, князь помилився: генерал-аншеф Суворов дав коменданту фортеці на роздуми лише двадцять чотири години. Прибувши до Ізмаїла, він схвалив план штурму, складений Дерибасом. За цим планом основний удар передбачалося завдати з боку Дунаю, де фортеця була менш укріплена, а відволікаючу операцію почати на суші.

Уночі 11 грудня розпочався штурм Ізмаїла. Десант морської піхоти з українських козаків під командуванням бригадира Захарія Чепіги увірвався до фортеці з боку Дунаю. За ними пішли в наступ і сухопутні війська. Полонених Суворов наказав не брати. «Почалася жахлива бійня, — написав згодом граф де Дама. — Стічні канави пофарбувалися в червоне забарвлення. Не жаліли ні жінок, ні дітей».

Втрати турків склали майже 30 тисяч осіб. Але і Суворов не дорахувався убитими і пораненими десяти тисяч.

Європа жахнулася від такої жорстокості. Коли Суворов приїхав до Петербурга, Катерина II не зважилася ні нагородити генерала, ні вручити йому фельдмаршальський жезл, і скоріше відправила його до Фінляндії (подалі від двору, від європейських послів) «зміцнювати» оборону столиці з півночі…

Щойно гонець повідомив Потьомкіну про взяття Ізмаїла, князь велів салютувати з гармат і зібрався відвідати захоплену фортецю, але дізнавшись про втрати, несподівано «захворів» і відправив до Ізмаїла свого секретаря — генерала Попова.

Отже, останній бастіон Порти пав, і Потьомкін, улюбленець фортуни, заквапився до Петербурга. Війна, в якій він грав роль одночасно і диригента, і першої скрипки, була закінчена. Людина ласа на лестощі і компліменти. Не виключенням був і князь Григорій Олександрович. Йому як нікому іншому хотілося зараз того марного, але приємного захоплення, потрібно було виплеснути, звільнити душу в столиці, де його недолюблювали, але при цьому боялися підлабузники двору. Йому необхідно було підживити позитивною енергією свою душу, спустошену війною, втратою бойових товаришів і навіть ворогів, але по-справжньому відважних і щирих у своєму протистоянні.

— Софіє, ми разом їдемо до Петербурга.

— О ні, ваша світлосте. — В очах грекині засяяли іскорки незгоди. — Ви — герой, переможець. Увесь ваш шлях до Петербурга буде всипаний трояндами, супроводжуватимуть вас вдячні промови, феєрверки, бали на вашу честь. Ви заслужили це. А я буду на другій або третій ролі, якщо взагалі мене хтось помітить. Інша справа — Петербург. Коли ви нап’єтесь слави, коли затихатимуть хвалебні оди, ось тут і з’явлюся я. Це відразу пожвавить петербурзький світ: почнуть ширитися чутки, плітки, заздрість — словом, ви знову будете в центрі уваги, та і я не загублюся.

— Невже ти думаєш, що інтерес до мене так швидко піде на спад?

— Не сумнівайтеся, фельдмаршале. Ви занадто довго були відсутні в столиці, щоб надовго сколихнути тягуче й одноманітне світське життя.

— Може, ти і маєш рацію. Тоді — до зустрічі в Петербурзі!

Софія приїхала до Петербурга в середині березня, через два тижні після прибуття туди князя Потьомкіна. Місто все ще перебувало під враженням зустрічі колишнього фаворита Катерини II (у салонах російської столиці з’являлися все нові і нові подробиці пригод у дорозі, які привозили з глибинки свідки ходи князя).

Петербург справив на Софію подвійне враження. Зовні, здалеку, місто величне і гарне: гранітні набережні, церковні куполи, шпилі Адміралтейства та Петропавлівської фортеці — це було грандіозно!

Але… Чогось не вистачало цій суворій красі. Поглянувши на свинцеве небо, що нависло над російською столицею, Софія зрозуміла: їй, грекині, не вистачало сонця, яскравих південних фарб. Зводячи Петербург, росіяни спробували створити у себе одночасно й Афіни, і Рим, і Візантію. Але там, серед гір, південного сонячного неба, багатства рослинного світу, архітектори своїми творіннями лише майстерно доповнювали природні красоти, тут це виглядало дещо неприродно. І коли Софія в’їхала до міста, вона ще більше в цьому переконалася.

Це був березень. Нева скута льодом, численні скульптури на тлі почорнілого весняного снігу і величезних будинків стояли як самотні, замерзлі подорожани. Вибоїста бруківка, яку на півночі неможливо привести до ладу, та й самі будівлі під час зими втратили зовнішній лиск, бо сніг і дощ, мороз і вітер робили свою руйнівну справу, зриваючи навіть штукатурку зі стін. До того ж, прямими вулицями гуляв сирий, вогкий вітер, що пробирав до кісток, і Софії нестерпно захотілося скоріше опинитися біля каміна з чашкою гарячого шоколаду в руках.

«Можливо, я занадто сувора й упереджена, — думала грекиня, — і влітку тут усе інакше, але з другого боку, зима в Петербурзі триває більшу частину року».

Через кілька днів відбувся перший виїзд Софії у світ. Князь Потьомкін прибув до Петербурга під час великого посту. Але приїзд ясновельможного став чудовим приводом для його порушення: майже щодня влаштовувалися бенкети і бали, петербурзький двір вважав за щастя запросити князя, і якщо той давав згоду, це було найвищою нагородою.

Наприкінці березня принц Нассау-Зіген влаштовував святковий обід. Поява князя Потьомкіна з графинею де Вітте стала справжньою сенсацією: князь у гетьманському мундирі та Софія в грецькому вбранні затьмарили інших гостей. Ніхто вже не зважав на вишуканість поданих страв, але Нассау-Зіген не дуже засмутився: він хоч і витратився на делікатеси, але такий поворот подій надавав йому значної переваги при дворі: завтра його ім’я буде на вустах у всього Петербурга, нехай і після імен князя і графині.

Через два дні, коли сенсаційні чутки дійшли до Катерини II, цариця забажала побачити Софію. Графиню супроводжував Потьомкін, і це, з одного боку, надихало її, з другого — дещо турбувало. Найменше Софії хотілося бути залученою до будь-якої палацової інтриги, а зараз такий поворот подій був цілком можливий. Клубок стосунків трикутника Катерина II — Потьомкін — Зубов був не тільки не розплутаний, а, навпаки, заплутувався ще більше. Потьомкін, колишній фаворит, тепер був другою особою у державі. І хоча тривала відсутність у Петербурзі позначилася на його становищі при дворі, здавати свої позиції князь не збирався. Цілком закономірно, що після вишуканого жіночого оточення у його ставці Катерина як коханка вже мало цікавила ясновельможного. До того ж, новий фаворит Зубов посів тимчасово вільне місце в опочивальні цариці. То була дуже жадібна, заздрісна людина, і лаври ясновельможного не давали новоспеченому фаворитові спокою. І якщо за відсутності князя Зубов міг вимагати у Катерини все що завгодно, то з приїздом Потьомкіна він притих. Князя він поки ще боявся. Розрубати вузол непростих стосунків повинна була німкеня, 62-річна цариця Росії Катерина II. А зважитися на це вона поки не могла: їй потрібні були обидва — і Потьомкін, і Зубов, бо вони чудово доповнювали один одного, щоправда, на відстані.

І хоча Софії було трохи не по собі від запрошення Катерини, її підбурював інтерес: що переможе в Катерині — жіночість чи державний обов’язок?

На подив графині, цариця зустріла її дуже ласкаво. Простягнувши руку для поцілунку, Катерина мовила:

— Ви оживили наше тягуче північне життя. Тільки й розмов, що на всіх балах блиск графині де Вітте затьмарює все і всіх.

— Я побувала поки лише на одному, ваша величносте, — Софія скромно опустила очі і присіла в реверансі. — І якщо вам розповіли, що я там була в центрі уваги, то це не зовсім так. Ваша величність займає петербурзький світ значно більше.

— І що ж вони там говорять — мабуть, усякі фривольні плітки?

— Ну що ви! Я навіть не очікувала, що вас тут так люблять.

— Ви мені лестите, дорога.

— Я не так близька до вашої величності, щоб дозволити собі це.

— З ваших слів стає ясно: двір змушений розхвалювати мене, розраховуючи на мої щедроти. Як вам Петербург?

— Якщо чесно, мені бракує сонячного світла та яскравих фарб, притаманних півдню.

— Ваша щирість робить вам честь. А з нестачею сонця я можу вам допомогти, голубонько, — засміялася Катерина.

Вона зробила знак, і слуга приніс тацю з невеликою коробочкою.

— Хай ці алмазні сережки і підвіски виблискують, як ваше південне сонце.

— Спасибі, ваша величносте, право, я не заслуговую такої уваги з вашого боку.

— Ну що ви, дорога, серед небагатьох привілеїв государів у мене є право обдаровувати. І це не останній подарунок сьогодні. Як доповідав мені князь, ви так чи інакше були присутні при взятті усіх фортець в Україні? Чи не так, князю?

— О так, ваша величносте. Графиня часто виїжджала під стіни фортець, де не всі мої офіцери мали сміливість з’явитися. А що вона написала сераскиру Хотина, напевно, назавжди залишиться загадкою історії.

— От і добре. У нас, жінок, завжди повинні бути свої маленькі таємниці, — підтримала Софію Катерина II. — І що ж князь? Віддячив він вам за сміливість?

— Звичайно, ваша величносте. Григорій Олександрович був дуже щедрий і подарував мені землі в Криму.

— О вже цей Григорій Олександрович! — вигукнула, усміхаючись, цариця. — Подарував недоглянуті землі і ще, напевно, зажадав їх якнайшвидшого освоєння.

— Ну що ви, ваша величносте, там дивовижна природа, лікувальне повітря, тепле море…

— Так, але будь-яку віддачу отримати якщо й можливо, то лише вклавши багато грошей і поту.

— Головне, що це — чудове місце для відпочинку.

— Ну та Бог із ним, — відповіла Катерина. — Я хочу подарувати вам землі прибутковіші прямо зараз. Що ти там підібрав, Платошо?

Катерина поглянула на Зубова, який сьогодні був настільки тихий, що це здивувало навіть його подругу по опочивальні.

— Це маєтки в Білорусії, ваша величносте, тільки я забув назви. Але завтра ж підготую всі папери на право володіння.

Після аудієнції Софія зітхнула з полегшенням.

«І все-таки, — подумала вона, — такий теплий прийом був тому, що Катерина впевнена у швидкоплинності нашого роману з князем, а може, їй ще не все доповіли. З другого боку, вона і не може відкрито що-небудь вдіяти».

Не встигла публіка оговтатися від однієї сенсації, як з’явилася нова — приїзд до Петербурга чоловіка Софії генерала Йозефа де Вітте. Незважаючи на прибуття генерала, князь Потьомкін продовжував з’являтися на всіх світських заходах із Софією. Імператорський двір був заінтригований.

Для грекині приїзд чоловіка теж виявився повною несподіванкою. Але після зустрічі з ним усе стало на свої місця: Йозеф повідомив, що приїхав сюди у службових справах (потрібно було затвердити фінансування Херсонської фортеці).

— Сподіваюся, ти пам’ятаєш, — додав Йозеф, — що нашому синові в цьому році виповнюється десять, і вже настав час задуматися про його кар’єру. Вважаю, він повинен стати військовим — продовжити нашу сімейну традицію. Потрібно приписати його до одного з полків (краще до конної гвардії), а також вирішити питання його подальшого навчання по військовій частині.

— Пропоную питання навчання обговорити пізніше. Може, відправимо його на кілька років до Європи?

— Гаразд Софіє. У тебе, я бачу, проблем немає. Тільки й розмов навколо, що про тебе і Потьомкіна. Дивись, не потрап у якусь халепу на потіху всьому двору або, ще гірше, під помсту однієї з фавориток.

— А ти переживатимеш? — Софія зазирнула йому в очі.

— Звичайно, — зітхнув Йозеф. — Не забувай, що ти носиш моє прізвище.

— Не хвилюйся, я не менш твого дорожу своїм ім’ям. Інша справа, що моя особа як завжди викликає заздрість у пліткарів.

Увесь Петербург жив в очікуванні балу, який влаштовував Потьомкін у себе в Таврійському палаці, подарованому йому Катериною. І цей час настав. Князь привіз Софію до палацу показати приготування до балу. Якраз зносили дерев’яну будівлю з огорожею перед самим палацом.

— Хочу, щоб простий народ і міщани теж узяли участь у святі. А тут, як бачиш, і розвернутися ніде.

Потьомкін підкликав до себе генерала Попова.

— Усі будівлі між флігелями теж потрібно прибрати. З мешканцями питання виселення виріши і не скупися з відкупними.

— Слухаю, ваша світлосте.

— А перед входом поставимо тріумфальну арку, прикрашену захопленими прапорами, зброєю.

Усередині палацу щосили кипіла робота: більше тисячі художників, декораторів, теслярів, дзеркальників, сантехніків, агрономів — кого тут тільки не було!

Софія з інтересом знайомилася з плануванням палацу.

— Це унікальна архітектурна споруда, — пояснював Потьомкін, коли вони ввійшли до головного корпусу. — Тут немає стін, що розділяють увесь цей величезний палац на три зали. Стіни замінені колонами, розширюючи таким чином простір.

— Не може бути! — вигукнула захоплена Софія. — Як завжди, там, де князь Потьомкін, — там ілюзія. Далеко попереду я бачу квітучий сад — це живопис, міраж?

— Не квап події, Софіє. Усьому свій час.

Вони були у першій восьмикутній залі з великим куполом.

— Це мій чертог, — усміхнувся князь.

Під стелею працювали художники, розписуючи купол пантеону.

— Тут будуть хори, що вміщають близько трьохсот чоловік. Я приховаю їх від стороннього погляду так, що не посвячений в цю таємницю гадатиме, звідки доносяться спів і звуки органу.

Вони попрямували через два ряди величезних колон і опинилися в центральній колонній залі. Це величезне приміщення (сто кроків у довжину і не менше сорока завширшки) було абсолютно порожнім. Світло сюди проникало тільки через вікна у двох овальних нішах зали.

— Тут відбудеться бал, — пояснив князь. — Я маю намір запросити не менше трьох тисяч осіб. Уже є попередній сценарій, і (відкрию черговий секрет) починатимуть бал чотирнадцять пар, виходячи з-за колон із зимового саду.

— Хто ж ці щасливчики?

— О, на чолі будуть великі князі Олександр Павлович і Костянтин Павлович зі своїми дамами.

— О, як я хотіла б узяти участь у цій ході!

— Немає нічого простішого, графине. За вами тільки костюми, і я повністю довіряю вашому смаку.

— Чудово! Чоловіки повинні бути іспанцями, а жінки — грекинями (поєднання вогню в рухах і очах кавалерів із грацією і загадковістю дам).

Потьомкін уважно поглянув на Софію.

— Чорт забери, мабуть, це саме те, що потрібно!

Пройшовши через наступний подвійний ряд колон, наші герої опинилися в зимовому саду. І хоча все ще було у процесі створення, контраст буйної зелені саду з білим до болю в очах снігом і блискучим льодом, що підступали із зовнішнього боку до величезних вікон, створював воістину фантастичний ефект.

— Після підкорення півдня України мені захотілося створити куточок південної природи вже зараз, навесні, не чекаючи літа, — гордо мовив князь.

У зимовому саду були споруджені пагорби й галявини, посаджені південні дерева і квіти, у великих скляних кулях-акваріумах плавали дивовижні риби, в заростях дерев співали солов’ї. Дзеркала вздовж стін збільшували сад до нескінченних розмірів.

— Я, здається, потрапила до раю, — зачаровано вимовила Софія.

— Не вирішено ще одне питання — висаджувати екзотичні плодові дерева чи ні?

Софія на хвилинку замислилась. Раптом у її очах промайнула іскорка.

— А якщо поставити дерева зі штучними плодами, а всередині цих плодів запалити вогні?

Потьомкін задумався.

— Ви — єдина жінка, здатна мене дивувати, — князь не помітив, як перейшов на «ви».

— Адже я ваш друг, князю, і мені приємно допомагати вам.

— Можна зробити так: спочатку гості побачать і сад, і купольну залу, і колону при природному освітленні. Або ж ні. Люстри частково запалені, а потім, після вистави, у флігелі вони здригнуться від лавини вогню. Але віск для свічок доведеться замовляти в Москві (Попов доповів, що в Петербурзі ми вже весь скупили).

— Тут, у саду, на диво тепло, таке відчуття, що тепле повітря піднімається і від підлоги.

— Так і є, — Потьомкін хитро усміхнувся. — Усі печі заховані за дзеркалами, а під підлогою прокладено залізні труби, по яких безперервно подається окріп.

У центрі зимового саду була зведена восьмиколонна ротонда, а всередині встановлена мармурова статуя Катерини II. Софія і Потьомкін підійшли до ротонди.

— Я збираюся влаштувати свято 21 квітня, у день народження нашої імператриці.

— Але ж усі урочистості планувалися на честь ваших перемог! До чого ж тут день народження імператриці? — здивовано запитала Софія. — Чи вона вас про це просила?

— Ні, але я впевнений, що їй буде приємно.

— По-моєму, їй і так тут надано багато знаків уваги: і напис на вході — «Катерині Великій», і мармурова статуя. Це ідолопоклонство.

— Так, дорога. А ще за ротондою буде споруджена дзеркальна піраміда, наверху якої засяє ім’я імператриці, викладене камінням, підробленим під діаманти. А коли підніметься завіса в театрі, сцена заллється «сонцем», у центрі якого сяятиме в зелених лаврах вензель Катерини II.

Потьомкін несподівано згорбився і тихо додав:

— Для російської людини цар чи цариця — це і бог, і суддя, і повелитель. А для цариці ми всі — її раби, слуги, незалежно від чинів, походження і віри. Це для нас існує табель про ранги, відмінності між чинами і різними верствами суспільства, а для неї всі ми — в’язні її фортеці. Досить одного її слова, і кожен з нас буде або звеличений, або принижений. Так у Росії було, є і буде завжди.

— Мені здається, що росіяни й самі не хочуть позбавлятися цих уз.

— Частково ти маєш рацію. Хочу, щоб ти запам’ятала ще ось що: виказати увагу государині, підлестити їй для росіян означає, наскільки вони люблять свою батьківщину.

— Але це, право, навіть смішно.

— І тим не менш це так! — рішуче відрізав Потьомкін, не бажаючи продовжувати цю тему.

Зміст розмови Потьомкіна з Софією став відомий імператриці в той же вечір.

— Ось вона, подяка за мої щедроти, — мовила Катерина Зубову.

— І головне, він її не перебив, не відчитав, — відповів той і тут же змінив тему розмови. — Державін приніс мені сценарій свята. Скажу тобі, матінко, занадто багато там українського: і пісні, і танці, і прислужуватимуть козаки і гайдуки. Мені здається, князь зосередив у своїх руках дуже велику армію в Україні, отримав звання гетьмана і задивляється на правобережну, православну частину, скуповуючи там землі. Все це неспроста. Чи не хоче він відокремитися?

Катерина зітхнула, але нічого не відповіла своєму фавориту.

Приготування до свята тривали. Розраховуючи на гарну погоду, Потьомкін вирішив влаштувати театральне дійство і в літньому саду, позаду палацу. На каналах саду виставили флотилію з декількох легких кораблів, куди планувалося посадити співаючих веслярів. Дерева прикрашали гірляндами, прапорами і ліхтарями. Увечері для проби запалили всі ліхтарі та ілюмінацію. Ефект був приголомшливий! Ледь помітний вітерець злегка розгойдував дерева, і від цього по воді, відбиваючись, пробігали різнокольорові струмені вогню, додаючи надзвичайних фарб до ілюмінації…

Готувалися до свята і городяни. «Квітуча юність дворянства почала вчити кадриль» — писав один із сучасників. Перед палацом цілий день курсували карети (кожен вважав своїм обов’язком подивитися, які зміни відбулися з палацом). А це було справді захоплююче дійство, або, як казали тоді, «позорище». За кілька днів були знесені всі будинки і споруди перед палацом. Утворилася величезна площа, на якій тут же з’явилися гойдалки, стовпи і різні пристосування для ілюмінації, лавки для частування і подарунків.

Нечувані витрати князя, за чутками, щоденно подвоювалися, а то й потроювалися. Свято князь призначив на 28 квітня — через тиждень після дня народження Катерини.

Нарешті почали роздавати запрошення.

Князь Потьомкін запросив перші п’ять класів чинів цивільних і військових та «з нижчих кращого роду». Запросив усіх, крім Платона Зубова та його родичів! Це був виклик. Фельдмаршал усе ще вірив у свою силу, але він забув, що при російському дворі такі образи не прощають.

Катерина II прибула на свято о сьомій годині вечора. Князь особисто зустрічав її біля тріумфальної арки під радісні крики юрби, яка чекала цього моменту від самого ранку, незважаючи на дощ із мокрим снігом. Для народу, вихованого на російських народних казках, де багатства дістаються без усяких зусиль — лише завдяки чарівним щукам і скатертині-самобранці, настав саме такий момент. Після входу імператриці до палацу «скатертина-самобранка» князя Потьомкіна миттєво почала свою роботу.

Гості (а їх було близько трьох тисяч осіб) чекали царицю в колонній залі, що мала з двох боків подіуми. На одному для царської сім’ї була встановлена величезна турецька канапа, укрита дорогими перськими килимами, на іншому розмістилися музиканти.

Як тільки Катерина зі своїм почтом влаштувалася на канапі, урочисто зазвучав полонез «Перемоги грім лунає», і з зимового саду вийшли двадцять чотири танцювальні пари, шикуючись у дві колони. Ліву колону очолювали принц Вюртемберзький і фрейліна імператриці Протасова, праву — князь Голіцин і графиня Брюс. Другими вийшли великі князі Олександр Павлович і Костянтин Павлович зі своїми дамами. Софія сяяла в розкішній сукні в четвертій парі разом із молодим генералом П*.

«Кавалери одягнені були в іспанський одяг, а дами в грецький. У дам як чалми, так і сукні багато вишиті золотом; пояса і намиста сяяли дорогоцінним камінням».

Цілий тиждень Софія разом з іншими парами репетирувала цей вихід. І хоча танці ставила найкраща танцювальна пара Європи — балетмейстер Пік (Le Picq) і Гертруда Россі, князь Потьомкін особисто прискіпливо перевіряв готовність, іноді навіть покрикуючи на великих князів. І ті зовсім не ображалися, а з превеликим задоволенням вивчали танцювальні па, підбадьорюючи одне одного.

Танець-хода полонез змінився грецьким танцем, а потім українським. Це було відступлення від класичних танцювальних традицій і спільною вигадкою князя та Софії. Потьомкін таким чином намагався підкреслити своє ставлення до нашої грекині і до України, яка стала для нього рідним краєм. Катерина зрозуміла це і незадоволено скривилася.

Виконуючи грецький танець, Софія просто випромінювала життєствердну енергію, вкладаючи в рухи все своє вміння, все своє натхнення.

Не встигли стихнути оплески, як на авансцену вийшов Пік і виконав соло. І хоча він був уже далеко не молодий, танець його був досконалий.

Після огляду зимового саду Потьомкін запросив усіх до театру. Здивовані гості зупинилися біля «золотого слона, обвішаного перловими бахромами, прибраного алмазами і смарагдами». Несподівано механічний слон заворушив хоботом, а «персианин, що сидів на ньому, ударив у дзвін, і це було сповіщенням театральної вистави».

Давали дві французькі комедії. Перша — «Помилковий коханець». Це був занадто відвертий натяк на Зубова, і знову Катерина все зрозуміла. Комедія «Смирнський купець» закінчувалася балетом.

Поки обрані насолоджувалися виставами (театр, звичайно ж, не міг вмістити всіх бажаючих), решта гостей стала свідками іншого, не менш цікавого дійства: більше трьохсот чоловік почали запалювати свічки в ліхтариках, свічниках, канделябрах, бра, жирандолях, торшерах, люстрах і скляних фруктах у зимовому саду. За півтори години було запалено більше ста двадцяти тисяч свічок!

А далі… Далі надамо слово очевидцеві — поетові Державіну:

«Уже настала ніч, і коли з театру поверталися до зали, провіщено було концертом розкішне видовище.

Вступили в освітлені чертоги. Що ж представилося? Сама найясніша імператриця запитує: „Невже ми там, де колись були?“ Сто тисяч лампад усередині будинку: карнизи, вікна, простінки, все всипане чистим кристалом, наповненим паленим білим благовонним воском. Грановані панікадила й ліхтарі, що висять з висоти, а з боків позолочені світильники, одні як жар горять, а інші як води переливаються і, сполучаючи промені свої у веселе урочисте сяйво, все покривали світозарністю. Який блиск! Чарівні замки Шехерезади! Чи зрівняєтеся ви з цим храмом, унизаним зірками, або краще з цілою піднебесністю, обвішаною сонцями? Безсмертні співаки храмів смаку і слави! Чому ви не бачили цієї пишноти? — Що я бачу? Тут відіграє яскравий і живий промінь, і неначе спекою африканського літа притупляються погляди. Там, неначе в похмурий день, розливається блиск тонкий і помірний: я весь у зорях. Вікна оточені зірками. Палаючі смуги зірок по висоті стін тягнуться. Рубіни, смарагди, яхонти, топази блищать. Вогненні, з живими квітами і зеленню переплетені вінці і ланцюги висять між стовпами; тінисті веселки бігають по простору; заграва крізь ліс проглядає; мистецтво скрізь наслідує природу. Але що, крім цього, було надприродного, описати важко. Високі пальми, по підбірних і рівних їхніх стеблах до самих вершин повиті наче зірками, і горять як полум’яні стовпи. Ароматні гаї обтяжені златопрозорими мандаринами, лимонами, апельсинами, зелений, червоний і жовтий виноград, що в’ється по тичинках вогнистими гронами своїми, і в тінях по чорних грядках лілеї, тюльпани, ананаси та інші плоди полум’яністю своєю невимовну строкатість і чудесність здивованому погляду представляють. Де знаходишся? Що бачиш? Чи не обманюєшся? Сам собі не віриш! — Але якщо природа, мистецтво і саме, так би мовити, чарівництво неживими і нерухомими предметами призводять тут у здивування, то яким безмовним захопленням, яким приємним заціпенінням зупиняєшся, коли раптово знаходиш під густотою деревних гілок чисті води і в них плаваючих золотих і срібних риб? Коли тут же, серед грому музики і литавр, чуєш дзвінкі солов’їні свисти?»

Після милування всією цією красою і нескінченних захоплень розпочався бал. Військові мундири на тлі цивільних фраків і вишуканих жіночих нарядів завжди були окрасою балу. Але в цей вечір військових було навіть більше звичайного, і блиск їхніх мундирів надав святкуванню особливої урочистості.

Князь Григорій Олександрович запросив на перший тур вальсу графиню Софію. Вони пройшли в центр зали і плавно попливли по паркету.

Після другого туру Катерина покликала до себе Потьомкіна, той зробив знак, і музика завмерла. Імператриця побажала пограти в карти й обирала собі партнерів. Перший вибір припав на невістку цариці, велику княгиню Марію Федорівну. Хто ж буде другим партнером? Злегка усміхнувшись, Катерина зупинилася на графині Софії де Вітте. Зал притих. Третім логічно було б запросити князя Потьомкіна. Імператриця довго блукала поглядом по залу і несподівано знайшла того, кого хотіла.

— Генерал Йозеф де Вітте, — оголосила вона, і по залу прокотилася хвиля подиву.

Це була маленька жіноча помста князю і Софії.

Гравці пішли до Гобеленової зали, а бал тривав.

— Генерале, — весело звернулася імператриця до графа де Вітте, — минуло чотири роки, як я подорожувала Україною. Ви, наскільки я знаю, зараз служите в Херсоні.

— Так, ваша величносте, саме так.

— Що ж змінилося там з часу мого відвідування?

— Мені важко сказати, ваша величносте. Змін, мабуть, небагато.

— Годі графе. Мені доповіли, що запрацював ливарний цех, а в нових казармах є все для пристойного життя наших солдат.

— Радий служити вашій величності! — відчеканив де Вітте.

— Я завжди ціную старанність у службі, тому присвоюю вам чергове звання — генерал-лейтенанта.

— Дякую вам, ваша величносте.

— Бажаю вам, щоб ніхто, крім вас, звичайно, не проміняв генеральські еполети на фельдмаршальський жезл, — Катерина поглянула на Софію, помітно натякаючи на Потьомкіна.

— Ваша величносте, в любовних утіхах не завжди маршальський жезл — головне достоїнство чоловіка, частенько його міняють на інший жезл, яким володіють молодші чоловіки, — відпарирувала Софія.

Бесіда приймала напружений характер.

— О так! Ви абсолютно праві, дорога. Красу потрібно продавати дорожче! — не надто доброзичливо відповіла цариця.

— Незатребувана краса швидко згасає і…

— Ні слова більше, голубонько, інакше… Я сьогодні не маю наміру вправлятися у словесних баталіях, — єхидно промовила Катерина і повернулася до генерала вже з іншим виразом обличчя — ласкавим і усміхненим.

— Графе, як вам Петербург? Адже ви тут уперше?

— Петербург — справжня столиця, ваша величносте. Місто гарне і суворе. Тут як ніде відчуваєш, що людина може домогтися якщо не всього, то принаймні багато чого.

— А ось вашій дружині в Петербурзі не вистачає сонячного світла. Бач, як князь у палаці розстарався, скільки лампіонів запалив.

Близько дванадцятої оголосили вечерю. І знову настав час дивуватися вигадці князя. Там, де ще недавно був театр, стояли накриті столи, над якими звисали різнокольорові кулі-світильники. Брак місця для всіх запрошених князь вирішив дуже просто: дами сиділи, а кавалери їм прислуговували. Винятку князь не зробив навіть для себе (він доглядав за імператрицею). Катерина, щоправда, не дозволила йому це зробити і посадила поруч із собою.

Виняток усе ж був — це двадцять чотири пари танцівників і наша героїня серед них. Вечеря закінчилася далеко за північ. Відразу після того Катерина II зволила відбути. Потьомкін став на одне коліно і припав до її руки, але царицю чекав фаворит, і прощання вийшло поспішним. А бал тривав до ранку. Після танців «співали з усіма інструментами одну улюблену князем і нині всім містом малоросійську пісню. Справді наспів її досить приємний».

«На бережку у ставка, на дощечці у млинка…» — незвично лунало на берегах Неви.

Зубов зустрічав Катерину, ледве стримуючи лють.

— Ти ж обіцяла бути недовго у цього одноокого. Вважаю, він принизив тебе більше, ніж мене, бо ти вибрала мене, а він цей вибір проігнорував. Значить, йому наплювати на тебе.

Фаворит відверто хотів роздратувати і без того збуджену імператрицю.

— Самовпевнена кокетка! Ти б бачив цей нахабний вираз обличчя. Так розмовляти зі своєю імператрицею, — Катерина похитала головою. — Треба бути або дурепою, або знати, що тебе захистять.

— Ти про кого, матінко? — Зубов поглянув на царицю.

— Про цю вискочку де Вітте.

— Сама б вона ні за що не наважилася так себе поводити, це Потьомкін її напоумив, — далі гнув свою лінію Зубов.

— Та ні, дорогий, боюся, як би все не сталося навпаки. Вона має вплив на людей. На перший погляд, невинні очі, в яких зосереджена чимала сила.

Катерина запросила фаворита до спальні.

— Перехвилювався я і втомився. Але ти ж знаєш, як я тебе безмірно кохаю.

— Ну гаразд-гаразд. Ми придумаємо, як помститися за образи, — заспокоїла його Катерина.

Зубов зрозумів, що руки у нього розв’язані — доля князя Потьомкіна і графині де Вітте була вирішена.

Через два дні з Варшави прийшла депеша: 3 травня 1791 року була прийнята нова Конституція. Це означало, що, з одного боку, Польща хотіла позбутися від ненависної російської опіки, зблизитися з Пруссією, а через неї — і з прогресивною Європою, з другого — вводилася спадкова монархія і ліквідувалася частина свобод.

Катерина викликала до себе Потьомкіна. Вона була розлютована. Як її ставленик Станіслав Август допустив таке? Більш того, він сам підтримав нову Конституцію!

— Терміново підписуємо мир із турками і направляємо війська до Польщі. Час, нарешті, придушити польську гординю. Через непостійність цього народу, доведену його злобу і ненависть до нашого, через схильність його до розпусти і шаленства французького ми в ньому ніколи не матимемо ні спокійного, ні безпечного сусіда, інакше як привівши його до повного безсилля і немічності.

— Катю, — Потьомкін, на відміну від імператриці, був спокійний, — мені здається, зараз не варто гарячкувати. По-перше, поляки підірвуть свою державу зсередини, бо пожежа міжусобиць там не вщухала ніколи, по-друге, поляки не розуміють, що Пруссії вони не потрібні, а король тільки і мріє, як урвати ласі шматки собі, та й австріяки хочуть того ж, і нарешті, по-третє, землі східної Польщі, Правобережної України належать найбагатшим гетьманам — Потоцькому, Браницькому, Ржевуському та іншим, з якими у нас міцніші економічні зв’язки, ніж політичні, і втрачати їх вони не захочуть. Тому треба трохи почекати, поки одна з цих «вибухових бомб» спрацює, а тоді зможемо подумати і про себе.

Коли Потьомкін пішов, Зубов зробив висновок:

— Усе зрозуміло. Він недарма дістав собі звання Великого Гетьмана, недарма скуповує землі Речі Посполитої, недарма поріднився з гетьманом Браницьким, недарма так воркує з графом Потоцьким, надаючи йому економічні поблажки, недарма його армія складається на понад дві третини з українців. Він хоче отримати гетьманську булаву всієї України від Кубані до Львова та Молдови, від Чернігова до Криму.

— Ти знову про своє! Не вірю я в це.

— Тільки ти не бачиш очевидних речей, матінко. У перехопленому листі англійського посланника Фіцгерберта до Лондона написано: «Князь Потьомкін з новокуплених у Польщі земель може зробити Tertium quid, ні від Росії, ні від Польщі не залежне».

Катерина розуміла, що Зубов мріє досягти слави не тільки «постільної», а й політичної ваги — через те всі ці розмови. А сама радилася й далі з Потьомкіним і щодо питання Польщі, і щодо інших державних справ.

Якось, зустрівши Потьомкіна, Зубов звернувся до нього з солодкою усмішкою:

— Князю, негоже нам з вами в таку важку для батьківщини годину сваритися. Та й ділити нам нічого. Ви на полі брані довели свою велич, геніальність, відданість батьківщині. Нам, молодим, є чому повчитися у вас. Тому я хочу у вашу честь влаштувати обід і дуже прошу прийняти моє запрошення. З вашого дозволу запрошую також графиню Софію де Вітте і всіх, кого ви побажаєте.

«Надто він солодкий сьогодні», — подумав Потьомкін, а вголос мовив:

— Я подумаю.

Увечері він розповів про це запрошення Софії.

— Щось тут не так. Інтуїція підказує мені, що Зубов замишляє якусь підлість. Я прошу тебе відмовитися від цього обіду.

Потьомкін знав, що Софія переходила з ним на «ти» тільки у виняткових випадках, і це завжди підкреслювало щирість її намірів чи думок.

— Ти перебільшуєш, швидше за все, він нарешті зрозумів, хто він є в порівнянні зі мною.

— Я не поїду на цей обід. Більше того, я завтра ж покидаю Петербург — надто вже тривожно на душі.

Потьомкін не надав значення останнім словам Софії. Він був упевнений, що грекиня не зможе ось так раптово покинути його.

Софія ж дотримувалася зовсім іншої думки і справді, наступного ранку була вже на шляху до України.

Потьомкіну принесли її прощальну записку під час обіду. Князь спохмурнів, а потім, повернувшись до присутніх, промовив:

— Чи може людина бути щасливішою за мене? Все, чого я не бажав, всі забаганки мої здійснилися, начебто яким зачаруванням. Хотів чинів — маю, орденів — маю, любив грати — програвав суми незліченні, любив давати свята — давав прекрасні, любив купувати маєтки — купував, любив будувати будинки — побудував палаци, любив дорогі речі — маю стільки, що жодна окрема людина не має так багато і таких рідкісних… Словом, усі пристрасті мої повною мірою виконуються.

Потьомкін залпом випив чарку горілки, несподівано вдарив кулаком по порцеляновій тарілці, розбивши її вщент. Потім мовчки встав і пішов до своїх покоїв.

Виклик Зубова він прийняв. Обід був вишуканий. У Петербурзі не пам’ятали, щоб скнара Зубов влаштовував такі розкішні святкування.

Наприкінці липня Потьомкін попрямував до Ясс. Поїхав назавжди. 5 жовтня 1791 року по дорозі до Миколаєва він велів зупинитися.

— Тепер їхати нікуди. Я вмираю…

Через кілька хвилин князь Потьомкін помер. У цей же час у Петербурзі помер банкір Сутерланд, якому була підмішана така ж повільно діюча отрута, що і Потьомкіну.

Про смерть банкіра було повідомлено Зубову.

— От і славненько, — потер руки фаворит імператриці. — Скоро має надійти повідомлення з півдня.

Зробивши сумне обличчя, він пішов до Катерини.

Померла велика людина…

«Вдаючи вигляд лінивця, трудиться безупинно, не має столу, окрім своїх колін; іншого гребеня, крім своїх нігтів; завжди лежить, але не вдається до сну ні вдень, ні вночі; турбується перш настання небезпеки і веселиться, коли вона настала, сумує в задоволеннях; нещасний від того, що щасливий; нетерпляче бажає і скоро всім надокучає; філософ глибокодумний, майстерний міністр, тонкий політик і разом розпещена дев’ятирічна дитина; любить бога, боїться сатани, якого шанує набагато більше і сильніше, ніж самого себе; однією рукою хреститься, а другою вітає жінок; приймає незліченні нагородження й одразу їх роздає; дужче любить давати, ніж платити борги; надзвичайно багатий, але ніколи не має грошей, говорить про богослов’я з генералами, а про військові справи — з архієреями; по черзі має вигляд східного сатрапа або люб’язного придворного століття Людовика XIV і разом показує зніженого сибарита.

Яка ж його магія? Геній, потім геній — і ще геній; природний розум, чудова пам’ять, піднесеність душі, підступність без злоби, хитрість без лукавства, щаслива суміш примх, велика щедрість у роздаванні нагород, надзвичайна тонкість, дар угадувати те, чого він сам не знає, і найбільше пізнання людей; це справжній портрет Алківіада» — писав про Потьомкіна принц де Лінь, і не помилявся.

Софія не була присутня при смерті Потьомкіна. Але вона залишилася останнім коханням цієї великої людини…

Розділ 15. Час змін

Граф Станіслав Потоцький їхав до Ясс. Їхав на зустріч із князем Потьомкіним. Він ще не знав, що князя вже немає в живих, і що ця поїздка кардинально змінить усе його подальше життя — як особисте, так і громадське…

Події останнього часу блимали перед очима графа Станіслава, як у калейдоскопі.

У 1788 році граф Потоцький приймає дуже важливе рішення — повністю присвятити себе військовій справі (відмовляється від звання воєводи і з дозволу короля купує у свого шурина Брюля звання генерала артилерії коронної).

Крім українсько-подільської дивізії, у підпорядкування генералу Потоцькому переходять ще й Кам'янецька фортеця, варшавський арсенал, корпус артилерії та інженерії. Граф Станіслав Потоцький стає першою особою в армії.

«Ораторів багато, мало воїнів, багато розмов про долю батьківщини, але мало справи» — писав він королю Станіславу Августу.

На черговому засіданні сейму генерал Потоцький запропонував збільшити чисельність армії до ста тисяч чоловік, і депутати підтримали це рішення. Але просте збільшення армії не було головною метою генерала — давно вже назріла реформа військової інституції країни, і граф мріяв створити справді боєздатну армію, а не війська для парадних виступів. І для цього, він вважав, були всі підстави. Росія вела війну з Туреччиною. В останній рік граф Потоцький часто спілкувався з князем Потьомкіним, який командував Південною армією. Війна як ніщо інше оголювала всі недоліки в армії і змушувала відкидати зайву мішуру в організації військ.

І граф, і князь симпатизували один одному. Потьомкін залюбки ділився з Потоцьким нововведеннями у своїй армії. Генерал Потоцький був вражений організованістю військ Потьомкіна, дещо збирався перейняти.

Знову столиця аплодувала графу Потоцькому. У Варшаві з’явилася нова мода: дами почали шити двоколірні амазонки (гранатовий з блакитним — колір мундира Потоцького).

Проте, слава графа Потоцького-патріота була недовгою. В опозиції після зустрічей польської знаті з імператрицею Катериною у Києві почався розкол. Кузен графа Станіслава Ігнацій разом із князем Чарторийським схилялися до союзу з Пруссією, а гетьманська частина опозиції, до якої разом із Браницьким і Ржевуським входив і граф Потоцький, вважала, що при всій нелюбові поляків до Росії необхідно якщо не дружити, то хоча б не псувати відносин з останньою. Не діяли ніякі доводи: що лише біля південного кордону стояла 120-тисячна російська армія та війна з турками наближалася до завершення, що протяжність кордонів з Росією найбільша, що Пруссія і Росія в будь-який момент можуть домовитися за спиною у Речі Посполитої, що він, Потоцький, успішно веде торгівлю з Росією і приносить чималі гроші у вигляді податків до скарбниці (швидше за все, це і грало проти графа). Більшість була впевнена, що союз зі східним сусідом вигідний тільки Потоцькому і Браницькому.

Граф Станіслав спробував підійти з іншого боку, пояснюючи, що українці досить натерпілися від польського ґніту, і в країні спокійно тільки завдяки розумній політиці, зокрема самого Потоцького. Досить вторгнення п’яти тисяч російського війська, щоб підняти проти поляків 100 тисяч селян.

Але і цей аргумент не подіяв.

Популярність Потоцького стрімко падала, у Варшаві ширилися плітки, віршики і памфлети, які очорнювали графа і стверджували, що за допомогою Катерини II той збирається посісти королівський престол.

Граф Станіслав важко переживав ці безпідставні нападки, почав замикатися в собі й ображатися через дрібниці.

Особливо дратував його король Станіслав Август. Наскільки він був освічений і шляхетний, настільки ж нерішучий і слабкий у прийнятті важливих рішень. Ось і зараз король нагадував корабель, який намагається лавірувати серед хвиль. Але шторм посилюється, і одного разу його накриє і поглине величезна хвиля. «Може, нам взагалі відмовитися від королівського правління і перейти на республіканське?» — такі думки все частіше відвідували Потоцького.

Після чергової порції пасквілів і звинувачень на сеймі граф Станіслав Потоцький піднявся на трибуну і з гідністю промовив:

— Хто знає моє серце і мої вчинки, не повірить, що я бігав по сусідніх дворах у пошуках того, хто захоче допустити мене до управління справами моєї Вітчизни.

Із цими словами граф Станіслав зробив легкий уклін і поїхав до себе, до Тульчина. Командування армією він тимчасово передав своєму заступникові та кузену Станіславу Костці Потоцькому, а сам вирішив відійти від політичного життя, і з усією сім’єю відправився в тривалу подорож по Європі. Королю написав прохання про відставку з посади командуючого українсько-подільською дивізією. Станіслав Август відставку не прийняв і порадив Потоцькому відпочити і заспокоїтися.

Відень, Швейцарія, Париж, Голландія, Італія і знову Відень — усе це за півтора роки. Діти Потоцьких були в захваті від подорожі. Такої постійної уваги від своїх батьків, як у цей час, вони не відчували ніколи. Всі дні були насичені до межі. З ранку до вечора їм доводилося позувати художникам, відвідувати музичні салони і театральні вистави. Старші діти намагалися виглядати світськими левами, а молодші смішно наслідували їх. Тільки при виїзді на природу виплескувалася дитяча енергія, і витівкам не було меж. Напевно, найголовнішим для дітей було те, що батьки постійно разом, веселі й безтурботні. Їм було невтямки, що тільки їх присутність утримує батька і матір разом. Насправді «ця гарна пара», як усі говорили, вже давно не була парою. І що довше вони жили разом, тим ясніше Станіслав розумів: це не ЙОГО жінка! Жозефіна, як і раніше, була вродливою, сяяла на балах, де незмінно користувалася успіхом у чоловіків, але це більше не хвилювало Станіслава. Вона в усіх компаніях, салонах звеличувала свого чоловіка, але це нічого не змінювало — він її не кохав! Жозефіна покладала великі надії на цю поїздку, намагаючись виконувати будь-які примхи чоловіка, але розуміла, що він віддаляється все більше й більше. Однак при дітях і в суспільстві Станіслав нічим не виявляв своєї байдужості до Жозефіни.

Було б неправильним сказати, що граф Станіслав тільки віддався світським утіхам і не стежив за подіями, що відбувалися у його країні. Він вів постійну переписку і з королем, і з князем Потьомкіним, і зі своїми однодумцями, і зі своїми супротивниками. Писав статті, складав проекти, коротше кажучи, був політично активним.

Образу і протест викликав у графа Станіслава польсько-прусський договір 1790 року, який вирішив питання добровільної передачі частини польських земель Пруссії, а Конституцію 3 травня 1791 року він назвав «могилою свободи».

— Це буде початком чергового розділу країни, — думав Потоцький. — Мало того, що вони перетворюють країну на конституційну монархію з правом успадкування трону, — ще й безпардонно, при живому королі хочуть після його смерті посадити на трон курфюрста Саксонії Фрідріха Августа III. Вони думають, що затвердження нового державного устрою само собою примножить сили країни. А вона як була слабка, так і залишилася — просторікуючи у Варшаві, не покращиш життя у провінціях.

Потоцький написав листа до сейму, розкритикувавши рішення призначити за життя короля його наступника, а потім опублікував антимонархічну байку «Боягузи» і ще кілька праць, що обґрунтовували необхідність ліквідації королівської влади взагалі.

У цей час до Відня приїхав його соратник по опозиції гетьман Ржевуський. Порадившись, вони прийшли до висновку, що Австрія, Пруссія і Росія готові відхопити собі значну частину земель Речі Посполитої. Основна загроза, на їхню думку, виходила від Росії, тому що Станіслав Август був ставлеником Катерини II і абсолютно їй підкорявся. І змінювати такий стан речей ніхто не збирався. А коли так, то і в союзниках, вирішили опозиціонери, потрібно мати Росію. Тим більше що князь Потьомкін неодноразово підкреслював, що нестабільна ситуація в Польщі може підірвати спокій у Європі.

І ось тепер граф Потоцький чимдуж мчав до Ясс — тримати раду з князем Потьомкіним. Звістка про смерть Потьомкіна викликала шок у Потоцького.

Графа в Яссах чекали і надали йому найвищі почесті. Генерал-майор Василь Степанович Попов, начальник канцелярії князя Потьомкіна, розпорядився надати йому апартаменти з трьох кімнат і великий кабінет, виділив карету і коней для прогулянок верхи, а особистий екіпаж графа розпорядився відремонтувати.

Після тривалої подорожі по брудних осінніх дорогах, після зубожілих заїжджих дворів, позбавлених елементарних зручностей, графу Станіславу особливо приємно було відчувати блаженство від таких, здавалося б, простих речей, як водні процедури, зручне крісло біля каміна з потріскуючими дровами, скрип пера за письмовим столом.

Через дві години до Потоцького прибув офіцер у чині підполковника з повідомленням, що він приставлений до графа в якості його ад’ютанта і що генерал може розпоряджатися ним у будь-який час дня і ночі. Підполковник вільно володів французькою, тому проблем у спілкуванні не виникало.

— Ваша світлосте, — звернувся новоспечений ад’ютант до графа Станіслава. — Генерал Попов вважав би за честь, якщо б ви прийняли запрошення повечеряти сьогодні в його компанії.

— Залюбки, — відповів граф Станіслав, незважаючи на втому після подорожі.

Але ще до вечері граф Потоцький вирішив зустрітися з генералом Поповим для обговорення своїх проблем. Одягнувши парадну генеральську форму, він увійшов до кабінету Попова.

— Війна з турками практично закінчена, — сказав Попов Потоцькому. — Зараз ми очікуємо з Петербурга графа Олександра Андрійовича Безбородька для підписання мирного договору. Також я отримав депешу від імператриці Катерини, яка просить повідомити вас, графе, про те, що Безбородько уповноважений вести з вами переговори і приймати найвідповідальніші рішення.

— І коли очікується прибуття графа?

— Думаю, не раніше ніж через два тижні.

Граф Потоцький замислився.

— У такому випадку я покину вас ненадовго і з’їжджу до Тульчина. Потрібно перевірити стан справ за час моєї відсутності, та й просто відвідати рідний дім.

— Нам було б приємним ваше товариство, але робіть, як вважаєте за потрібне. Коли ви плануєте поїздку?

— Завтра прибуде гетьман Ржевуський, мій соратник, і післязавтра ми вирушимо в дорогу.

— Дуже добре, ваша світлосте, я дам розпорядження щодо вашого екіпажу. А тепер завітайте пообідати з нами.

Зайшовши до їдальні, Попов представив графа Потоцького гостям. За столом було чоловік десять, але погляд графа одразу звернувся до жінки, що сиділа в центрі. Це була Софія де Вітте. Граф Станіслав очікував побачити графиню Софію в Яссах, і все одно ця зустріч стала для нього несподіванкою. Ще більше здивувала поява графа Потоцького Софію. Для генерала Попова і графа Потоцького були залишені почесні місця за столом, якраз навпроти Софії. Поява нового обличчя викликала підвищений інтерес до нього, адже граф Станіслав приїхав до Ясс з Європи, з Відня. Запитання сипалися з усіх боків, і Потоцький був змушений якийсь час відбиватися, практично не торкаючись їжі.

Але ось лакеї почали відкорковувати пляшки з шампанським, гості пожвавилися, і після першого тосту розмови за столом стали голоснішими, жарти і сміх доповнювали дзвін келихів і тости.

Граф Станіслав був голодний і вже збирався поїсти, але відчув неясне занепокоєння — щось змусило його підняти голову. Він поглянув перед собою і зловив її погляд. Це був абсолютно незвичайний погляд! На губах Софії грала легка усмішка, але очі були дуже серйозні. Це був той прямий, відкритий погляд, який обеззброює чоловіків, але й жінку робить беззахисною, показуючи, яка вона самотня. Так можна дивитися тільки на людину, якій ти готовий довірити себе. Погляд триває лише мить, але за цю мить «сплітаються» людські серця, а душі занурюються одна в одну. Так народжується таїнство кохання!

«Боже мій! Зараз ця мить закінчиться, і зникне вся чарівність моменту…», — промайнуло в голові у Станіслава, і справді, Софія швидко опустила очі.

Станіслав озирнувся навколо — переконатися, що ніхто не помітив цієї близькості: всі були зайняті їжею, і тільки генерал Попов дивився на них з усмішкою, трохи лукаво, але, як здалося графу, зі схваленням.

Після обіду всі перейшли до вітальні пити каву.

Софію оточили офіцери, і всі спроби Потоцького підійти до грекині, щоб поговорити з нею наодинці, були безуспішними. Зате у графа Станіслава з’явилася можливість спокійно роздивитися графиню Софію. Вона була чудова!

«Чим же вона так притягує до себе? — думав граф. — Так, безсумнівно, вона вродлива».

Софія була в елегантній світлій сукні.

«Вона зараз у самому розквіті жіночої краси, — продовжував свою думку Станіслав, — гнучкий, стрункий стан, граціозні рухи, м’які лінії, округлі плечі, виточена шия, оксамитова шкіра, а ці очі… Тільки від одного її погляду можна втратити розум!»

«Так, вона вродлива, — ще раз повторив про себе граф. — Але ж не лише це викликає у мене такий трепет, таке збудження. Я знаю безліч прекрасних дам, врешті-решт, Жозефіна теж дуже гарна, але я ніколи не відчував до неї настільки сильного потягу. Схоже, всі ми, чоловіки, і самі до ладу не можемо пояснити, чому вибираємо ту чи іншу жінку. Тепер я можу сказати це з повною впевненістю. І все ж?»

Софія помітила, що граф Потоцький не зводить з неї очей. Це додало їй деякої розкутості, а разом з тим і чарівності.

«Вона дуже природна, — знову занурився у свої думки Станіслав, — не грає, як багато жінок, залишається собою, без показних і артистичних жестів, без зайвого сорому або скутості. Водночас від неї виходить подих свіжості. Але і це не головне». Головне, як здалося йому, він прочитав у її погляді. Вона зможе стати його другом! Вона зможе зрозуміти його в будь-якій життєвій ситуації, зрозуміти, і якщо потрібно, пробачити і підтримати. Стати вірним, відданим партнером.

Романтична натура графа Станіслава побачила в погляді графині Софії, напевно, більше, ніж можна було побачити, але ж у коханні і не буває інакше!

Станіслав відчув, що його долала втома після дороги, тому, вибачившись, він попрощався і поїхав до себе.

Графиня Софія була дещо збентежена швидким від’їздом графа Станіслава. За столом їй здалося, що між ними виникла деяка близькість, до того ж, Софія досі пам’ятала той боязкий дотик його руки чотири роки тому в бібліотеці Тульчинського палацу. У вітальні вона придушувала в собі хвилювання, зустрічаючи ніжний, повний туги погляд Станіслава, і дуже хотіла, щоб він підійшов до неї. Але час ішов, він розмовляв з іншими людьми, не наближаючись до неї. Софія розцінила це як боязкість графа, але навіть ця риса його характеру їй імпонувала.

Графиня де Вітте дуже сподівалася побачити графа наступного дня на обіді у генерала Попова, але Василь Степанович пояснив, що граф Потоцький зустрічає гетьмана Ржевуського і на обіді бути не зможе.

— До того ж, мила графине — додав Попов, — граф із гетьманом завтра вранці збираються відбути на кілька днів до Тульчина.

Це повідомлення засмутило Софію. Зміна в її настрої не могла залишитися непоміченою генералом Поповим, але він був прекрасним дипломатом і не подав виду.

Вранці наступного дня до будинку Потоцького була подана запряжена карета, й ад’ютант доповів про це графу.

За обідом у Попова графиня де Вітте сиділа сумна, і ніякі спроби господаря і гостей вивести її зі стану меланхолії не увінчалися успіхом. Несподівано до обідньої зали увійшли граф Потоцький і гетьман Ржевуський.

— Графе! — від несподіванки вигукнув генерал Попов. — Ви ж збиралися вранці покинути нас. Щось сталося?!

— Ні-ні, Василю Степановичу, не хвилюйтеся, — швидко відповів Потоцький. — Нам з гетьманом потрібно попрацювати з документами, тому шкода витрачати час на дорогу.

Генерал Попов перевів погляд на Софію і відзначив, що вираз обличчя графині зовсім змінився — на її вустах сяяла усмішка.

— Так-так! — погодився Попов, багатозначно киваючи головою. — Як я вас розумію — документи завжди повинні бути в повному порядку.

Після обіду графиню Софію знову оточували чоловіки, але цього разу серед них був і граф Станіслав.

Через кілька днів вечерю влаштовував граф Потоцький. За картярський стіл він запросив генерала Попова, графиню де Вітте і гетьмана Ржевуського.

Несподівано графиня Софія заявила:

— Ваша світлосте, Василю Степановичу, завтра я хочу здійснити кінну прогулянку на пагорб, який видно з Ясс. Не могли б ви дати мені офіцера у супровід?

Граф Станіслав швидко підвів очі на графиню. Вона, усміхаючись, дивилася прямо на нього. Це був виклик, і граф Станіслав прийняв його.

— Графине, — швидко почав він, перш ніж генерал відкрив рота для відповіді, — якщо ви не заперечуєте, ваш покірний слуга зміг би замінити будь-кого з офіцерів. Тим більше що я і сам хотів пробратися на той пагорб, з якого, як мені говорили, відкривається чудовий краєвид.

— Ви справжній лицар, графе, — відповіла Софія. — 3 вами я відчуватиму себе в цілковитій безпеці.

Перед генералом Поповим стояло завдання оберігати графа Потоцького від усіляких несподіванок, тому в день прогулянки він вислав уперед озброєний загін для гарантії безпеки наших героїв. А командирові загону наказав сховатися так, щоб ні граф, ні графиня не могли здогадатися про їхню присутність.

На наполегливі прохання взяти з собою провідника графиня Софія відповіла, що вона чудово знає дорогу, тому що неодноразово там бувала.

Граф Станіслав заїхав за графинею Софією, і грекиня незабаром вийшла. На ній була темно-синя амазонка і такого ж кольору капелюшок з вуаллю.

— Сьогодні ви просто чарівні, — мовив граф Станіслав і тихо, про себе, додав: — Утім, як завжди.

Був теплий осінній день. Природа ніби завмерла, зачаїлася перед довгою зимою. Вітер затих і не ворушив ні траву, ні листя. Але вони вже не вбирали сонячне тепло, як навесні: трава стояла поблякла, листя ж, навпаки, забарвилося в яскраві кольори, ніби бажаючи пом’якшити почуття смутку, викликаючи мрійливо-сентиментальний настрій.

Коні, підкоряючись наказам господарів, потьопали по калюжах, подолали лощину і наблизилися до підніжжя пагорба. Почався підйом. Нашим мандрівникам доводилося об’їжджати величезні валуни, начебто розкидані таємничим велетнем, непрохідні колючі чагарники. Стежка вела вгору, петляючи між деревами, вздовж невеликих ярів, що зморшками порізали схили пагорба. Тільки струмок своїм дзюрчанням порушував тишу. Потім стежка заглибилася до лісової гущавини, і сонячне світло розпалося на окремі промені, що пробивалися крізь ще не опале листя. І ось світло знову затопило все навколо — Станіслав та Софія вибралися з лісового полону.

Софія запропонувала спішитися. Граф Станіслав проворно зіскочив з коня, подав руку графині, потім, підхопивши її за талію, обережно опустив на землю.

Графиня вислизнула з рук Станіслава і запропонувала пройтися пішки.

— Там є невелика галявина, і з неї, як з оглядового майданчика, відкриваються дуже мальовничі краєвиди, — пояснила вона і почала підніматися вгору.

Станіслав пішов за нею, і незабаром вони опинилися на вершині пагорба, на невеликому рівному п’ятачку землі.

— Боже мій, подивіться, графе, як гарно! — тихо мовила Софія, вказуючи рукою вниз.

Перед ними в долині крихітними кубиками будинків лежали Ясси. Оточували долину горбаті, порослі зеленню горби-велетні, доповнюючи цей природний казковий хаос.

Несподівано Станіслав підійшов ззаду до Софії й обійняв її за плечі. У першу мить Софія завмерла, не очікуючи від графа такої сміливості, а потім нахилила голову назад, притискаючись до нього.

Станіслав губами доторкнувся до волосся грекині, ніжно поцілував у шию. Софія повернулася, пильно поглянула йому в очі, і вони злилися в довгому пристрасному поцілунку…

Повернувшись до міста, граф Станіслав, прощаючись із графинею Софією, поцілував їй руку і нерішуче вимовив:

— Софіє, я хочу запросити вас сьогодні ввечері до себе на вечерю, тільки вас.

— Я згодна, Станіславе, — відповіла Софія, ледве стримуючи хвилювання.

— Тоді я заїду за вами о восьмій вечора і викраду вас, — осмілів граф.

Софія кивнула на знак згоди і зникла за дверима свого будинку.

Час до вечора тягнувся неймовірно довго, Станіславу здавалося, що він узагалі зупинився. Але ось пробило сім, граф відпустив своїх слуг, сів у екіпаж на місце кучера і відправився за Софією.

І ось, нарешті, наші герої залишилися наодинці. Граф Станіслав спробував надати максимум романтизму навколишній обстановці: у невеликій вітальні перед каміном, що дихав теплом, був накритий невеликий столик. Софію граф посадив на диван, а сам розташувався у кріслі навпроти. Освітлювалася кімната вогнем з каміна і трьома свічками у високому канделябрі. Те, що стояло на столику, навряд чи можна було назвати вечерею у прямому сенсі цього слова: шампанське у відрі з льодом, виноград, фрукти, солодощі, сир.

Деяка напруга перших хвилин зустрічі зникла. Станіслав вів розмову розкуто і дружелюбно, і незабаром посипалися жарти. Софія сміялася весело і заразливо, не відчуваючи ніякої незручності. Говорили про що завгодно: про погоду, про натхнення, про дружбу, про сьогоднішню прогулянку…

Через якийсь час Станіслав пересів до Софії на диван. Несподівано він узяв графиню за руку і, дивлячись їй в очі, мовив:

— Мила Софіє, можна я вас так називатиму? Я не люблю лукавити, тому хочу запитати у вас прямо… — він зробив паузу і прикрив очі, —…ви питимете гарячий шоколад?

Софія спочатку трохи розгубилася, а потім голосно розсміялася і підтримала його жартівливий тон.

— Графе, тільки справжній чоловік може ось так, без підготовки, збентежити жінку. І я відповім вам так само прямо: залюбки.

Станіслав налив у чашку гарячий шоколад.

— А собі?

— На це питання я відповім трохи згодом. Софіє, мені так легко з вами, ніби ми знайомі не один рік. Я дуже боявся, що буде неможливо достукатися до серця найвродливішої жінки Європи, підняти завісу таємниці її душі. Але тепер я бачу, що у вас усе прекрасно: і обличчя, і душа, і ця рука.

Станіслав схилився і поцілував руку Софії. Несподівано друга рука грекині лягла на голову графа.

Це був добрий знак. Станіслав підняв голову, обняв Софію за талію і торкнувся губами її губ. Пристрасний поцілунок тривав кілька миттєвостей.

Софія дещо відсторонилася від Станіслава, хоча їй було дуже приємно.

— А тепер я відповім на ваше запитання. Я дуже хочу шоколаду. Але прошу не відмовити мені — хочу з ваших вуст.

— Ви вигадник, — зашарілася Софія і піднесла чашку до своїх губ.

Сьорбнувши шоколаду, вона наблизилася до Станіслава, і їхні губи злилися в шоколадному поцілунку.

Станіслав підхопив Софію і поніс до сусідньої кімнати, де стояло велике ложе.

У пориві пристрасті вони скинули одяг, і їхні оголені тіла злилися у трепетному пориві.

Станіслав почав пристрасно цілувати волосся, очі, губи, шию Софії. Цей порив порушив у ній палке бажання. Цілуючи й шию і груди, руками він ніжно пестив оголене тіло Софії. Вона теж гладила його кучеряву голову і всім своїм єством відчувала його ніжність. І раптом ласки його стали настільки сміливими, що по її тілу пройшла хвиля збудження. Про такі ласки вона могла тільки мріяти, і вони повністю зняли напругу, включили в любовну прелюдію. Двоє тіл, двоє душ скинули з себе кайдани заборон і комплексів, подібно нестримній стихії, яка підхопила їх. Від полум’я його пристрасті вона, як свічка, почала танути, наповнена ніжністю, відчувши себе вільною від сумнівів що її сковували.

І ось їхні тіла сплелися в любовному екстазі, і через мить вони одночасно відчули величезну насолоду. Софію пронизав солодкий, приємний імпульс дикого блаженства. Блаженства, зазнаного нею уперше, блаженства, якого не дано відчути багатьом жінкам ніколи. У цю солодку мить вона мимоволі застогнала і прошепотіла:

— О як добре!

Софія припала до його плеча. Він лежав злегка відчужений, але гордий собою.

— Як довго я тебе шукав, — прошепотів Станіслав і поцілував її.

— Як довго я тебе чекала, — припала до нього Софія.

На мить вони затихли. Вона повернула до нього голову в страху, що вся принадність сьогоднішньої ночі може на цьому закінчитися, але він усміхався і дивився їй в очі. Потім несподівано встав і пішов до вітальні. Звідти Станіслав повернувся з тацею з двома келихами шампанського і гроном винограду.

— Цим ігристим напоєм ми зараз згасимо перший вогонь пристрасті, а потім розпалимо новий, яскравіший і гарячіший! — на його обличчі сяяла усмішка.

Він подав їй келих, а другий узяв собі. Їй прийшла в голову смішна думка:

— У нас був шоколадний поцілунок, а тепер я хочу зробити ігристо-шампанський.

— Залюбки, — підтримав Станіслав. — Як це я сам не здогадався?

Вони почали дуріти, випускаючи шампанське повз вуста одне одного. Краплі розтікалися по щоках, підборіддю, шиї і грудях, а вони губами ловили ці ігристі кульки. Станіслав сів на ліжко і почав відверто розглядати її, але у Софії це не викликало протесту. Вона була дуже гарна! Яке ніжне, приємне, чудове тіло! Воно відповідало його уявленням про красу. Кожному чоловікові з невідомих причин підходить тільки один, певний, що склався в його уяві еталон краси: це і колір шкіри, і вигини талії, і запах тіла, і форма грудей, і ще тисячі дрібниць, що зводять його з розуму. І за наявності всіх цих якостей із глибин мозку йому надходить сигнал: він знайшов її!

Уранці вони розлучилися, але кожен з них розумів: у їхніх душах поселилася весна.

Тим часом до Ясс прибув граф Безбородько. Граф Потоцький і гетьман Ржевуський нанесли йому візит. Граф Безбородько передав найщиріші слова підтримки від імператриці Катерини II та побажання якнайшвидшої зустрічі. Граф також вибачився, що найближчим часом не зможе приділити достатньо уваги Потоцькому і Ржевуському, бо головне завдання для його країни зараз — підписання мирного договору з Туреччиною.

Гетьмана Ржевуського трохи засмутила така відстрочка, а граф Станіслав, з цілком зрозумілої причини, був навіть радий.

Так минуло близько місяця чарівного, повного таємниць кохання Станіслава та Софи. Кохання, що дарувало стільки воістину щасливих хвилин нашим героям. Але все таємне обов’язково стає явним.

У середині грудня граф Станіслав влаштував у себе бал. Господинею балу попросив стати Софію, і вона без жодних вагань погодилася. До розкішної вечірньої сукні графиня одягла нові прикраси, які не залишилися непоміченими дамами. Всі були впевнені: це подарунок графа Потоцького. І не помилялися: напередодні ввечері Станіслав підніс ці коштовності Софії і попросив одягти їх на бал.

Сам граф Потоцький увесь вечір був надзвичайно балакучий і веселий та майже ні на хвилину не залишав грекиню.

Зрозуміло, наступного дня до Петербурга і Варшави летіли листи з повідомленнями про роман одного із найбагатших чоловіків і однієї з найвродливіших жінок Європи.

Через три дні на прохання графа Безбородька з Херсона прибув генерал де Вітте для участі в мирних переговорах.

Уже наступного дня подружжя де Вітте давало обід. Запрошені чекали цієї події, як читач чекає продовження любовного роману. На їхніх очах могла розігратися як драма, так і фарс, а може, і те, й інше. Граф Станіслав усе це розумів. Хоча йому здавалося, що громадська думка його не хвилює, насправді це було не так. У кожному з нас постійно борються дві істоти. З одного боку, людина живе для себе, адже життя дається один раз. Ми начебто б вільні у своїх вчинках, у своєму виборі, у своїх пошуках. Але як тільки наше «я» зробить якийсь авантюрний вчинок або вибір, тут же він потрапляє під пильну увагу нашого другого «я» — людини, яка живе в суспільстві і підкоряється його законам. Іноді цей другий аплодує першому, але частіше нещадно критикує. І чим вище суспільне становище індивідуума, тим обмеженіший у своїх діях перший і вимогливіший другий.

Граф Потоцький знав, що зараз, коли він хоче змінити життя своєї країни, його дії повинні бути хай не бездоганними, але хоча б зрозумілими суспільству. У будь-якому випадку він уже потрапив до історії, тому повинен намагатися зробити так, щоб нащадки не поминали його лихим словом.

Але з другого боку, йому хотілося простого, справжнього кохання, щастя, розуміння…

А цей другий, що сидить у нас, ще який нещирий! Зовсім недавно він так щиро засуджував зв’язок Жозефіни з Вієльгорським. Де ж тепер його принциповість?

З такими думками граф Станіслав збирався на званий обід. Напевно, графу де Вітте вже доповіли про їхні стосунки з Софією. І хоча Софія переконувала Станіслава, що подружні стосунки у неї з Йозефом давно формальність, граф відчував незручність. Положення ускладнювалося ще й тією обставиною, що граф Станіслав поважав графа Йозефа де Вітте як людину і цінував як офіцера.

На велике розчарування пліткарів, обід пройшов у дуже спокійній, приємній обстановці. Софія сиділа між Йозефом і Станіславом. Де Вітте розмовляв з усіма гостями і був у центрі уваги. Жодного косого погляду чи натяку на неприязнь з боку Йозефа Станіслав не відчув. Після обіду гості розбрелися по залі.

І коли граф Станіслав остаточно заспокоївся, він почув уривок фрази Йозефа, що розмовляв із княгинею Д*.

— Ні, княгине, — сказав генерал. — Закоханий чоловік — це завжди сумне видовище, — і несподівано перевів погляд на Потоцького.

Граф Станіслав прийняв ці слова на свій рахунок, почервонів і збентежено усміхнувся. Через кілька хвилин він під дріб’язковим приводом попросив пробачення і пішов.

Насправді генерал де Вітте і княгиня Д* і близько у своїй розмові не торкалися особистості Потоцького — вони обговорювали любовний роман своїх знайомих.

Два дні Станіслав нікуди не виїжджав і нікого не приймав. Він не знав, що з собою робити. У першу ніч не тільки не міг заснути, але навіть прилягти на ліжко — сидів у кріслі перед каміном, у руках була книга, але літери не складалися в слова, а слова у речення. Він просто сидів, втупившись у вогонь у каміні. Як стрімко Софія увірвалася в його життя! І тепер навіть думка про неї викликає у нього прискорене серцебиття.

Коли через два дні Станіслав отримав від Софії записку з питанням «Що трапилося?», він тут же написав: «Приїжджай швидше!»

Софія буквально влетіла до Потоцького, на ходу скидаючи шубку. Станіслав стиснув її в обіймах, обсипаючи поцілунками.

— Софіє, як я кохаю тебе! — промовив, задихаючись, Станіслав, дивлячись їй в очі. — Останні два дні минули, яку тумані — страждання затьмарили все. Зовсім недавно я був упевнений, що кохання не існує, але зустрівши тебе, зрозумів, як глибоко помилявся. Я кохаю в тобі все: обличчя, стан, голос, усмішку, обійми… О! Ти прекрасна! Ти привнесла в моє життя щось таємниче і таке бажане…

— Коханий, — промовила Софія, і в її очах заблищали сльози щастя, — я дуже кохаю тебе! Ти мій лицар! Я знала, що зустріну тебе, я жила цією зустріччю. Ти перевернув моє життя, мені хочеться завжди бути з тобою, вгадувати твої думки, виконувати всі твої бажання.

Вона пристрасно притиснулася до нього.

— І що ми тепер з цим робитимемо? — з деяким відчаєм запитав Станіслав. — Ми обоє невільні. Ти ж знаєш, що в нашому суспільстві таємна пристрасть одруженого чоловіка до заміжньої жінки іноді підноситься в ранг мало не чесноти, що прикрашає світське життя, викликає захоплення в жіночих салонах і чоловічих гуртках. Але як тільки ця пристрасть переростає в кохання і зазіхає на сімейні відносини, настає черга осуду і навіть гонінню. Усі починають жаліти ошукане подружжя.

— Так, Станіславе, я як жінка знаю це навіть краще, ніж ти, бо при руйнуванні сім’ї жінок зневажають значно сильніше. Але я тебе дуже кохаю, тому прийму і підкорюся будь-якому твоєму рішенню. Зараз за нас говорять наші серця і душі, але ти повинен тверезо все обміркувати за нас двох, перш ніж що-небудь зробити. Пам’ятай лише, що я готова йти з тобою по життю в будь-якій ролі, бо твердо вірю, що кохання нам послали небеса, і тільки перед ними ми триматимемо відповідь.

Станіслав ніжно обійняв Софію за стан і пригорнув до себе, наче боявся, що їх може хтось розлучити.

— Поцілуй мене! — попросила вона, і він знову став нестримний…

Через якийсь час, прощаючись із Софією, Станіслав мовив:

— Софі, я, як і ти, мрію об’єднати наші серця в подальшому житті і вважаю, що ми повинні почати його чесно, а тому в найближчому майбутньому оголосити Йозефу і Жозефіні про наше рішення бути разом. Тільки прошу невеликої відстрочки до закінчення переговорів.

Софія з радістю погодилася.

Вони зустрічалися й далі, намагаючись пізнати невпізнанне, духовно все більше занурюючись одне в одного.

12 січня 1792 року до Ясс несподівано прибув кузен графа Станіслава Станіслав Костка Потоцький. Прибув із посланням від короля Станіслава Августа і сейму з вимогою повернення генерала Потоцького і гетьмана Ржевуського до Варшави. Король знав, що брати Потоцькі любили одне одного, причому молодший, Станіслав Костка, ставився до свого кузена з більшим захопленням, ніж до свого рідного Ігнація. Тому на Станіслава Костку була покладена місія переконати генерала визнати Конституцію 3 травня і відмовитися від своїх подальших дій у переговорах з Росією.

Станіслав Костка прибув до Ясс вчасно: три дні тому Росія підписала мирний договір з Портою, і тепер Безбородько готовий був вести переговори зі Станіславом Потоцьким.

Кузен привіз Станіславу лист від короля.

Граф Потоцький дуже уважно прочитав послання. Крім Станіслава Костки, у вітальні були присутні Северин Ржевуський і графиня де Вітте. Софія помітила, що лист дуже схвилював Станіслава. Спочатку його обличчя залилося рум’янцем, потім на очах виступили сльози. Анітрохи не соромлячись цього, граф устав, нервово заходив по кімнаті, потім звернувся до свого брата:

— Дорогий кузене, ти приїхав надто пізно: мало що в цьому житті могло б зворушити мене більше, ніж цей лист короля. Але ти запізнився — я вже відіслав йому відповідь. Ось копія, можеш її прочитати.

Він подав кілька аркушів Станіславу Костці.

Графиня Софія підійшла до свого коханого і взяла його за руку.

— Станіславе, дорогий, я бачу, що ти все ще на роздоріжжі і можеш змінити своє рішення. Я анітрохи не сумніваюся, що тебе хвилює доля вітчизни, але, можливо, в єдності — ваша сила, тому варто прийняти пропозицію короля.

Вона підійшла до гетьмана Ржевуського, розраховуючи на його підтримку. Той лише похитав головою.

— Ні, Софіє, — відповів їй граф Станіслав. — Я вже сказав «а» і тепер повинен сказати «б». У листі королю я повідомив, що рішення моє незмінне, і зараз повторю вам чому. У цьому недосконалому світі поважають сильних. Це стосується як людей, так і держав. Я неодноразово повторював, що нам потрібна сильна, боєздатна армія. Мене начебто підтримували, але далі розмов справа не йшла. Потрібні були великі грошові пожертвування, але з грошима, як я зрозумів, розлучатися складніше, ніж проголошувати себе дбайливцями вітчизни. Хтось, зараз уже не важливо хто, запропонував попроситися під крило, під захист сильної Пруссії, і це відразу стало головною ідеєю безпеки країни. Але ж свого часу Фрідріх витрачав 80 % державного бюджету на зміцнення військової могутності країни. Чомусь наші патріоти вирішили, що німці підуть проливати кров за нашу свободу. Пруссія уже при підписанні договору про дружбу ставила умову приєднання до неї нашої території. Чи не так, кузене?

Станіслав Костка ствердно кивнув.

— Але й це не найголовніше. Після Першого поділу Польщі імператриця Катерина II посадила на наш трон Станіслава Августа. І тепер я хочу поставити просте запитання: невже вона потерпить такий плювок на свою адресу з боку Польщі? Станіслав Август зрадив її, і цього вона йому не простить. Його дні як короля полічені. Сподіваюся, вам не потрібно нагадувати, що Катерина зробила зі своїм чоловіком, законним спадкоємцем трону Росії. Другий розділ Польщі практично неминучий, тим більше що Росія відвоювала у Порти майже всю південну частину України, і тепер її погляди спрямовані на захід. Фактично, розділ Польщі вже почався. Росія завжди починала (і тепер не відступає від своїх правил) експансію з церковного вторгнення. Російські служителі церкви заполонили всю польську Україну і налаштовують усе православне населення проти католицького уряду Польщі, стверджуючи, що щастя своє вони знайдуть під крилом московського патріархату. У всіх церквах уже публічно моляться за імператрицю і царюючий дім. А далі один кивок імператриці — і війська перетинають наш кордон. За цих умов для мене логічніше було б підтримати нашу нову Конституцію, примкнути до короля і, сидячи у Варшаві з келихом вина та проголошуючи нескінченні «вівати», чекати, коли війська нашої сусідки в союзі з Австрією і Пруссією почнуть шматувати наші землі. Я багатий, у мене є все, і повірте: коли Росія відірве весь схід Речі Посполитої і мої володіння опиняться на території Росії, я не постраждаю ні в економічному, ні в земельному плані. Імператриця завжди виявляла до мене найтепліші почуття, а я був лояльний до неї, — Потоцький зробив паузу, — тому я і мої товариші (він поглянув на Северина Ржевуського) хочемо використати останній шанс для порятунку нашої батьківщини: поїхати до Санкт-Петербурга до імператриці Катерини II і просити дозволити нам самим вирішити наші національні питання. Ми хочемо створити конфедерацію і, хай навіть за участю російських військ, навести порядок у країні, щоб потім Польща могла відродитися з новою силою. Мені абсолютно не потрібна влада. Я говорив це вже не раз, і ще повторюю вам, моїм близьким. Я розумію, що це майже авантюра, і 99 %, що нас можуть обдурити. Але ми повинні використати цей один-єдиний відсоток заради нашої свободи. Більш того, знаю, що якщо нам це не вдасться, вся провина ляже на мене, і я буду проклятий поляками як зрадник. Зараз уже ніщо не в змозі змінити мої погляди на справу, мучеником за яку я буду щасливий стати.

Станіслав Костка пробув в Яссах ще тиждень, але брати більше не обговорювали політичні питання.

У лютому графу Станіславу повідомили, що сейм незначною більшістю голосів позбавив його і гетьмана Ржевуського всіх державних посад.

Тепер руки графа були розв’язані. Він провів переговори з графом Безбородьком, попередньо діставши добро на свої починання, і виїхав до Санкт-Петербурга для отримання остаточних гарантій від імператриці Катерини.

Перед від’їздом він попрощався з Софією.

— Я не хочу розлучатися з тобою, Софіє, але повір мені, це буде наша остання з тобою розлука. Я завершу свої справи в Петербурзі, і після цього ми завжди будемо разом.

— Молитимуся за тебе, коханий! Бажаю, щоб Катерина не ошукала твоїх очікувань. Хай уже краще відмовить відразу, ніж використає твої чисті помисли у своїх корисливих цілях і зробить тебе зрадником батьківщини в очах народу Польщі. Особисто я їй не вірю.

— Будемо оптимістами, Софі. Ми належимо одне одному, і це допоможе нам подолати всі життєві негаразди.

— Так, Стасе. А я вирушаю до Херсона для нелегкої розмови з графом де Вітте.

У Петербурзі до графа Потоцького і гетьмана Ржевуського приєднався гетьман Браницький. Після успішних переговорів із Зубовим і Поповим граф Станіслав Потоцький був прийнятий імператрицею Катериною II.

Імператриця відразу взялася за обговорення подій у Польщі.

— У нас трактати з Польщею. Трактати завжди мали для нас священну обов’язковість, і так як від цього залежить безпека імперії з боку Польщі, у нас не буде інших правил, крім наших трактатів. Усе, що суперечить нашим трактатам з Польщею, противно нашому інтересу. Уклавши трактат з республікою, гарантувавши pacta conventa (обмежувальні умови) нинішнього короля, що порушені Конституцією 3 травня, я не погоджуся ні на що з цього нового порядку речей, при затвердженні якого не тільки не звернули ніякої уваги на Росію, а й обсипали її образами, задирали її щохвилини. Але якщо інші не хочуть знати Росію, то чи випливає з цього, що і Росія також повинна забути власні інтереси? Відносно особи короля польського — слабка його поведінка нам досить відома; крім нас, він завжди мало мав підтримку з боку інших країн, але ми до нього, як і до всієї нації, зберігаємо всі належну повагу, однак і самі хочемо поваги не меншої. Я даю знати панам членам іноземної колегії, що ми можемо зробити все, що нам завгодно в Польщі, тому що суперечливі напівволі дворів Віденського та Берлінського протиставлять нам тільки стоси списаного паперу, і ми покінчимо наші справи самі. Я висловлююся вороже тільки до тих, хто хоче мене налякати.

— Чи означає це, ваша величносте, що я даремно приїхав сюди і що доля моєї вітчизни вже вирішена? — з тривогою в голосі спитав граф Станіслав.

— Не гарячкуй, графе. Я не хочу змішувати весь польський народ з відомою його частиною. Те, що ви, багато хто з поляків, знаменитих походженням, саном і особистими чеснотами, хочете створити законну конфедерацію проти незаконної варшавської, зобов’язує мене сприяти відновленню старовинних прав і вольностей польських.

— Ваша величносте, ви знаєте, що я до вас ставлюся дуже приязно, але боюся одного: чи не буде використано наше добре ім’я для введення військ на нашу територію, а потім і для розділу країни? Чутки про це витають тут, у Санкт-Петербурзі.

— Якби я бажала загибелі твоїй країні, то звернулася б до будь-кого іншого: бажаючих допомогти мені в цьому хоч відбавляй. А я бажаю тільки щастя твоїй вітчизні, піднесення її політичного життя і хочу тебе використовувати для виконання цієї благородної задумки. Бо ніхто, генерале, крім тебе, не займається прямо благом вітчизни, погоджуючи це з вигодами сусідів його і не домішуючи до того особистих і корисливих планів.

— Я дуже люблю свою вітчизну і її свободу, я був її громадянином і хочу ним залишитися.

— Одного я боюсь, графе, — Катерина невдоволено скривилася.

— Слухаю, ваша величносте.

— Чи не буде вже в складі нової конфедерації того розладу, який завжди був і є у вашому парламенті? Чи буде одностайність і міцність у будівлі, що створюється?

— Я думаю, ваша величносте, що перед обличчям нової небезпеки кожен з нас забуде про особисті амбіції і проявить відданість розпочатій справі.

— Дай Боже, — відповіла Катерина. — Обнадійте і заспокойте ваших друзів, що завдання нашої країни — лише у збереженні порядку у вас.

14 травня 1792 року в містечку Торговиця, що поблизу Умані, граф Станіслав Фелікс Потоцький, великий гетьман Франциск-Ксаверій Браницький, польний гетьман Северин Ржевуський і генерал Коссаковський заснували конфедерацію проти нової Конституції й офіційно звернулися до Катерини II за допомогою у поверненні старих порядків у Польщі. Маршалком конфедерації був обраний граф Станіслав Потоцький.

18 травня посол Росії в Польщі Булгаков вручив польському уряду декларацію, в якій вказувалося на Конституцію 3 травня 1791 року як на привід до розриву відносин між Польщею і Росією; і в той же день російські війська під командуванням генерал-аншефа Каховського чотирма колонами ввійшли через Бессарабію на територію Речі Посполитої. Майже відразу на півночі російські війська під командуванням генерала Кречетнікова вступили до Литви, де також незадовго до цього була проголошена литовська конфедерація.

Незабаром конфедерація була переведена до Умані, а потім, 9 червня, до Тульчина.

Через день після цього до Тульчина приїхала графиня Софія де Вітте. Граф Станіслав спеціально послав за нею групу супроводу на чолі з одним із своїх полковників.

Графиня Софія привезла з Херсона приємну новину: граф Йозеф де Вітте дав принципову згоду на розлучення. Потрібно було вирішити деякі технічні питання.

Граф Потоцький вирішив урочисто відсвяткувати перемогу нової конфедерації: бали змінювалися театральними постановками, маскарадами, феєрверками, полюванням і катанням на човнах.

Проголошувалися тости і здравиці, про любов до батьківщини, за відновлення її колишньої могутності. Національний ентузіазм досяг найвищої міри.

Маршалок конфедерації граф Станіслав Потоцький дуже багато працював. Видавалися укази, відозви до народу, універсали, накази і статуси.

Не забував Станіслав і про свою кохану Софію. Вони все більше розуміли, що створені одне для одного. Досить швидко графиня Софія перестала відчувати себе гостею у Тульчинському палаці, і це подобалося Станіславу. Ну а їхні бурхливі ночі не могли залишитися без наслідків…

Стотисячна російська армія майже не зустріла опору польської, очолюваної князем Юзефом Понятовським, і за два місяці зайняла майже всю польську Україну. Граф Потоцький зі своїм штабом переїхав до Бреста. Після довгих коливань король Станіслав Август приєднався до конфедератів.

Незабаром почався Гродненський сейм. На подив Потоцького, новий посол Росії Сіверс постійно втручався в роботу сейму, не даючи ухвалювати важливі рішення.

А причина була проста: Австрія, Пруссія і Росія почали війну з Францією. На таємних переговорах було вирішено, що Росія і Пруссія винагородять себе за рахунок Польщі, а Австрія — за рахунок Франції.

23 січня 1793 року Пруссія і Росія підписали конвенцію про Другий розділ Польщі.

Софія зайшла до кабінету Станіслава. Граф сидів у кріслі з відсутнім поглядом. На столі лежав пістолет. На мить графині Софії стало страшно від думки, що вона могла спізнитися. І тепер лише вона, єдина в усьому світі, могла перешкодити цій людині здійснити задумане. Вона повинна знайти слова й аргументи — єдині ліки, що могли здолати біль його душі і повернути віру в себе. І якщо їхнє кохання справжнє, це у неї вийде!

— Це сталося, — тихо мовив Станіслав, не повертаючи голови.

— Я знаю, коханий, — Софія опустилася на підлогу і поклала голову йому на коліна.

— Вона обдурила мене. Вона знищила мою країну, а значить, і мене.

— Але ж ти напевно знав, що це відбудеться. Згадай, ти говорив своєму кузену, що шансів дуже мало.

— Так, але після розмови з імператрицею (а вона чесно дивилася мені в очі) мені здалося, що не все так безнадійно.

— Ти мій романтик, — ласкаво промовила Софія. — Безліч людей (і Катерина входить до їх числа) йдуть до влади по трупах, а досягнувши вершини, звикають до цього, і тоді кров і жорстокість для них — звична справа.

— На жаль, усю провину хочуть перекласти на мене. Що робити ось із цим? — граф Станіслав підняв кілька паперів на столі. — Це листівки, афіші та памфлети, в яких мене перетворюють на об’єкт загальної ненависті. Але ж іще зовсім недавно все було навпаки.

— Графе, для вашого випадку дуже підходить фраза «Королі з втратою трону втрачають і придворних», — пожартувала Софія і додала вже серйозно: — Повір мені, ти не повинен брати відповідальність за розділ країни на себе. У тебе благородне й високе серце. Цю проблему створили інші, послабили країну донезмоги, а ти тільки відтягнув цей невідворотний удар.

Граф Станіслав поклав руку на голову Софії, і його пальці почали ніжно перебирати її волосся — це графа заспокоювало.

— Зараз, як ніколи, ти повинен бути сильним, Станіславе. Адже ти сам говорив, що поважають сильних.

— Це дуже важко, коли з усіх боків намагаються зробити тобі боляче.

Графиня Софія сіла в крісло і взяла коханого за руку.

— Але ж ти не самотній. Держави так само, як люди, ніколи не миряться з рабством. І на відміну від людей, держави не вмирають назавжди. Скільки прикладів в історії, коли завойовували малі країни, але потім вони знаходили в собі сили відродитися знову. Поляки, литовці, українці — горді народи, і рано чи пізно вони будуть вільні. Ти повинен вірити в це. Тим більше що на тебе з надією і любов’ю дивляться одинадцять твоїх дітей. Тільки заради них ти повинен жити далі. А тепер у тебе є ще й я. І для мене ти ελπιδα (elpida) — так гарно звучить грецькою слово «надія». Можна я тебе так називатиму?

Станіслав уперше за весь вечір усміхнувся і кивнув головою на знак згоди.

— Я щасливий, що й ти в мене тепер є, — тихо промовив він.

— Коханий, але я тобі не сказала найголовнішого. У тебе скоро з’явиться ще одна людина, яка захоплюватиметься тобою.

Граф Станіслав запитально поглянув на графиню.

— Я вагітна. Наша зустріч у Тульчині не минула безслідно.

Станіслав обійняв і розцілував Софію.

— Що ж, будемо жити! Ти допомогла мені впоратися з миттєвою слабкістю, захистила від небезпеки.

Незабаром граф Станіслав поїхав до Петербурга — настав час відкрити все Жозефіні. Він не хотів бути обманщиком. Як порядна людина Станіслав розумів, що ця звістка змусить його дружину страждати, а може, навіть зробить нещасною. Адже, незважаючи на легковажність та влюбливість, Жозефіна десь у глибині душі кохала його або принаймні була до нього прив’язана. Але й підтримувати нещирі відносини з дружиною він більше не бажав.

Ще Станіслав хотів побачитися зі своїми дітьми, і це його тішило і дещо скрашувало майбутню неприємну розмову із Жозефіною. І нарешті, була ще одна причина, чому граф Станіслав не хотів перебувати в Петербурзі, — ймовірна зустріч із імператрицею Катериною II.

На подив графа Станіслава, його розмова з графинею Жозефіною минула дуже спокійно. Мабуть, попереджена заздалегідь, вона вже все обдумала і була готова до зустрічі. Про розлучення вона навіть не хотіла говорити, пояснюючи це тим, що у Станіслава захоплення може бути швидкоплинним, і час розставить усе на свої місця.

Проте граф Станіслав наполіг на обговоренні фінансових питань. Ще до від'їзду вони з Софією вирішили, що зараз їм потрібно повністю змінити своє життя — перебратися до якого-небудь забутого всіма куточка Європи, до однієї з країн на узбережжі моря, наприклад, до Голландії. А так як граф Станіслав вирішив для себе, що їде за кордон назавжди, то наполіг на підписанні майнового договору із Жозефіною. Згідно з цією угодою, граф Станіслав Потоцький довірив графині Потоцькій Жозефіні опіку над дітьми, а також передавав під її управління всі свої володіння. Жозефіна, у свою чергу, повинна була перераховувати Станіславу 50 000 дукатів щорічно, що складало менше третини доходів Потоцьких.

Перед самим від’їздом граф Станіслав майже одночасно отримав два листи.

Перший був із царського палацу. Катерина хоч і не зважилася запросити колишнього маршалка конфедерації до себе, відпустити його просто так теж не могла. У листі вона просила не сумувати з приводу розділу Польщі — під її крилом народ відчуватиме себе захищенішим і щасливішим. А з приводу свого рішення написала: «Всевладна рука долі сущих визначає наперед. Я вже звикла терпляче переносити мінливість своєї долі». Лист цей граф Станіслав негайно кинув у камін.

Другий — від Софії з повідомленням, що вона у Варшаві народила йому сина, якого вони заздалегідь вирішили назвати Костянтином.

Граф Станіслав вирішив більше не затримуватися в Петербурзі. Поспілкувавшись із знаючими людьми, він написав листа графині Софії до Варшави, сів на корабель, що йшов до Любека, і вирушив до Гамбурга.

Розділ 16. Гамбург

Граф Станіслав Потоцький після прибуття до Гамбурга влаштувався в одному з найкращих готелів міста і, не чекаючи Софію, наказав управляючому підібрати постійне житло.

Софія прибула до Гамбурга через два тижні.

Якось за обідом графиня Софія поцікавилася у графа Станіслава:

— Стасе, чому ти все-таки вибрав Гамбург?

— Пам’ятаєш, Софі, якось ти назвала мене надією?

Софія ствердно кивнула.

— Так от, я вважаю, що Гамбург — місто-надія. Я пам’ятаю, як ти з захопленням розповідала про Стамбул. Гамбург, як і Стамбул, місто-порт. І хоча він дещо необтесаний і суворий через присутність великої кількості моряків, купців і вантажників, водночас тут відчувається свіжий вітер змін, який вони ж сюди і приносять. У місті, де кипить, вирує життя, ми не загрузнемо у трясовині буденності. Тут дуже багато іноземців, серед яких ми не відчуватимемо себе самотніми далеко від батьківщини. Я не знаю, як довго ми тут затримаємося (це ми з тобою вирішимо разом), але в будь-якому випадку це місто стане для нас своєрідним трампліном у майбутнє життя. Мені також дуже цікаво простежити за рухом товарів, цінами, успішністю торгівлі — це моє, у цьому я добре розуміюся. І якщо ми вирішимо залишитися тут назавжди, то, можливо, незабаром я вкладу гроші в якесь підприємство (не люблю неробства). Якщо ж вирішимо поїхати звідси (а єдине місце, як я бачу, подальшого нашого перебування — Північна Америка), то в Гамбурзі ми можемо отримати відомості, необхідні для подальшої поїздки. А так як тут багато англійців, зможемо вивчити англійську мову. Ну і, нарешті, якщо доля розпорядиться повернутися нам до України, я придбаю неоціненний досвід і зв’язки в фінансових і світських колах.

Граф Станіслав поглянув на графиню Софію і випередив її питання.

— Я звичайно думав не тільки про себе, а й про тебе, люба. Внаслідок революції у Франції Гамбург заповнений французькими емігрантами. Серед них, думаю, є і твої знайомі. Так що нудьгувати тобі тут не доведеться, тим більше що паризька гордовитість у багатьох залишилася на батьківщині, і тут вони з легкістю йдуть на контакт. Крім того, Гамбург — дуже гарне місто з безліччю парків, зелених газонів, з чудовим озером, а мостів тут більше, ніж у Венеції. Я міг би тобі довго розповідати про театри та інші культурні осередки, але дослідити це питання надам тобі.

Граф Станіслав поглянув на графиню Софію, яка не могла стримати усмішки.

— Що тебе так розсмішило? — здивовано запитав граф.

— Ти з таким захопленням говориш про Гамбург, що, думаю, не менш переконливо ти зміг би описати будь-який тихий, непримітний куточок.

— Ну ні, дорога. Сонна провінція не для нас. Тільки в такому місті, як Гамбург, ми зможемо виносити нашу мрію і втілити її в життя.

— Ваша світлосте, можна я додам трохи приємних слів про це місто? — несподівано долучився до розмови кухар Потоцьких гер Бініх.

— Авжеж, Фрідріху, — дозволив граф.

— Я щасливий, що ви взяли мене з собою! Мало того, що це недалеко від моєї батьківщини, це ще і портове місто. А порт — це достаток не тільки риби, а й устриць, креветок, мідій, равликів, гребінців, чудовиськ у панцирях і без… Прошу вас, графине, знайти вільний ранок, і ми поїдемо на рибний ринок. Думаю, це видовище потішить вас — такого ви не бачили навіть у Стамбулі!

— А мене ти не запрошуєш із собою? — удавано забурчав граф Потоцький.

— Охоче! Простіть мене великодушно. Але я продовжу. Крім риби, купці з різних країн привозять сюди спеції, прянощі, різні екзотичні продукти. Я вже передчуваю, які незвичайні смакові поєднання зможу надавати м’ясним і рибним стравам, які соуси на столі збуджуватимуть ваш апетит.

— Гер Бініх, у мене вже потекли слинки, — засміялася графиня Софія.

— Але це ще не все! Ви знаєте, що на узбережжі Північного моря травичка на пасовищах солонувата? Тому м’ясо овечок, що поїдають цю траву, має незрівнянний присмак! Я приготую вам найніжнішу страву — молоденьке ягня з овочами в кисло-солодкому соусі! Навіть гуси тут інші, ніжу Франції, — він покосився на мсьє Жака. — І я приготую гусака з каштанами, щоб ви в цьому переконалися. А скуштувавши суп з вугра, ви зрозумієте, що нічого смачнішого до цього не їли.

— Стоп-стоп-стоп! — підняла руки вгору графиня Софія. — Чоловіки, ви мене переконали, що до цих пір в моєму житті не вистачало свята під назвою «Гамбург». А що скажете ви, мсьє Жак?

— Я скажу, що ви вчасно зупинили цього базіку, — пробурчав француз. — Інакше він би зараз усе зіпсував своєю фразою, що всі ці наїдки потрібно запивати виключно німецьким пивом, краще якого немає у світі.

— Раніше я б так і сказав, але тепер, після знайомства з вами і винними погребами графа, розумію, що вино не тільки покращує смак страви, а й є його складовою, — зробив реверанс у бік француза німець, і той розплився в усмішці.

Уже наступного ранку за сніданком подали омлет із шийками лангустів, сирну запіканку з апетитною хрусткою скоринкою, шоколадне бланманже і марципани.

Метушливе місто з кожним днем усе дужче подобалося і Софії, і Станіславові. Незабаром вони вже роз’їжджали у відкритому екіпажі по центральних вулицях Гамбурга. Незважаючи на літо, завдяки Ельбі, озерам і тінистим паркам спека в місті не відчувалася. Для прогулянок наша пара облюбувала тихий доглянутий парк на березі Альстеру.

Якось, прокинувшись уранці, граф Станіслав оголосив графині Софії, що сьогодні хоче подарувати їй усі красоти Гамбурга, його дух, його контрасти: від порту, наповненого міцними, засмаглими, дещо грубими, але добродушними вантажниками та мальовничого купецького району з акуратними будинками і мріями їхніх жителів про славу і велич, до сяючих непристойною розкішшю палаців і маєтків.

Ближче до обіду Станіслав та Софія, уже трохи втомлені, під'їхали до парку. Захищені від сонця зеленим шатром дерев, граф і графиня милувалися ретельно підстриженими газонами, фігурно обрізаними кущами і килимами квіткових клумб. Як правило, Софія та Станіслав обідали вдома, але сьогодні вирішили відвідати затишний ресторанчик поблизу води. Після обіду Софія забажала покататися на човні, і Станіслав підтримав її.

Вони каталися на човні по Альстеру, вдалині біліли вітрила невеликих яхт, а зовсім поряд плавали лебеді і дикі качки. Софія розглядала розкішні маєтки на протилежному березі і мріяла стати господинею одного з них. Вона тихенько зітхнула, і це не залишилося поза увагою Станіслава.

— Про що ти зітхаєш, Софі?

— Як ти вважаєш, Станіславе, чи дорого коштує такий будинок? — вона вказала на один з маєтків.

— Думаю, недешево. — Станіслав нахилився до вуха човняра і щось сказав йому. Човняр кивнув головою і спрямував своє невелике судно до протилежного берега.

— Підійдемо трохи ближче, щоб ти могла краще роздивитися його.

Човен м’яко причалив до пірсу двоповерхового маєтка. Граф Станіслав спритно вистрибнув з човна і подав руку Софії.

— Нас запросили в гості? Ти вирішив зробити мені сюрприз?

— До певної міри так, дорога.

— Але в такому випадку мені потрібно було одягти інше вбрання — це у мене для прогулянки, — невдоволено мовила графиня.

— Ти й так дуже ошатна і гарна.

— Правда, все гаразд? — кокетливо перепитала Софія.

— Навіть більше ніж гаразд.

— А хто господарі? Мені трохи ніяково, ти хоча б коротенько розповів про них у готелі.

— Це цілком порядні люди. Втім, ти їх непогано знаєш, особливо господиню, — загадково відповів Станіслав.

Коли вони піднялися по широких гранітних сходах і підійшли до будинку, вхідні двері відчинилися і їм назустріч вийшов, усміхаючись, Людвіг Метцель.

— Так це змова! — вигукнула Софія. — Виявляється, всі, крім мене, знали про майбутню зустріч.

Метцель провів їх до великої вітальні, попросив трохи почекати і вийшов. Софія оглянулася. З великих вікон відкривався чудовий краєвид на озеро з одного боку і на сад — з другого. Обставлена вітальня була з великим смаком.

— А тут дуже мило, — зазначила Софія, — Хотіла б я мати в нашому домі таку вітальню.

Графиня запитливо поглянула на Станіслава.

— Не хвилюйся. Думаю, скоро твої бажання здійсняться.

У цей момент зайшов Людвіг Метцель і попросив Станіслава та Софію підійти до дверей, що вели до їдальні. Поруч із дверима в стіні було вбудовано величезне дзеркало.

— Графе і графине, дозвольте представити вам господарів цього будинку, — урочисто мовив Метцель. — Поверніться, будь ласка.

Софія та Станіслав повернулися обличчям до дзеркала. Запанувала тиша, і в першу мить графиня Софія не могла нічого зрозуміти. Але ось на її вустах з’явилася усмішка, а потім і гучний сміх.

— Так мене в житті ще ніхто не розігрував! Значить, поки ти розважав мене ці півдня, наші займалися переїздом до нового будинку?

— Так, графине, це мій маленький сюрприз.

— А де Костянтин? — уже серйозно поцікавилася вона сином.

— Він у своїй кімнаті на другому поверсі разом з годувальницею, — відповів Метцель.

— Графе, ви незрівнянний, — Софія повернулася до Станіслава. — За це я вас і кохаю.

У новому будинку графиня немов забулася і відчувала себе законною дружиною графа Станіслава. Вона чудово справлялася з роллю господині дому.

Через кілька днів граф Станіслав радісно повідомив графині Софії:

— Нас запрошують на обід наші сусіди. Час наносити візити ввічливості, та й самим приймати гостей.

— Як ми представлятимемося? — запитала графиня Софія.

— Питання цікаве. А як ти хочеш?

— Вважаю, що ми повинні говорити правду, не бачу в цьому нічого поганого, — відповіла графиня.

— Я теж так думаю, але який вирок винесе нам гамбурзьке суспільство, невідомо. І головне не те, що ми не розлучені. Головна небезпека — твоя врода: якою мірою ти будеш прийнята в жіночому товаристві, чи будуть у тебе заздрісниці серед завсідників салонів.

— Так, — промовила після певних роздумів Софія, — увесь удар впаде, звичайно, на мене, бо суспільна мораль чомусь завжди захищає чоловіка, якого нібито обеззброїла, спокусила жінка. Жінка, яка знехтувала роллю законної дружини, змусила його поводитися нерозважливо і скомпрометувала його не з його волі. Але я готова до будь-якого повороту подій, питання — наскільки ти зможеш витримати тиск. Тебе всі жалітимуть, будуть готові приймати у своєму суспільстві, але без мене. І нікому немає діла, що це просто кохання, яке завжди чисте.

— Ти все уявляєш в занадто похмурому світлі, дорога Софі. Хоча частка істинну твоїх словах є. Але, по-перше, я спеціально вибрав Гамбург, де ніхто нас не знає, по-друге, ми тут ні від кого не залежимо, точно так само, як ніхто не залежить від нас. А головне — ми зробили свій вибір, і ніщо нас не може розлучити.

Запрошення на обід граф Станіслав і графиня Софія отримали від сусідів-англійців, які проживали в Гамбурзі вже більше семи років. Крім них, були запрошені ще дві пари — французи, які нещодавно влаштувалися в елітному районі Гамбурга, і німці з корінних жителів міста. Вийшла така собі своєрідна інтернаціональна суміш, і граф Станіслав вважав це добрим знаком. Перші враження про Станіслава та Софію розлетяться по салонах міста, які відвідують в основному представники цих країн. Чи будуть це пересуди і лихослів’я або, навпаки, приємні відгуки, залежало від сьогоднішньої зустрічі.

Господарі зустріли гостей дуже привітно. І якщо спочатку була деяка скутість, незабаром у вітальні лунав веселий сміх. Станіслав та Софія майже без прикрас розповіли про себе, і така відвертість дуже сподобалася присутнім. Виявилося, що французька пара була заочно знайома зі Станіславом через Жозефіну, з якою вони зустрічалися у Відні і яку не стримували шлюбні узи: вона щосили фліртувала з молодим офіцером.

Незабаром після цього обіду і граф Станіслав, і графиня Софія відчули, що суспільство поставилося до них цілком прихильно, простіше кажучи — прийняло їх. Звичайно, не всі двері відчинилися перед ними, але це їх мало турбувало — рано чи пізно вони зуміють себе проявити, і їх будуть раді прийняти скрізь.

Граф і графиня почали з’являтися разом у людних місцях, забронювали собі ложі в опері, у німецькому та французькому театрах. Станіслав став завсідником англійського чоловічого клубу, а Софія відкрила свій салон, який одразу став популярним.

Досить скоро граф і графиня познайомилися з бароном Каспаром Фогтом. Він був справжнім шанувальником національного театру, в який знаменитий режисер і актор Фрідріх Людвіг Шредер вклав усю свою майстерність і енергію. Саме в цей час гамбурзький театр став одним із найзнаменитіших в Європі. На його сцені ставили як класиків — Шекспіра і Мольєра, так і сучасних авторів — Шиллера, Геммінгена, Коцебу.

Усі п’єси Шредер переробляв під власне бачення, скорочував, міняв фінал на оптимістичніший. Саме Шредер уперше застосував на сцені павільйон — декорацію на рамах, що зображала інтер’єр.

Барон Каспар Фогт відразу звернув увагу на нову пару у протилежній ложі і недвозначним поглядом оцінив вроду графині Софії.

Незабаром у клубі графа Потоцького і барона Фогта представили один одному. Будучи однолітками, вони мали багато спільного у поглядах на політику, економіку та мистецтво. Граф Станіслав навів довідки про Фогта. Барон очолював торговий дім, у нього був маєток за містом із прекрасним парком.

— Ви знаєте, графе, — запросто звернувся Фогт до Потоцького через деякий час після знайомства, — я влаштовую у неділю невеликі посиденьки з творчою та підприємницькою елітою Гамбурга і хочу запросити вас і вашу чарівну супутницю (барон, у свою чергу, теж встиг дещо дізнатися про нашу пару).

— Залюбки, — прийняв запрошення граф Станіслав, вважаючи, що такі зустрічі підуть тільки на користь.

У призначений день граф і графиня разом з Людвігом Метцелем вирушили в передмістя Гамбурга Кляйне Флоттбек.

Барон Каспар тепло прийняв гостей, приділивши їм особливу увагу.

— Мій батько займався торгівлею тканинами і залишив мені добре поставлену справу. Я розширив асортимент товарів і тепер можу без зайвої скромності сказати, що був першим гамбурзьким торговцем, який з Мокка привіз каву, з Балтимора — тютюн, із Суринаму — каву, з Африки — каучук. Але незабаром я переситився торгівлею і передав кермо управління моєму, компаньйону і другу Георгу Зівекінгу. Дозвольте представити його вам.

Барон підійшов до невисокого чоловіка і відрекомендував йому своїх нових гостей.

— Георг — бог торгівлі, а ще просякнутий ідеями Просвітництва.

— А ми заочно знайомі з паном Георгом, — несподівано зауважив граф Станіслав.

Барон запитливо поглянув на графа.

— Але це наша маленька таємниця, — відповів на німе запитання Потоцький.

— Масонські справи, — впевнено сказав барон Фогт чи то собі, чи то графині Софії.

Граф Станіслав Потоцький, будучи майстром ложі Великого польського сходу, вів активне листування з керівництвом інших масонських лож Європи. І тепер згадав про спілкування з майстром гамбурзької ложі «Св. Георг до зеленіючих ялин» Георгом Генріхом Зівекінгом. Йому подобалися сміливі думки брата по масонству:

«Свобода — це не беззаконня. Сам вищий творець Усесвіту, вільна істота, у кожній своїй дії керувався вічними законами краси, мудрості і сили, порядку і гармонії. Вільний той, чий вибір визначається розумом, а не насильством збоку. Свобода в державі означає не незалежність від законів, але безпеку від нерозумних законів і довільного посягання можновладців на наші права».

Граф Станіслав потиснув руку Георгу і запросив до себе в гості, поспілкуватися наодинці.

Після обіду барон Фогт запропонував прогулятися по його парку.

— Після того, як я фактично відійшов від справ, мені захотілося створити зразковий ландшафтний парк. Для цього я спеціально поїхав до Британії, де оглянув безліч парків і набув необхідних знань. І вважаю, що в мене вийшло задумане.

Парк справді був добрий. Гості у супроводі барона по звивистій доріжці уздовж невеликої річки вийшли до ставка.

— Мені здається, — зауважила графиня Софія, — що все тут створене самою природою, і вам майже не довелося нічого змінювати.

— О! — вигукнув барон. — Мені приємно чути це з ваших уст! Але насмілюся зауважити, майже все тут зроблено людськими руками.

Вони пройшли далі. Несподівано перед ними відкрився ефектний краєвид — скельні утворення з водоспадами, фонтанчиками й альтанкою з лавами. Барон Каспер запропонував присісти відпочити і помилуватися краєвидами.

Каспер звернув увагу, що Людвіг Метцель щось записує і замальовує у свій блокнот.

— У вас в Україні теж є парк? — поцікавився Фогт у Потоцького.

— Так, за моїм палацом у Тульчині розбитий досить гарний парк. Але досконалості немає межі.

— Пане інженере, — звернувся барон до Людвіга, — у мене велика бібліотека зі створення парків. Коли ми повернемося, я подарую вам кілька цікавих книг.

Коли гості втомилися від пішої прогулянки, барон зробив знак, і були подані відкриті карети.

— Не можу не похвалитися ще одним моїм творінням. Відразу за парком знаходиться фермерське господарство.

— І між іншим, — втрутився в розмову Георг Зівекінг, — барон Фогт першим у Німеччині почав вирощувати картоплю, яку раніше ввозили з Голландії.

Фермерське господарство барона також було зразковим.

За вечірньою кавою графиня Софія запитала барона Каспера:

— А чим ви зараз займаєтеся?

— Для себе, графине, я досяг багато чого, напевно, навіть більше, ніж мені потрібно. І якось запитав себе: що я можу зробити для інших? Наприклад, для тих, у кого життя дало збій і хто сам не може вийти з безвихідного становища. Ми створили Загальну установу для бідних. Усе місто розбите на певні райони, і в кожному районі працює свій благодійний центр. Двісті людей допомагають біднякам знайти роботу; всім надається медична допомога, ми навчаємо не тільки грамоті, а й професії. Звичайно, грошей це з’їдає багато, зате моральне задоволення величезне.

— Між іншим, значно зменшилася кількість злочинів, і в’язниці у нас напівпорожні. Не забувайте, що Гамбург — портове місто, — додав Георг Зівекінг.

— Барон — дуже цікава людина, — зазначила Софія на зворотному шляху.

— Щоправда, трохи хвалькуватий, — з усмішкою додав Станіслав.

Тим не менш, у графа з бароном склалися дуже добрі відносини.

Навесні 1794 року Європа пильно стежила за подіями в Польщі. З Варшави надходили відомості про повстання поляків під проводом генерала Тадеуша Костюшка. Поповзли різні чутки, перш ніж прийшло перше офіційне зведення, в якому повідомлялося, що Костюшко під Раславицями, поблизу Кракова, 4 квітня розбив загін російського генерала Тормасова, а незабаром повсталі варшав’яни звільнили столицю. Граф Потоцький щодня відвідував англійський клуб — саме туди надходили всі новини, чутки і плітки. Кожен міг висловити свою думку про те, що відбувається. Звичайно, Потоцькому приділяли багато уваги і як генералу, і як вихідцеві з Польщі.

— Безсумнівно, — граф Потоцький ретельно підбирав слова, — ця перша перемога викличе загальний тріумф у поляків і на перших порах приведе під прапори генерала Костюшка нових прихильників. Але мета буде досягнута тільки тоді, коли Костюшко підніме весь народ на боротьбу за свободу. А це майже неможливо, бо шляхта настільки його гнітила, що селянину байдуже, на кого гнути спину. Головне, щоб в керівництві не було чвар за владу вже на першому етапі, інакше все закінчиться провалом, так і не розпочавшись, або щоб патріотизм не закінчився виданням відозв і постановкою патріотичних п’єс у театрах Варшави.

У німецько-австрійському гуртку англійського клубу панувало збудження. І німці, й австрійці вже потирали руки в надії на остаточний розподіл Польщі і приєднання до своїх держав ласих шматків її території.

Генерал Костюшко, здавалося б, усе робив правильно: видав універсал, який приписував звільнити селян для захисту вітчизни. Одягнувшись у простий сільський одяг, генерал їхав від одного села до іншого, умовляв, лякав, їв їхню нехитру їжу, обіцяв повну свободу у разі перемоги. Але великого результату це не дало. Шляхта не вірила в успіх і побачила в універсалі посягання на права власності, а селяни не хотіли мати справ зі шляхтою. Розпачу Костюшка не було меж. Замість армії, про яку він мріяв, чисельністю в чотириста тисяч осіб набралося трохи менше сорока тисяч. Навіть виявляючи чудеса героїзму, виграти війну у Пруссії і Росії було неможливо. Тим не менш, 6 червня при Щекоцинах Костюшко напав на об’єднані російські та прусські війська, зазнавши поразки, змушений був залишити Краків, до якого ввійшли прусські війська. Костюшко попрямував до Варшави, щоб утримати столицю або померти.

А у Варшаві в цей час почалося полювання на зрадників — людей, причетних до Торговицької конфедерації, усіх, хто не підтримував революцію чи виявляв лояльність до союзу з Росією. Серед повішених був і Боскамп Лясопольський.

Граф Станіслав знав, що завдяки цьому дипломату Софія з’явилася в Польщі, але вирішив поки не повідомляти їй про страту Боскампа. Софія була на дев’ятому місяці вагітності, і це повідомлення могло розхвилювати її. Через два тижні вона народила другого сина, якого назвали Миколою. І тільки після цього Станіслав показав їй газету.

Незабаром Варшава була оточена, і її взяття було ускладнене тим, що союзники аж ніяк не могли поділити між собою територію Польщі.

В один із жовтневих днів граф Станіслав і графиня Софія збиралися до театру. Виставу давала французька трупа, яка відвідала з гастролями Гамбург. За годину до від’їзду принесли свіжу пошту. Граф Станіслав переглянув гамбурзькі газети, але нічого цікавого там не знайшов. Потім розкрив товстий пакет із Варшави. У пакеті було кілька польських газет. Графу відразу ж кинулася в очі передова стаття, в заголовку якої було його ім’я. У статті йшлося про те, що Верховний кримінальний суд Польщі розглянув справу про зрадників батьківщини. У числі обвинувачених були Станіслав Щенсний Потоцький, Ксаверій Браницький, Северин Ржевуський, Юрій Вієльгорський, Антоній Злотницький, Адам Мощенський, Ян Загорський і Ян Сухоржевський. Суд заочно засудив вищевказаних осіб до смертної кари через повішення, конфіскації майна, позбавлення всіх чинів і цивільних прерогатив. 29 вересня у Варшаві вирок був публічно приведений у виконання. Після його зачитування перед народом кат повісив портрети засуджених до шибениці.

— Софі! — покликав Станіслав графиню. — Ми, напевно, сьогодні не поїдемо до театру.

— Що трапилося, дорогий?

Граф Станіслав мовчки показав їй газету.

— Ти маєш рацію, Стасе. Але не бери все так близько до серця. Це витрати смутного часу. Розлючений натовп жадає крові.

— Я й сам розумію, але все ж це дуже неприємно.

Через два дні прийшов лист із Варшави з копією вироку. А ще через тиждень граф Станіслав отримав конверт; розкривши його, побачив аркуш паперу, на якому було написано: «Відплата невідворотна» — і намальовано шибеницю.

Наприкінці року до Гамбурга приїхав Ян Потоцький. Ян писав Станіславу, що приїде раніше, але в Парижі померла його дружина Юлія, і приїзд довелося на якийсь час відкласти.

Зустріч була дуже бурхливою. Вони називали один одного кузенами, хоча насправді Ян був кузеном дітей Станіслава. Родичі вони були досить неблизькі, у п’ятому коліні. Ян був молодшим за Станіслава на дев’ять років. Здобувши освіту в Швейцарії, він несподівано поступив на військову службу до австрійської армії. Великий непосидько, мандрівник, він об’їздив усю Європу, Середземномор’я, Близький Схід, Малу Азію. Навіть одружившись, Ян протримався у сімейному колі лише рік, а потім вирушив через Константинополь до Єгипту. Цілком невибагливий у побуті, він вивчив спосіб життя євреїв, єгиптян, маврів, циган та тих народів, про яких ніхто в цьому світі і не чув. Кількість мов і діалектів, на яких він міг висловлюватися, не піддавалася рахунку (щоправда, картав себе за погане знання польської). Коротше кажучи, про цю людину, романтика, історика, етнографа, філолога, лінгвіста, мандрівника і письменника і трохи дивака, можна було сміливо сказати, що його дім — увесь усесвіт. Скрізь він був свій, і всюди він був вільний.

Після обіду Станіслав, Софія і Людвіг Метцель усілися навколо Яна.

— Нині я загруз у жахах середньовіччя. Цікавлять мене і давні слов’яни. Я вже досліджував Нижню Саксонію і Мекленбурзьке герцогство в пошуках слідів слов’янських племен, що населяли ці землі. Теж саме я хочу зробити і тут, поблизу Любека і Гамбурга. Тому поживу у тебе недовго, дорогий кузене.

— Так-так, звичайно, — з усмішкою відповідав граф Станіслав. — Більше того, ми з Людвігом готові тобі допомогти.

— О, це було б чудово! За результатами досліджень я готую до видання дві дрібнички. Першу хочу видати тут, у Гамбурзі (вона майже готова). Це буде щоденник «Подорож до кількох частин Нижньої Саксонії у пошуках слов’янських або венедських старожитностей». Хвилинку…

Ян швидко попрямував до себе в кімнату і повернувся з валізою. На невеликий столик він почав викладати фігурки, монети, глиняні конки, предмети з кістки та дерева.

— Ці безцінні експонати мені вдалося виявити тут, і все це — слов’янські старожитності. Ось погляньте, — він вказав на кілька металевих фігурок, — це язичницькі божки.

Ян дбайливо взяв одного з них.

— Багатоголовий бог Гаревіт. Це бог сонця, кохання і родючості. Бачите, у нього шість голів на плечах і ще один лик на животі. А ось ще бог правосуддя Прове. Ця фігурка вважалася загубленою назавжди, і мені вдалося розшукати її.

Ян Потоцький вимовив це дуже урочистим голосом. Потім, уже не зважаючи на оточуючих, продовжив свою розповідь. Софії здалося, що він, як актор, увійшов в образ короля, що намагається перед боєм показати майбутню битву на олов’яних солдатиках. Ян брав черговий експонат, пояснював, що це таке, докладно розбирав написи і знаки, зображені або вибиті на цих предметах, і довго розповідав про язичницькі ритуали, в яких застосовувалися ці предмети старовини. При цьому він жестикулював руками, робив то страшне, то дурне, то смішне обличчя, обертав очима, надував щоки — коротше кажучи, повністю входив в образ.

Граф Станіслав зрозумів, що розповідь кузена може тривати нескінченно, і вирішив трохи змінити тему.

— А друга, як ти її називаєш, дрібничка?

— Над нею ще треба попрацювати. Але ти знаєш, любий кузене, я зробив невеличке відкриття.

— Яке ж?

— Ти ж пам’ятаєш, що я абсолютно аполітична людина. Імператриця Катерина заявила, що Росія не зазіхала на чужі землі при розділі Польщі, а лише возз’єднала частини єдиного народу, підкреслюючи цим, що в польській Україні і на території, яку вони називають Малоросією, живуть росіяни. І навіть випустила медаль «Отторженная возвратих» («Повернення відторгнутого»). Це глибоко шокувало мене.

— І що?

— А те, що і на лівому, і на правому березі Дніпра живуть українці — народ, абсолютно відмінний від росіян і поляків. Так ось, у другій своїй книзі, «Історико-географічні фрагменти про Скіфію, Сарматію і слов’ян», я наведу неспростовні докази цього факту. — Ян викладав далі свої думки з деяким хвилюванням, ніби сперечався з уявним супротивником.

— Але зараз ти, напевно, обмежений у коштах? — несподівано запитав граф Станіслав.

— Так, останнім часом прибуток від моїх маєтків значно менше моїх витрат, але я не сумую.

— Дозволь мені допомогти тобі у виданні твоєї книги.

Ян підійшов до Станіслава й обняв його на знак вдячності.

У салоні графині Софії з недавнього часу почала з’являтися молода графиня Луїза де Наваль, з якою вона познайомилася в театрі. Графиня Луїза приїхала до Гамбурга з останньою хвилею емігрантів із Парижа. Досить швидко обидві графині знайшли спільних знайомих у французькій столиці. Абсолютно несподівано у графині Луїзи виявилися непогані пізнання і про двір варшавський. Чоловік графині загинув під час революції, дітей у них не було, і Луїза була змушена покинути Францію. Графиня не бідувала, але й не шикувала, тому із задоволенням користувалася гостинністю графині Софії. Незабаром Софія представила Луїзу Станіславу, і він був люб’язний з нею, як, утім, і з усіма відвідувачками салону. За обідами, на які почали запрошувати Луїзу, вона абсолютно не завдавала клопоту господарям, її прийняли в цьому будинку з усією можливою добротою.

У другій половині листопада газети поширили новину, що повстання поляків придушене. Генерал Суворов зайняв Варшаву і виявив при цьому крайню жорстокість.

Станіслав і Ян Потоцькі обговорювали цю тему з хвилюванням і гіркотою.

— Це був останній подих нашої Польщі, що загинула, — з гіркотою мовив Ян.

— Жахливо те, що лежачого добивали з особливим завзяттям, — відповів Станіслав.

— Ще в першому своєму бою з корпусом генерала Сераковського Суворов наказав убивати ворога на околицях Бреста холодною зброєю без жалю. Поле бою завдовжки п’ятнадцять кілометрів було вкрите тілами загиблих, — несподівано додала графиня Луїза.

— О, мадам, звідки у вас такі страшні подробиці? — запитав Ян.

— Я знайома з одним молодим поляком, який нещодавно приїхав із Варшави, — зашарілася Луїза і, очевидно бажаючи змінити тему, звернулася до Станіслава: — Графе, мені передали з Франції кілька пляшок дуже доброго старого вина. Чи можу я пригостити вас на одній із вечерь?

— Звичайно, графине! Ми залюбки скуштуємо подарунок французьких виноградарів.

Через кілька днів Луїза принесла три пляшки вина. Мсьє Жак негайно забрав у неї вино, щоб визначити його сорт.

— О! Старе добре бургундське! Чудовий букет! — він зайшов до вітальні з келихом у руках у повному захопленні. — Якщо у вас є ще кілька пляшечок, приносьте їх наступного разу, графине!

— Обов’язково, мсьє Жак, а тепер переконайте графа Станіслава покуштувати цей дивовижний напій до вечері, інакше їжа не дозволить відчути всі тонкощі букета.

— Звичайно! Ваша світлосте, графиня Луїза має рацію!

— Гаразд, — усміхнувся граф Станіслав, — нехай буде по-вашому.

— Тільки в мене одне прохання, графе, — несміливо попросила Луїза. — Нехай ваш дворецький розіллє вино в келихи, а подам його гостям я.

— Ну, якщо ви так бажаєте… думаю, вино від цього тільки виграє.

— Як це романтично! — підтримав свого кузена Ян. — Вино і жінка — прекрасне поєднання.

Ян поглянув на графиню Софію і зрозумів, що дещо переграв. Софії його слова не сподобалися.

А графиня Луїза тим часом відправилася на кухню і незабаром з’явилася з тацею, заставленою келихами з вином. У першу чергу вона підійшла до господаря, графа Станіслава. У графа в правій руці була книжка, і він узяв келих лівою, мало не обливши Луїзу. Графиня Луїза попрямувала до Софії, несподівано спіткнулася і, намагаючись утримати рівновагу, змахнула рукою і зачепила крайній келих. Впавши на підлогу, він розлетівся на друзки.

— Ой, вибачте мене, — видихнула Луїза, і в неї на очах з’явилися сльози.

Усі кинулися заспокоювати Луїзу, слуга взяв у неї тацю.

— А вино справді гідне похвал мсьє Жака, — схвалив вино граф Станіслав, пригубивши з келиха.

Ці слова заспокоїли француженку, вона повернулася до Жака:

— Це ви начаклували, мсьє Жак, попросивши принести ще вина. Тепер мені доведеться виправити свою помилку і вдруге бути спритнішою.

— Ми тільки за, — підтримав граф Потоцький.

Останній тиждень на зустрічах в англійському клубі, який періодично відвідував граф Станіслав, обговорювалися питання взяття Варшави і французькі справи. Станіслав і Ян Потоцькі були змушені приймати співчуття, а також доносити до членів клубу свіжі новини зі столиці Польщі.

Наступна вечеря з вином від Луїзи не змусила себе довго чекати. Цього разу француженка принесла дві пляшки бордо, чим знову потішила мсьє Жака. Луїза вийшла на кухню чаклувати з келихами і незабаром принесла тацю у вітальню. Як і минулого разу, вона спочатку підійшла до графа Станіслава, який у цей момент гладив одну зі своїх собак — грейхаунда на прізвисько Грей, а Луїза тим часом рознесла келихи іншим.

Граф Станіслав підняв келих і виголосив тост:

— За наших друзів!

Раптом пролунало гучне гарчання і гавкіт Грея.

— От бачите, і Грей мене підтримує, — засміявся граф Станіслав.

Коли він підносив келих до рота, грейхаунд стрімким стрибком штовхнув господаря в руку. Келих полетів на підлогу і розбився.

— Грей! — закричав на собаку Станіслав, але не встиг вимовити більше нічого.

Собака лизнув вміст келиха, завалився на бік і забився в конвульсіях.

— Це отрута! — вигукнув Ян.

— О! — скрикнула Луїза і, знепритомнівши, впала на підлогу.

— Що з нею? — підбігла графиня Софія. — Невже її теж отруїли?!

Ян кинувся до Луїзи, підняв на руки і поклав на диван. Гості стовпилися навколо. Ян перевірив пульс і спокійно повідомив:

— Усе гаразд, вона непритомна. Мабуть, сильно злякалася. Зараз отямиться.

— Панове, прошу всіх розступитися, — пролунав голос начальника охорони графа Потоцького полковника Кислицького.

Він швидко підійшов до лежачої графині і почав обмацувати її сукню. За мить Кислицький витягнув з кишені сукні Луїзи невеличку пляшечку. У цей момент графиня опритомніла.

— Як ви смієте! — вигукнула вона.

— Полковник принесе вам найщиріші вибачення, якщо ви скажете, що в цій пляшці, — твердо промовив граф Станіслав.

— Тут… тут… мої ліки, — невпевнено відповіла Луїза.

— У такому разі я змушений викликати поліцію, і нехай вона розбирається із вмістом пляшечки.

— Не потрібно поліцію, — Луїза зло блиснула очима. — Там отрута.

— Стасе, виклич поліцію! — почала вимагати графиня Софія.

— Почекай, Софі, — Станіслав знову звернувся до француженки: — Мадам, у вас є тільки один шанс врятувати своє життя і репутацію — чесно у всьому зізнатись.

— І ви не погубите мене?

— Я не можу вам твердо обіцяти, все залежить від міри вашої провини. Отже, ви вирішили знищити мене?

— Ні! Це зовсім не так. Мене обдурили…

— Давайте по порядку. Наскільки я розумію, ви не є ініціатором убивства. Хто керує вами?

— Я познайомилася з молодим поляком. Ми полюбили одне одного, і він переконав мене, що наше щастя залежить від одного завдання, дорученого йому патріотами Польщі. Він показав мені вирок суду, що засудив вас, графе, до смертної кари.

— Але як ви збиралися з отрутою в кишені себе виправдати?

— Я сподівалася спокійно піти. Коханий запевнив мене, що не бажає вашої смерті, і попросив влити у вино отруту, яка не вб’є вас, а тільки трохи покалічить, причому не відразу, а поступово. Після цього ми повинні були виїхати до Польщі в його маєток і щасливо зажити разом.

— Заждіть, — полковник Кислицький потер лоба. — Виходить, сьогодні ви вдруге намагалися отруїти графа?

— Так, першого разу я підлила отруту в один із келихів і підійшла до графа Станіслава з тацею, де келих стояв найближче до нього. Але у графа була зайнята права рука, і він лівою узяв не той келих. Не бажаючи заподіяти нікому шкоди, я була змушена скинути келих з отрутою на підлогу. А сьогодні граф узяв «правильний» келих.

— Боже, яка підступність, — зітхнула графиня Софія.

— Ви повинні були зустрітися з цим поляком після вечері?

— Так, звичайно, він чекає мене в моїй квартирі.

— Привезіть цього молодця сюди, — віддав наказ начальникові охорони граф Потоцький.

Граф Станіслав із графинею Софією вийшли до іншої кімнати. Софія опустилася в крісло, а Станіслав, не в силах всидіти на місці, ходив узад-вперед.

— Думаю, нам не потрібен розголос, Софі. Інакше наше життя тут, у Гамбурзі, перетвориться на суцільні тортури. Підуть чутки, плітки, косі погляди. Так що спробуємо вирішити все тихо.

— Може, ти і маєш рацію, Станіславе. Хоча за злочини треба карати. Але мене зараз більше турбує твій стан. Ти заспокоївся? А я вся тремчу від думки, що Грей міг тебе не врятувати.

— Усередині у мене все клекоче, але я намагаюся опанувати себе.

Незабаром привезли молодого поляка. На вигляд йому було не більше двадцяти п’яти років. Очі його горіли ненавистю.

— Графе, ви підла людина. Ви позбавили мене батьківщини. Ми ненавидимо вас!

— Дозвольте дізнатися, молодий чоловіче, хто це «ми»? — якомога спокійніше запитав граф Станіслав.

— Ми — це всі поляки!

— Як вас звуть?

— Адам. Адам Новинський.

— Так от, Адаме. Навіть якщо припустити, що ваші слова справедливі, ви не тільки підліший за мене, а ще й боягуз.

— Це чому?

— Я діяв відкрито, ні від кого не приховуючи своїх намірів. А ви злякалися привести вирок у виконання самостійно і переклали вбивство на тендітні плечі цієї мадам.

— Яке вбивство? — здивовано запитав Адам і поглянув на Луїзу.

— Так, Адаме, ти обдурив мене. У пляшечці була сильнодіюча отрута. І тільки завдяки вірному псу граф залишився живий.

Адам закрив очі руками. Плечі його тряслися.

— Мені сказали, що ця отрута не вб’є вас… — простогнав він крізь ридання.

— Уся біда в тому, що хтось, використовуючи твою любов до батьківщини, вклав у твою голову цей акт відплати. І ось ти, зовсім не знаючи, хто я такий, не знаючи мого ставлення до розділу Польщі, зібрався стати катом. Я не бажаю виправдовуватися перед тобою і розповідати, що для мене значить моя батьківщина. Ти не гідний цього. Можу лише сказати, що я — патріот значно більшою мірою, ніж ти. Я не губитиму твою юну душу, бо, глянувши на тебе, зрозумів, що ти щиро любиш нашу країну і зможеш у майбутньому принести їй користь. Якщо ти здатен думати, прошу тебе про одне: розберися в тому, що сталося з нашою країною сам, не поспішаючи, без чиїхось підказок. А років через десять приїжджай до мене, і якщо ми ще будемо живі, розкажеш про свої висновки. Ні, це не великодушність, просто один співвітчизник рятує іншого в ім’я майбутнього. А тепер у твоїх інтересах і у ваших, мадам, покинути Гамбург як можна швидше.

Отже, на початку листопада Варшаву зайняли російські війська. Незабаром король Станіслав Август покинув країну, і фактично в січні 1795 року Річ Посполита зникла з карти Європи.

Навесні цього року граф Потоцький вирішив визначити свою подальшу долю. Як не дивно, його вабила далека Північна Америка з її новизною, надіями, незайманою природою і незліченними багатствами. Півтора роки він по крихтах збирав відомості про далеку країну від купців, що прибували з-за океану, і простих моряків, які розповідали часом небилиці, з газет і журналів. Його і Софію не лякали випробування і труднощі, що могли чекати на них у тому майбутньому житті. Вони були разом, і це додавало їм сил.

— Графине, — запитав якось Станіслав жартівливо, — як ви ставитеся до того, що я поселю вас в Америці в курені або дерев’яній халупі, а може, і в печері? Ми сіятимемо пшеницю, розведемо кіз. Ви їх доїтимете, а я — продаватиму молоко. Я полюватиму на хом’яків, жаб і змій, а ви — варитимете мені зміїний супчик?

— Сподіваюся, зміїний не від того, що варитиме його тобі змія? — підтримала його веселий настрій Софія.

— Як знати, — задумливо мовив граф, — у індіанців зустрічаються різні клички, і можливо, я стану яким-небудь Соколиним Оком, а ти — Мудрою Змією.

— Ти приноситимеш мені з полювання пір’я, шматочки шкур диких тварин, різнобарвні камінчики, а я зроблю собі шикарне індіанське вбрання з намистом, у волосся вплету пір’я, а обличчя розмалюю фарбами.

— Ну от, як завжди все закінчилося вбранням, — засміявся Станіслав.

— Але ж я повинна бути найкращою у племені! Інакше ризикую бути з’їденою своїми суперницями.

Старші сини графа Станіслава не тільки підтримували переїзд, але, схоже, для хлопчиків це стало мрією їхнього життя. Принаймні, такий висновок зробив граф із листування з ними. Вирушати до Америки з порожніми кишенями було б нерозумно, тому граф Станіслав запропонував Жозефіні продати частину земель, а решту залишити собі. Але відповідь Жозефіни перевернула все з ніг на голову. Жозефіна розуміла, що якщо Станіслав з синами переселяться за океан, вона втратить їх хай не назавжди, але дуже надовго. Та й інші діти будуть відірвані від батька. І з двох бід вона вибрала меншу. Коли Станіслав їхав до Гамбурга зі своєю грекинею, у неї ще жевріла надія, що їхній швидкоплинний роман скоро закінчиться. Тепер вона розуміла, що помилилася. А якщо чоловіка повернути вже не можна, потрібно, щоб діти не постраждали. Це ж станеться тільки в тому випадку, якщо Станіслав повернеться до Тульчина, нехай і з ненависною їй жінкою. Звичайно, всього цього графиня Жозефіна не написала. Вона повідомила, що, незважаючи на всі й старання, їхні маєтки приносять усе менше доходу. Підлі управляючі, схоже, обманюють її. Тому вона прийняла рішення переїхати до свого маєтку в Петербурзі і назавжди поселитися в столиці. Графа Станіслава вона просить повернутися до Тульчина і взяти кермо управління у свої руки. Заважати йому в особистому житті вона не збирається. І хоча Жозефіна нічого не писала про розлучення, це вже був крок назустріч.

Одночасно графиня Жозефіна написала листа імператриці Катерині, і незабаром граф Станіслав отримав звістку від Зубова. Фаворит писав, що Катерина, як і раніше, дуже поважає графа й генерала Потоцького, запрошує його особисто до Петербурга для вирішення деяких питань і зацікавлена в його поверненні до України. Казна цього року отримала менше прибутку від земель Потоцьких, і це дуже пригнічує монархиню.

Софія побачила, як загорілися очі Станіслава після отримання цих листів. І вони негайно вирішили, що на таких умовах повернення до України — найкращий варіант.

Граф Станіслав призначив від’їзд спочатку на травень, потім переніс його ще на місяць. Крім продажу будинку, він постійно спілкувався в порту з купцями, шукав собі союзників для торговельних угод, укладав якісь договори, цікавився рухом різних товарів, дізнавався, чи приходять сюди кораблі з Херсона і кримських портів. Як він пояснював Софії, включив на повну потужність свій гнучкий і розважливий розум, бо кожен новий день, проведений у цьому портовому місті, в подальшому може призвести до збільшення їхніх доходів, до їхнього процвітання.

Двічі чи тричі графиня Софія відвідала з графом Станіславом порт. Вона з цікавістю спостерігала, а іноді навіть дивувалася, як Станіславові вдавалося так добре орієнтуватися у місцевих справах, в усіх тонкощах і при цьому швидко приймати рішення.

Софії переїзд давав надію, що вона, нарешті, стане дружиною Станіслава, та й сам граф дуже бажав цього. До Тульчина вони вирішили повертатися нарізно: граф морем вирушає до Петербурга і вирішує там усі свої питання, а Софія з дітьми і всією прислугою сухопутним шляхом прямує до Львова, де її очікуватиме адвокат графа де Вітте, щоб довести до кінця шлюборозлучний процес (про це граф Йозеф написав Софії).

До Любека вони дісталися разом, звідти повинен був вирушати корабель до Петербурга. Море злегка штормило, і це дуже непокоїло Софію. Вони обнялися у прощальному поцілунку.

— Мені без тебе буде дуже самотньо, — мовила Софія, і на очах у неї з’явилися сльози. — Я сумуватиму.

— Через два, максимум через три місяці ми знову з’єднаємося і заживемо щасливо.

Графиня Софія ще довго стояла на причалі, проводжаючи поглядом корабель. Після двох років, проведених разом, доля ненадовго розлучала їх. Вони ще не знали, що мине не два-три місяці, а більш ніж півроку до їхньої наступної зустрічі, і що єдиною втіхою, єдиним засобом спілкування на цей час стануть листи…

Розділ 17. Листи

5 липня 1795. Берлін. Софія — Станіславу

«У вчорашньому своєму листі я нічого не написала тобі, mon ami,[2] про Берлін. Я прибула сюди якраз у той момент, коли пошта вже відходила, й не хотіла втрачати нагоди вислати тобі з нею свої новини, тому посилаю тобі цей лист у такому вигляді, як написала його в дорозі. Не можу тобі передати, як я непокоїлася за тебе, знаючи, що ти в морі. Ти казав, що нема чого боятися; заприсягаюсь Богом, що це дуже страшне відчуття — знати, що життя людини, яку ти любиш над усе на світі, залежить від примхи мінливої стихії. О ні, mon bon ami, я більше ніколи не погоджусь на щось подібне, ти більше ніколи не вирушиш без мене в морську подорож! Зараз я вже трохи спокійніша, бо сподіваюся, що ти нарешті в Петербурзі, але для цілковитого заспокоєння мені потрібні вісті від тебе; а щоб їх отримати, доведеться почекати щонайменше два тижні, бо я зможу отримати твої листи тільки у Львові…

Сьогодні вранці я була з Котулею на фабриці порцеляни. Посилаю тобі філіжанку замість тієї, що розбилася, а також каламар, на заміну того, з Тульчина; правда, mon bon ami, що ти волітимеш каламар від мене, бо завжди згадуватимеш мене, коли твої розумні думки пером на аркуші паперу перетворюватимуться на чорнила з цього каламару? Костусь замовив мисочку для тебе, але ти отримаєш її лише за три місяці після цього пакета. А наразі він посилає тобі цю з квіткою й девізом: „Пам’ятай про мене“. Він сам її вибрав. Ніколюшка на знак вдячності за гарні очка посилає тобі кухлик для промивання очей і просить, щоб ти купав у ньому свої гарні очі й при цьому думав про його, теж досить гарні.

Adieu, mon cher petit ami,[3] як це сумно, дуже сумно бути так далеко від тебе. Якби ти був зі мною, ми пречудово бавили б час; без тебе мені дуже сумно. Обіймаю тебе від усього серця й прошу: не затягуй своє перебування в Петербурзі; заклинаю тебе: з’єднаймося знову якомога швидше. Adieu, mon bon ami».

5 липня 1795. Берлін. Софія — Станіславу

«Коли ми проходжувалися садами королеви Луїзи, вона задавала мені багато запитань, але всі вони були спровоковані серйозним зацікавленням моєю особою, а не простою цікавістю. Бона дуже картала мене, що я віддала перевагу перебуванню в Гамбурзі перед гостюванням у Берліні, тим паче що пан д’Еґард сказав їй, що мене приймали там не вельми добре. Наговорила мені безліч приємних речей; між іншим, зволивши відрекомендувати мене своїм невісткам, попросила вибачення, що вона не сама, й при цьому додала, що не хотіла позбавити їх приємності познайомитися зі мною. При цій оказії наговорила мені так багато компліментів, що я аж зашарілася, бо стільки тепер уже не заслуговую. Король у Потсдамі й нікого не приймає вже п’ятнадцять днів. Оце і всі тутешні новини. Adieu, mon adorable ami,[4] о четвертій я покидаю це місто, лист вишлю поштою, аби мати певність, що ти його отримаєш. Завтра звідси до Петербурга від’їжджає кур’єр. Вклонися від мене всьому твоєму товариству…»

18 липня. Петербург. Станіслав — Софії

«Ма chere Sophi! Одержав відразу два твоїх листи. Читаючи їх, я зробив цікавий висновок: ми начебто мандруємо у часі — занурюватимемося у думки та дії кожного щонайменше через тиждень або два після того, як вони опинилися на папері. Хоча у глибині душі я вірю, що наші думки відразу, через увесь простір, що розділяє нас, долітають одна до одної. Звернув увагу, що на початку листа я вже двічі написав слово „думки“. Так, моя кохано, я засинаю і прокидаюсь з думками про тебе… Ти даремно хвилювалася, коли я був у морі. Море було напрочуд спокійним і навіть ласкавим. Але ти потрапиш в оману, якщо вважатимеш, що все було спокійно. Однак це не була небезпека, це взагалі було щось невідоме досі. Білі ночі — назва цьому невідомому, і це явище стільки ж прекрасне, наскільки таємниче, і не розумієш — це стан душі чи природне явище з незвичайною грою кольорів, а може, Господь зірвав нашу грішну землю з її осі в безодню… Як я жалкував, що поруч не було тебе, моєї чарівної половинки. Нам було б так добре пригорнутися одне до одного, завмерти від захоплення і трішечки помовчати в момент, коли один день закінчується, а через мить народжується новий!..

Справи мої просуваються без жодних зволікань. Я був прийнятий графом Зубовим і майже відразу імператрицею Катериною. Вона була зі мною дуже люб’язна, хоча, можливо, це просто придворна гра. Мені присвоєно звання генерал-аншефа. Тепер я — двічі генерал, спочатку польський, тепер російський. Щоправда, не можу сказати, що я від цього в захваті. Думаю, що дуже швидко залагоджу всі проблеми зі своїми паперами і, нарешті, вирушу до України. Передавай мій kiss нашим малюкам. Як я за ними скучив — відомо одному Богові».

15 липня 1795. Познань. Софія — Станіславу

«Ранок я провела за перекладом з англійської мови й читанням журналу „Spectator“, який дуже мене розважає. Я купила його в Берліні англійською і французькою мовами. Якби я подумала про це раніше, то попросила б тебе, щоб ти почав читати його водночас зі мною. Ти добре знаєш, як я люблю читати разом із тобою і яку велику втіху знаходжу в читанні того самого, що читаєш ти».

18 липня 1795. Неборов. Софія — Станіславу

«Ми прибули до Неборова вчора досить пізньої вже години. Гелена Радзивіллова, господиня маєтку, зустріла нас дуже сердечно. Немає нічого цікавішого, ніж побачити Радзивіллову в колі своєї родини. Сьогодні вранці я взяла купіль, бо відчувала в ній велику потребу; до обіду діти трохи музичили, всі вони дуже талановиті. Посилаю тобі полонез Кристини; затанцюй його, прошу тебе, на першому балу, який ти даси в Тульчині. Пишу тобі про бал, бо знаю, що ти обов’язково даватимеш їх; ти казав мені тисячу разів, що, повернувшись до України, захочеш прогнати журбу із цього краю. Котуля зі мною, княгиня і її дочки шаленіють за ним, такий він кумедний і чарівний; він дуже прихилився до цих дам, бо всі вони розмовляють англійською.

По обіді ми поїхали оглядати сад „Аркадію“. Важко уявити собі щось гарніше й романтичніше. Ти знаєш „Аркадію“ але ти бачив її десять років тому. Сам розумієш, наскільки можуть підрости за десять років молоді дерева, й легко можеш собі уявити, які величезні вкладення зробили господарі відтоді для прикрашення цієї місцини. Радзивіллова просто чарівна; проходжуючись із нею, я з десяток разів подумала про тебе, про твою закоханість у село й життя в домашній обстановці. Я певна, що така жінка, як Радзивіллова, зробила б тебе неймовірно щасливим. Якби вона була твоєю дружиною, то позбулася б усіх своїх примх; навіть якби іноді й дозволила собі якийсь вибрик щодо чоловіка, то все одно ніколи не злегковажила б своїми обов’язками. Найкращий цьому доказ — факт, що всі, хто її оточує, ідеально щасливі. Неможливо краще виховувати своїх дітей, ані дужче їх любити, ніж це робить вона. Та я повертаюся до „Аркадії“; я нестямно закохана в це село; немає на світі жодного виду квітів, ані екзотичних рослин, яких ти тут не знайшов би; прогулюючись садами „Аркади“, я почувалася так, немовби в розпалі літа переживала весну. Усі плантації прекрасно оброблено, і кожне дерево, здається, промовляє: „Мені тут добре!“ „Аркадія“ дуже нагадує мені Крим; чи ти знаєш, що в тому краю, з твоїми можливостями, можна було б за два роки мати таку саму, а може, й прекраснішу „Аркадію“ бо там не треба було б нічого штучно додавати? Правда, mon bon ami, що ми матимемо своє сільце в Криму?

Сподіваюсь затриматися тут ще й завтра. Adieu, година, коли мені звелено лягати спати, вже минула, але тільки тому, що я пишу тобі».

19 липня 1795. «Аркадія». Софія — Станіславу

«Сьогодні вранці я знову взяла купіль, а потім ми поїхали на прогулянку й пили каву в „Аркадії“. Приїхала наводити на нас нудьгу дивна пара: старий і смішний 75-річний прусський генерал із 16-річною дружиною. Ось іще що приємне чекає на нас у Криму: там не буде ні старих, ні молодих прусських генералів, які наводили б на нас нудьгу!

A propos,[5] коли ми матимемо в Криму село, то ти звелиш виписати туди орган, такий самий, як у Радзивіллової в „Аркадії“.

Увечері я попрощалася з усіма. Маю надію, що завтра ночуватиму вже у Варшаві й побачу свого маленького котика — Ніколюшку. Потім подамся швидко до Львова закінчувати свої справи, а ти, mon bon ami, також їдь якомога швидше до себе. Буду неймовірно щаслива, коли отримаю від тебе лист усього за чотири чи щонайбільше за п’ять днів, бо думаю, що з Бродів до Тульчина не більш як 50 миль. На добраніч, mon ange,[6] мушу вже лягати спати, щоб завтра виїхати якомога раніше».

22 липня 1795. Варшава. Софія — Станіславу

«Сьогодні я була на обіді у князя камергера, на завтра мене запрошено до маршалка Suwaroff,[7] а післязавтра виїжджаю до Варшави. Хотілося б вірити, mon bon ami, що цей лист уже не застане тебе в Петербурзі, і водночас утовкмачую собі, що ти приїдеш до мене якомога хутчіш, тільки-но матимеш таку змогу. Що до мене, то сподіваюся за чотири дні бути в Бродах; дітей залишу там, а сама подамся до Львова. Звідти я одержала звістку, що мої справи йдуть дуже добре. Я впевнена, що по трьох тижнях після приїзду до Львова буду вже вільна. До побачення, мій elpida».[8]

18 серпня 1795.Львів. Софія — Станіславу

«Ти вже знаєш, mon bon ami, що вісім днів тому я поселилася разом з дітьми в селі під Львовом. Звідси я можу контролювати свою справу й водночас бути по змозі якнайдалі від товариства в цьому місті. Але я й тут бачуся з багатьма людьми; село це дуже гарне, і сюди до мене приїздять з візитами. Сьогодні серед інших мене відвідав пан Чацький, яким я передаю тобі цей лист: завтра вранці він виїжджає до Петербурга. Малі сподівання, що він тебе там іще застане, але по дорозі заверне до графа Румянцева й довідається від нього, де ти. Я просила його, щоб він обов’язково цим поцікавився; він пообіцяв, що вишле тобі лист кур’єром, якщо ти будеш уже в Тульчині чи в Умані. Твій лист від 18 липня дає мені підставу сподіватися, що ти вже покинув Петербург…

Судитися в цій країні — то жахливі муки. Потрібне велике терпіння; я принаймні певна, що через чотири тижні буду вільна й навіки твоя. Правда ж, mon bon ami, що відтепер ми вже весь час будемо вкупі, дбатимемо про щастя наших маленьких котиків?..

Сьогодні в мене був Томашевський; якщо все те, що він розказував про твої справи, правда, то я щиро тобі співчуваю, mon bon ami, а ще більше тим, хто тебе кривдить. Я дуже поганої думки про тих, хто не здатен тебе оцінити. Боже мій, як можна кривдити тебе після стількох добрих справ, які ти зробив? Мені дуже боляче за тебе, я поділяю твою гіркоту й можу тільки побажати собі, щоб усе склалось так, як ти цього бажаєш. Я певна, що всі тоді будуть щасливі й задоволені, бо ти бажаєш добра для всіх, хто тебе оточує».

20 серпня 1795. Петербург. Станіслав — Софії

«На жаль, я все ще в Петербурзі. Коли ми з тобою прощалися в Любеку, мріяли, що наша розлука буде короткою. Але… Десь я читав, що розлука між коханими — це своєрідне чистилище. Я згоден з цим повністю. Тільки тут я зрозумів, як кохаю тебе. Ти стала частинкою мого світу. Чому всі чоловіки бачать у тобі тільки чарівну жінку, жінку, яку можна спокусити, вродою якої можна насолоджуватися? Твоя фантастична чарівність і врода справді вводять їх в оману, змушують не бачити цілісності твоєї душі. Для мене, дорога Софі, ти насамперед — друг, який розплющив мої очі, відкрив у мені джерело нового — справжнього життя. І нехай хтось скаже, що я вже немолодий, але я пишаюся тим, що саме мій вік дозволяє мені оцінити тебе, весь твій внутрішній світ. Кохання робить мене молодим, вселяє надію на те, що в мене є майбутнє. А наші хлопчаки тільки підтверджують правильність моїх думок…

Пишу тобі листа, а за вікном іде дощ, і я відчуваю себе у цьому великому місті, неначе у печері. Як би хотілося, кохано моя, швидше вибратися до своєї України, проміняти гучні та пишні бали на тихе мерехтіння місячної доріжки у себе в парку, на твою долоню у своїй руці…

P. S. Ці слова я адресую Котулі: „My dear son. I dream rather to hug you, lift highly up, to rock on the leg. Be a good boy. Kiss you and Nikolyushku“».[9]

5 вересня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Учора я не писала тобі, mon bon ami, і ось чому: цілий день я пробула у Львові серед правників і страшенно стомилася; однак усі ці муки — то для мене радість, бо наближається кінець мого процесу. Незабаром він закінчиться, а це вже багато, бо досі нічого ще й не розпочиналося. Ти, як завжди, маєш слушність, а стосовно цієї справи мав її стократ, коли казав мені, що тут нічого ще не зроблено…

Мою справу буде розглянуто протягом тижня; якби свідки були на місці, все вже закінчилося б…

З моменту приїзду пані Лянцкоронської я пречудово тут розважаюсь, її товариство мені дуже імпонує. Сьогодні пополудні ми були у старости Ржевуського, пили каву, а потім оглядали його дім, медалі, бібліотеку, колекції. Усе це дуже гарне. Коли я вже виходила від нього, мені дали твій лист. Низенько тобі кланяюсь, mon bon ami, за всі ті гарні слова, які ти мені адресуєш. Якщо я навіть і не така, якою ти мене бачиш, то я намагатимусь, скільки стане снаги, бути подібною до того гарного портрету, який ти намалював, і буду безмежно щаслива, якщо завдяки своїм старанням та шаленому прагненню подобатись тобі причинюся до твого ощасливлення. А якщо одного дня моя ніжність дозволить тобі забути про всі ті страждання, яких тобі завдано, дозволить пізнати щастя від життя в рідному домі, то після цього ти вже не шукатимеш нікого на світі, окрім своєї Софі. Я — часточка твого світу, бо вірю, що ти мене кохаєш.

Наші хлоп’ята просто чарівні, mon bon ami. Я прочитала Котулі все, що ти написав йому англійською; він вислухав дуже уважно, а потім побіг до моєї спальні, знайшов твого портрета, зробив йому kiss and love[10] щонайменше десять разів і запитав: Where is my dear lord? I wish very much to see him. Pray, maman, go with me to my lord. I am good child…»[11]

10 вересня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Ранок я провела в товаристві твоєї небоги. Вона приїхала попрощатися зі мною. Казала, що читає в моїх очах палке бажання їхати разом з нею до тебе; але вона прочитала це не зовсім уважно, бо я не тільки поїхала б разом із нею, а й побігла б пішки за її каретою, якби була вільна. Увечері я принесла їй свій великий лист і просиділа з нею у тітки до пізньої години. Через те, щоб лягти в ліжко приписаної мені пори, я більше нічого тобі не писала».

11 вересня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Дружина підкоморія пані Потоцька сказала мені, що тебе ще нема в Україні, її чоловік щойно приїхав звідти, виїжджав п’ятого, і тоді тебе ще не було. Виходить, ти ще на якийсь час залишився у Петербурзі. Розказують, що кожного разу, приїжджаючи туди, ти проводиш там шість тижнів. Погода тут просто чудова; сподіваюся, що вона така ж і в Україні; твої селяни справедливо вірять, що ти привіз їм щастя. Ці добродушні люди зустрічатимуть тебе як благодійного янгола».

12 вересня. Львів. Софія — Станіславу

«Я знов починаю страшенно нудьгувати тут, у Львові, щиро кажучи, тому, що перебуваю так далеко від тебе; мені нудно скрізь, де б я не була, якщо тільки поруч немає тебе. Це життя порізно, mon bon ami, допомогло мені усвідомити, як безтямно я тебе кохаю. Воно відродило у мені всі ті сентименти, які ти раніше будив. У Гамбурзі мені іноді здавалося, що кохаю тебе вже не так щиро, як у Яссах, Херсоні чи Гродні. Та відколи ми розсталися з тобою, я переконалася, що якраз навпаки — я кохаю тебе ще дужче, ніж будь-коли до того. Раніше я кохала тебе без тями, але могла складати собі якісь плани; нині я вже на це не здатна. Єдине моє бажання — подобатися тобі і кохати тебе аж до могили. Ти добре знаєш, mon bon ami, що раніше моя голова працювала без передиху; тепер вона вже спокійна, душа моя вгамувалася; і якби не клопіт, пов’язаний зі справою про розлучення, якби не моє величезне бажання стати нарешті вільною і цю свою свободу присвятити тобі, то, гадаю, вже ні про що не думала б… Я довірила тобі, mon bon ami, усе своє щастя; якщо його не збудуєш ти, то більше ніхто на світі нездатний це зробити; тому хоч про що я думала б, усе це однаково нічого не дасть. Я хочу, аби ти став господарем моєї долі, а я увесь свій час віддам голубленню наших малих янголят. Ніколюшка гарний, як моє кохання до тебе. Але я не люблю на нього дивитись, бо не хочу, щоб на світі був хтось гарніший за Котулю. І водночас не можу опертись своєму бажанню увесь час його пестити; він такий милий, я ніколи не думала, що цей великий ротик так погарнішає, що плескатий носик стане аж такий витончений, а блакитні очка такі чорні й прекрасні. Він неначе створений для того, щоб його намалювати. Цей малюк затьмарить бідолашного Котулю. В Умані ми його нікому не показуватимемо; треба зміцнити репутацію Котулі, перш ніж Миколай твердо вступить у життя. Adieu, mon bon ami, мабуть, матимеш мороку з моїми закарлючками…»

15 вересня 1795. Тульчин. Станіслав — Софії

«Ма chere Sophi! Отримав твого листа, сповненого натхнення після відвідувань „Аркадії“. Я розумію твої відчуття, бо сам не тільки обожнюю парки та сади, а й люблю займатися їх облаштуванням, створювати щось неповторне, що відрізнялося б від усього, раніше баченого. Тому я розумію твоє захоплення парком Радзивіллової. І звичайно, ми створимо в Криму щось маленьке, але фантастичне у твоєму маєтку в Місхорі, або щось грандіозне, але водночас граціозне в Масандрі. Тільки трохи пізніше. Чому? Я зараз тобі все поясню. Я вже в Тульчині і перебуваю у піднесеному настрої: по-перше, моя кохано, я в передчутті, що вже скоро ми побачимося, по-друге, Жозефіна майже згодна повернути мені свободу. А це означає, що буквально відразу я її позбудуся (жартую), бо мрію про це більше за все на світі. Мій кузен Вінцентій не може спокійно дивитися на мене й каже, що якби у мене були крила, я б літав. Так і є насправді. Мені здається, що я зараз закоханий у цілий світ. Я люблю твого чоловіка пана Вітта і впевнений, що він щиро бажає тобі щастя (а я маю таку впевненість, бо отримав від нього листа). Нам необхідно почекати ще трошки-трошки і тоді… Що буде потім, залежить тільки від нас, але це буде щастя, життя наповнене і гармонійне… І нарешті, чому ми зараз нічого не будуватимемо в Криму? Ми з Метцелем придумали щось цікавіше. Що? Про це я напишу у наступному листі».

25 вересня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Челецький привіз мені твій лист. Отже, це вже напевно, що вона охоче погодиться на наше щастя? Ти навіть не уявляєш собі, яка я щаслива! Ти кажеш, що любиш пана Вітта? Я також мала б любити ту, яка повертає тобі свободу. О Боже мій, я не тільки любитиму її, а навіть, якщо була б в Україні, я побігла б до неї і впала б їй у ноги, щоб подякувати! Вона на все погоджується, не заздрить нашому з тобою щастю, робить усе добровільно — то що ж тепер могло б стати мені на перешкоді любити її, які претензії я могла б до неї мати? У мене вже немає на них таких підстав, як тоді, коли я думала, що вона стоїть на заваді нашому щастю. Mon bon ami, серце, яке так ощасливили, як моє в цю хвилину (а яке ж то буде щастя, коли мені ще вдасться тобі подобатись!), не може нікого ненавидіти. Я не зла, ти про це добре знаєш, але відколи я певна, що ми разом проживемо наше життя і ніхто не затьмарить нашої радості, я відчуваю в собі безмежну доброту; все навколо здається мені добрим, усе мені подобається, природа — й та, здається, сповнена незвичайної краси. Давидова каже, що я виглядаю набагато краще зараз, ніж будь-коли раніше, що я стала гарнішою, приємнішою, веселішою, цілком іншою, ніж була у Схірі, хоч у тій чарівній місцині я почувалася такою щасливою…»

28 вересня 1795. Тульчин. Станіслав — Софії

«Мила моя Софі! Якщо я зараз скажу, що в мене чудовий настрій, то це буде неправда. Настрій не просто чудовий, а чарівно чудовий. З кожним днем я відчуваю себе все щасливішою людиною, бо день нашого з’єднання все ближче. Жозефіна пакує валізи і збирається до Петербурга, але це і не дивно. За час моєї відсутності у Тульчині прибутки від маєтків різко впали. Не хочу себе вихваляти, але змушений констатувати, що моя присутність як господаря тут просто необхідна. Непросто виростити врожай, але ще складніше його продати. Ось тут і потрібне чуття економа, розумний ризик гравця, вміння блефувати та інші якості, якими я володію.

Ось чому, mon ange, я тобі писав у минулому листі, що ми зараз не будуватимемо в Криму. Я хочу мати сад тут, де ми постійно перебуватимемо. Більш того — я вже захоплений цією ідеєю. Відкрию тобі маленький секрет, хоча обіцяв Метцелю міцно тримати язика за зубами. Але мені кортить поділитися зі своєю коханою якнайшвидше! Ми знайшли найромантичніше місце під Уманню. Тут є де розгорнутися найбільш поетичним та художнім задумам. Навіть те, що ми змалювали з Людвігому своїй уяві, коли обстежували це місце, більше схоже на філософію, ніж на художній образ. Та й клімат в Умані дуже м’який, що дозволить „приручити“ тут дерева не тільки з Італії, а й з Азії та Африки. Аби вистачило часу й сил… Усе, більше ні слова про парк.

Серденько моє, як усе-таки тяжко знаходитися далеко від свого кохання, але будь спокійна, тільки своїм спокоєм ми зможемо досягнути нашої мети. А мета наша — щасливе життя разом. До речі, Вінцентій зі своєю новою дружиною Оленою палко мене підтримують. Та я розумію, що робити їм це не важко — вони разом… Цілую тебе тисячу разів».

10 жовтня 1795.Львів. Софія — Станіславу

«Кур’єр пана Майєра привіз мені твій лист від 28 вересня. Серце моє радісно забилося, коли я побачила, що його написано в Тульчині, та тільки-но я дочитала цей милий лист до кінця, як відчула себе найщасливішою людиною на світі. О так, mon bon ami, я, безперечно, народилася під щасливою зіркою і сподіваюся, що моє щастя відтепер перепинить дорогу смуткові до тебе. Лише вчора ввечері я отримала цей дорогий для мене лист, який провіщає моє щастя. Ніхто ще не був до такої міри переповнений почуттями ніжності, кохання і вдячності, як я; мені насилу вдалося приборкати свою радість. Заприсягаюсь, що минулої ночі я й на хвилину не заснула; але мені хотілося б, щоб причиною мого безсоння завжди були подібні найпрекрасніші почуття. Я мільйон разів цілувала Котулю, який увесь час спить зі мною. Відколи я впевнилася, що він вважатиме за щастя для себе називати тебе татом, він став мені ще дорожчий.

Падаю тобі до ніг на знак вдячності за твоє доброзичливе ставлення до тієї, яка погоджується повернути тобі свободу, все, що ти зробиш для неї і для твоїх дітей, здобуде в моїх очах іще більше схвалення. Я не люблю пана коронного підкоморія Вінцентія Потоцького, а тебе, mon ange, просто обожнюю, бо ти ні в чому не нагадуєш таких типів, як він. Він кидає свою жінку, одружується з тією, яку кохає, але не дотримує своїх зобов’язань щодо першої. Уяви собі — ця нещасна жінка не має тепер із чого жити, і мені це дуже болить…»

15 жовтня 1795.Львів. Софія — Станіславу

«Якби після всього того, що ти для мене зробив, щось іще могло мене в цьому світі розгнівати, то я мала б зробити тобі невеликий докір: чоловік із Тульчина, годинникар, сподіваюся, казав тобі, що їде до Львова, а ти відпустив його без листа до мене. Mon bon ami, як я засмутилася! Ти добре знаєш, що на відстані від тебе єдина моя втіха — це твої листи.

Графиня Діана де Поліньяк тут уже третій чи четвертий день. Приїхала мене провідати, каже, що хоче якийсь час пожити в Україні. У неї велика родина, і я дивуюся, як вона дає собі раду через нестатки, я просто закохана в неї, така вона гарна. Я бачила її двічі, хочу ще сьогодні ввечері відвезти їй свій лист до тебе. Ця родина всіляко підтримувала мене, коли я була у Франції, і якщо я любила цих людей, коли вони купалися в розкошах, то люблю їх іще більше у теперішніх злигоднях. Вона розраховує на те, що зможе провести частину зими в маєтку Северина Потоцького, й хотіла б у майбутньому взяти тут в оренду якесь село. Вона мріє так улаштуватися, щоб ми могли часто бачитись. Зізнаюся тобі, що я теж цього прагну. Товариство цієї особи тобі дуже заімпонувало б — вона зовсім не така, як наші емігранти з Гамбурга. Якби ти був такий добрий і віддав їй в оренду якесь село; спробуй це зробити, щоб вона була близько від нас, бо мені хотілося б і далі підтримувати наше знайомство.

Пані Вієльгорська, пан Дейм і пан Ґаламберґ зустрілися сьогодні завдяки щасливому випадку в мене на обіді. Котуля пречудово забавляється з ними. Давидова запевняла, що Миколай гарніший, думки поділилися, і тоді Вієльгорська сказала: „Треба запитати про це Констанція“. Ми запитали, і він відповів: „Мій братчик гарніший“. Тоді ми запитали, чи він ще й розумніший. „Я розумніший. Миколай для цього занадто дитина“. Цей його вислів просто чарівний. Я раділа від думки, як він тебе потішатиме; я певна, що ти щиро його полюбиш. Він добра дитина.

Цей лист ітиме довго, бо графиня Діана де Поліньяк подорожує поволі. Через те я нічого не пишу тобі про свої справи. З нетерпінням очікую важливі для нас вісті і вмираю від бажання знову побачити тебе. Боже мій, як довго тягнуться для мене дні на відстані від тебе!»

19 жовтня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«З того моменту, як я отримую твої листи з Тульчина, з того моменту, як мої справи пішли на краще, я неймовірно щаслива. Дай Боже, щоб Жозефіна й далі не змінювала своїх намірів, щоб і далі не шкодила нашому з тобою щастю.

Я вже менше дратуюся з приводу своїх справ, почуваюся добре, в чудовому гуморі, навіть трохи погладшала; тепер ти вже не скажеш, що я худа. Будую собі якнайкращі плани, лягаю спати задоволена, сплю добре, а мої пробудження просто казкові. О так, mon ami, я тепер розкошую своїм щастям і насмілюсь навіть сказати, що заслуговую на нього, бо знаю, чого воно мені коштувало. Наші хлоп’ята стають для мене щоразу дорожчими; вони чудові, ти полюбиш їх усією душею, бо один із них дуже гарний, а обидва дуже милі. Котуля зачарує тебе своєю добротою. Adieu mon ange, мій любий elpida, щастя моє! З величезним нетерпінням чекатиму від тебе вістей! Позавчора я передала тобі лист графинею Поліньяк. Завтра або післязавтра передам наступний — через людину, яка їде до України. Хотілося б уже самій відвезти тобі свої листи; я задоволена й щаслива, але терплю жахливі муки від того, що так далеко від мого любого elpida, а мені так хочеться опинитися біля нього…»

30 жовтня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Учора я передала тобі лист через якогось пана Загурського; Підгурський запевняє мене, що цей лист незабаром до тебе дійде. Людина, яка тобі його вручить, із Тульчина; можливо, його перечитають, перш ніж віддати тобі, але мені до того байдуже: усі вже знають, що я кохаю тебе, просто обожнюю, отож ніхто не довідається з нього нічого нового — всім і так давно вже все відомо. Після того листа, якого мені привіз Челецький, я не отримала від тебе жодної вісточки, через те з великим нетерпінням чекаю на твій новий лист. Я певна, що ти мені пишеш, просто твої листи десь, мабуть, заблукали, бо я нічого від тебе не отримую. Перед тим, як запечатати лист, я відрізала Котулин кучерик і запитала, що він порадить мені з ним зробити. Він, не задумуючись, відповів, що хоче, аби я вислала його мілордові. Я поцілувала його тисячу разів за тебе й за себе. Ну хіба це не мила дитина й хіба він тебе забув? У цього малого хлоп’яти все твоє, ти не повіриш, який він у нас добрий. Ніколюшка тільки гарний і гарнішає з кожним днем, але йому це треба пробачити. Котуля завжди матиме перед ним перевагу… Хоч усі тут зі мною дуже добрі й приїжджають аж сюди, щоб мене розважити, я страшенно нудьгую без тебе. Навіть зізнаюся тобі, що волію залишатися на самоті; тоді принаймні можу досхочу думати про тебе. Adieu, мій любий elpida, діти доземно тобі вклоняються, а їхня мама просить тебе зробити таку ласку й невдовзі забрати нас до себе. Скоро вже чотири місяці, як ми з тобою розсталися; нехай би ця розлука була вже остання. Правда ж, mon bon ami, що ти теж цього бажаєш? Правда, що це є і буде вже остання наша розлука?»

2 грудня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Сьогодні вже шостий день, як поїхали діти; поки цей мій лист дійде до тебе, вони матимуть щастя опинитись в обіймах свого любого таточка. Я страшенно нудьгую без цих моїх милих котиків, але сьогодні тим більше хвалю себе, що відіслала їх до тебе. Я справді цьому дуже рада; погодься зі мною, що це моя щаслива зірка напоумила мене відправити дітей до тебе».

9 грудня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Справи мої йдуть цілком добре. Офіційний захисник шлюбу подав апеляцію, але я і його позбулася. Граф Дейм був учора в мене й пообіцяв закінчити мій процес 14 грудня, тож я маю надію покинути цей триклятий Львів двадцятого числа цього місяця. Лічу вже не тільки дні, а й години. Adieu, mon ami, mon espoir, mon tout.[12]

Ти щасливий, що діти вже з тобою; якщо ти любиш їх так, як я, то поцілуй за мене мільйон разів Котулю і Ніколюшку та скажи їм, що це від мене. Чекаю на приїзд Чижевича, щоб довідатись, чи ти щасливо і в здоров’ї дістався з ними до Умані. Я трохи нездужала, коли Чижевич був тут, але вже цілком оговталася. Adieu, любий elpida, вибач мені за цей сумбур…»

10 грудня 1795. Чорна Кам'янка. Станіслав — Софії

«Кохана моя! Душа моя прагне писати тобі тільки приємні слова, згадувати тільки чарівні речі, але дійсність перевертає все з ніг на голову. Ще вчора я вважав, що ніщо не може завадити нашому щастю, а сьогодні… Ні, нашому з тобою коханню, нашому з тобою щастю, насправді, нічого не може завадити, бо почуття у нас справжні. І все ж…

Жозефіна таки не дає своєї згоди на розлучення…

Інколи, mon bon amie, Sophie, мені здається, що Бог на мені вирішив перевірити всі випробування, що я живий приклад того, як доля поступово, але постійно, як лавина з Везувію, накриває мене все новими й новими хвилями випробувань.

У мене було перше кохання, і його відібрали, причому відібрали дуже брутально. Утрата у двадцять років обох батьків — це діяння незрозумілої вищої істоти, яка коїть зло. Разом з утратою найближчих людей я втрачаю і своє родинне гніздечко, з дитинства омріяний край, бо на довершення до всього вищезгаданого він потрапляє під владу іноземної держави. І тут я витримав удар долі. Я створив сім’ю і щиро вірив, що всі випробування позаду, я мріяв, що в мене буде повний дім діточок, і це не стало маренням, а дійсністю. Я збудував собі і своїй родині, я вважаю, райський куточок в Тульчині, всього себе присвячував Жозефіні та дітям. Але і тут доля повернулася до мене виворотом. Інакше це назвати неможливо. Ми так і не змогли із Жозефою пізнати всіх тих почуттів, які повинні бути у двох люблячих сердець, того дурманного сп’яніння, самопожертвування заради іншого. Я розумію, що тут є і моя провина, бо не буває одного винного у сімейних розладах, та мені здається, що я робив усі кроки, всі дії для сімейного щастя.

Та ось, нарешті, я зустрів тебе. Коли вперше ти доторкнулася своїми ніжними пальцями до моєї долоні, я нарешті збагнув, що повністю належатиму тобі, а ти мені. І тут новий удар! Кохання не може існувати без жертв, і я був готовий ці жертви принести. Але це вже не жертви — це удар ножем у спину.

Я завжди хотів бачити свою державу процвітаючою, вільною та багатою. І тут я зазнав нищівної поразки. Цієї держави не існує. Тепер мене, якого ще недавно обожнювали, вважають майже зрадником. Такого ставлення людей я, на мою думку, не заслуговую, та й не бажаю заслуговувати.

Таким чином, кохана Софі, у мене залишилася тільки ти. Ні, не так, у мене ще є діти, яких я люблю й зроблю для них усе, доки вони не зів’ють власні гніздечка і самі відійдуть від батьківської опіки. А з тобою, моя любове, я мрію прожити разом усе життя, скільки б його не залишилося. Я хочу зробити тебе й себе щасливими. Я закликаю тебе: „Будь щаслива!“, а я все для цього зроблю. На жаль, цей мертвий папір не зможе донести всіх моїх почуттів до тебе. З моменту нашої розлуки я постійно відчуваю твою відсутність, і зігріває мене тільки радість нашої майбутньої зустрічі. І тоді… Тоді я кинуся у твої обійми і насолоджуватимуся цим блаженством.

Хоча Жозефіна і не дала своєї згоди на розлучення, Тульчин вона покидає і переїздить до Петербурга, як мені здалося, назавжди.

Діти зі мною в Умані. Вони такі кумедні і рідні!

Завтра збираюся з Вінцентієм Потоцьким до Дашева. Він обіцяє цікаве полювання…»

28 грудня 1795. Львів. Софія — Станіславу

«Почну з відповіді на твій лист від 10 грудня, надісланий із Чорної Кам’янки. Це чудовий лист; усі вирази, що є в ньому, змальовують твою душу і твою ніжність. То правда, що це мертвий папір, але він несе на собі такий сильний відбиток твоїх почуттів, що розчулив би навіть найчерствішу душу. Подумай сам, яке враження справив він на твою Софію, котра тебе обожнює, котра живе й дихає тільки заради тебе. Не можу розстатися з цим чарівним листом; відколи отримала його, ношу біля серця, перечитую по десять разів на день; лину думками до Дашева, я з тобою, я у твоїх обіймах, пещу тебе, упиваюся щастям своєї свободи, радістю віддавати її тобі без жодних претензій, за винятком хіба що, мабуть, однієї — завжди бути з тобою і щоб ти мене кохав. Мені дуже потрібне твоє кохання; я знаю, що ніхто не вміє кохати так, як ти, бо ти кохаєш по-справжньому й не вдавано. Ти повчаєш мене, mon ange, щоб я була щаслива; я і є щаслива, і навіть дуже. Вір мені, mon adorable ami, що з моменту твого приїзду до Тульчина, з тієї хвилини, коли ти мене запевнив, що ніхто не хоче відбирати в мене твоє серце, відколи мені залишено це велике щастя — жити біля тебе і з тобою, на землі немає людини, щасливішої за мене; а це твоя робота, мій любий elpida. Ти знаєш, що я віруюча, але відколи я стала щасливою, завдяки тобі, я ще більш увірувала у Всевишнього, бо мені здається, що інакше не могла б найсердечніше висловити свою вдячність Найвищій Сутності за всі ті дарунки, що ними вона мене обдарувала. Сто разів на день я звертаюся до своєї щасливої зірки, сто разів на день замислююсь над тим, яке добро сподіяла в житті, що мене так береже й так винагороджує Небо. Подумай, чи мусиш ти мені казати: „Будь щаслива!“ Я і є щаслива, mon ange, і ніщо відтепер не зможе зробити мене нещасною поруч із тобою, навіть цькування із Тульчина. Господиня палацу марно намагатиметься збаламутити наше щастя; вона не може мені заборонити, щоб я тебе кохала, обожнювала, щоб присвятила тобі своє життя і свою свободу. Якщо вона така злоблива, якщо не хоче тебе вщасливити й намагається завадити, щоб це зробила інша, то тим гірше для неї. Що ж до мене, то ніщо, ніщо в усьому світі не зможе змінити мого ставлення до тебе. Якщо вона сподівається, що зможе мене відвернути від тебе цими перешкодами, то вона дуже мало знає про мої почуття до тебе. Я ладна жити з тобою в будь-якій ролі — твоєї коханки, дружини, твоєї метреси, твоєї рабині — все одно, навіть як річ, що належить тобі й що нею ти можеш розпоряджатися за власним бажанням, як істота, котра обожнює тебе і своє щастя може віднайти тільки в щасті свого ідола. Якщо в Тульчині й далі забажають чинити перешкоди, щоб я стала твоєю дружиною, я буду у відчаї через наших дітей, через маленьку донечку, яку так прагну мати; але якщо йдеться про тебе, то хіба я могла б відтепер менше любити тебе як коханця, ніж як чоловіка? Хіба ти не зробив усе, що було у твоїй спромозі, аби ним залишитися? Хіба тобі не пощастило з твоєї вини? Вір мені, mon adorable, що скільки перепон виставлять мені з того боку, у стільки разів зросте моє кохання».

Розділ 18. Софія і Станіслав

(1796–1797)

Розлука… Від цього слова серця закоханих стискаються від пекучої туги. Почуття самотності, внутрішнє неприйняття того, що сталося, настає відразу після усвідомлення розставання. І в цей момент у закоханої людини з’являються потаємні внутрішні ресурси, які допоможуть їй вижити до майбутньої зустрічі. Геть виривається з пам’яті навіть натяк на щось неприємне, пов’язане з твоїм коханим або коханою, а його або її образ ідеалізується. Пам’ять вихоплює тільки солодкі моменти вашого спілкування, багаторазово посилюючи їх значимість, можливість повторення і розвитку. Чим довше розлука, тим більшою мірою ідеалізується і ставлення до коханого, і саме кохання. І ось ваша свідомість уже уявляє майбутню зустріч, а пам’ять намагається видати максимально правдиво і повно всі подробиці вашого стану самотності, якими хотілося б поділитись.

А якщо ви, до того ж, ще й любляча мати, яка кілька місяців не бачила своїх крихіток?

Станіслав і Софія зустрілися більш ніж через півроку, наприкінці січня 1796 року в Умані.

Напередодні Софія нарешті отримала рішення львівського суду про розлучення з Йозефом де Вітте.

Ми залишимо наших героїв наодинці, бо важко передати словами почуття, які охопили при зустрічі двоє закоханих сердець.

І полетіли дні, наповнені щастям.

Якось, прогулюючись уранці з Софією верхи, Станіслав почав розмову, не дуже приємну для обох.

— Софі, я дуже вдячний графу Йозефу, що він дав тобі свободу, а мені — щастя бути з тобою. Але я хотів би зустрітися з графом і довести справу до кінця. Адже рішення суду вступить у силу тільки після підписання вами договору?

— Так, Стасе. Саме так. І насамперед нам потрібно вирішити долю нашого сина Яна, ну а все інше ми можемо з’ясувати пізніше.

— Я готовий заплатити будь-які відступні. Вибач, якщо це звучить для тебе принизливо.

Графиня Софія важко зітхнула.

— На жаль, дорогий, поки існують гроші, від людей можна очікувати чого завгодно. Навіть від тих, яких знаєш не один рік.

— Не хвилюйся, кохано. З Херсона тільки-но повернувся Адам Злотницький. Мені здається, кращого посередника в переговорах із графом де Вітте нам не знайти. Завтра ж їдемо до Обозівки і попросимо його про цю послугу.

Адам Злотницький погодився допомогти і без зволікання відправив кур’єра до генерала.

Генерал де Вітте, не бажаючи відкладати болюче для нього питання, відразу прибув до Обозівки. Будучи посередником, Злотницький з інтересом спостерігав за поведінкою кожного з наших героїв. Софія дуже хвилювалася і відчувала себе дещо ніяково: адже саме через неї сталася ця неприємна історія. Усі скандальні судові клопоти були вже позаду, але там переважали технічні моменти, і щоб отримати згоду суду, можна було використовувати будь-які доводи. До того ж, багато питань допомагали вирішити адвокати. Тепер же потрібно було із честю вийти з делікатного процесу поділу майна, не принизивши своєї гідності.

Слуга доповів про прибуття генерала де Вітте.

Граф Станіслав Потоцький і граф Йозеф де Вітте чемно уклонилися. І хоча зараз вони були суперниками, відчувалося їхнє поважне ставлення один до одного.

— Пане, — першим почав граф Потоцький, — я висловлюю вам свою вдячність за те, що ви не стали затягувати процес підписання договору. Сподіваюся на швидке вирішення всіх питань із паперами і заради цього готовий на будь-які поступки і задоволення ваших вимог.

— Хочеться вірити, графе, — досить холодно відповів де Вітте, — що ви не мали на увазі моє особисте збагачення або, ще гірше, торг за право дати свободу графині Софії.

— О ні, графе, просто мені не до душі справи такого роду, і я не хотів би їх затягувати.

— Дякую вам, пане. І мій рід, і ваш мають славну історію і глибоке коріння, тому я відразу заявляю, що всі питання ми повинні вирішувати на рівні, гідному наших сімейних традицій. Я самодостатній, і особисто мені ні від графині Софії, ні від вас нічого не потрібно. Але я, як мій дід і батько, солдат і в наш неспокійний час не впевнений у майбутньому. Тому, Софі (де Вітте звернув погляд на колишню дружину), хочу хоч якось забезпечити безбідне існування нашого сина після нас.

— Бачить Бог, — вигукнула Софія, — ми з графом обговорювали це питання напередодні твого приїзду.

Граф Потоцький кивнув на знак згоди.

— Графе, — сказав Станіслав після невеликої паузи, — я завжди поважав вас за порядність і чесність, і сьогодні ще більше переконався, що не помилився. Ви маєте рацію, вимагаючи матеріального забезпечення свого спадкоємця.

— Сподіваюся, він теж обере шлях військового, і наше спільне завдання — допомогти йому в цьому. А я, на жаль, не можу в силу своєї професії приділяти йому достатньо уваги.

Переговори тривали кілька днів, і обговорювався не лише спадок молодого графа де Вітте. Адам Злотницький був навіть дещо здивований вельми доброзичливими відносинами колишнього і, як він сподівався, майбутнього чоловіків графині Софії. Полювання, політичні суперечки за вечерею — це лише частина занять наших героїв у перервах між переговорами. Станіслав і Йозеф швидше нагадували двох нерозлучних друзів, ніж суперників, і тим більше — сперечальників. Однак кожен з них із повною відповідальністю поставився до договору. Можливо, не варто було б у подробицях описувати результат, до якого прийшли Софія зі Станіславом і Йозеф, але цей документ потрапив до історії, тому коротко розповімо про нього.

Графиня Софія де Вітте поступалася на користь свого сина Яна де Вітте двома сумами — 100 тисяч і 50 тисяч польських злотих, покладених у князя Чарторийського і графа Потоцького. Переходили Яну всі права на білоруські маєтки. Графиня також передавала 350 тисяч злотих Йозефу на купівлю для свого сина маєтку Грушки у Станіслава Потоцького. Зрозуміло, що це була ініціатива самого Станіслава, адже договір укладався між Софією та Йозефом, і Станіслав не міг безпосередньо передати або переписати цей маєток.

Йозеф зобов’язався гарантувати своєму синові суму в 50 тисяч злотих, а також свої маєтки біля Кам’янця.

З огляду на невизначеність генерала щодо місцезнаходження, право на подальше виховання Яна було передано Софії і Станіславу без обмежень спілкування з Йозефом.

Коли всі формальності були виконані і в присутності свідків договір скріплений підписами, принесли шампанське.

— Не знаю як я, — узяв слово Йозеф де Вітте, — але ви, графе, і ти, Софіє, напевно потрапите до історії. І мені не хотілося б, щоб історики в майбутньому спотворили суть нашого договору, сприйняли турботу про нашого сина як примітивну операцію купівлі-продажу тебе, Софіє, між мною і графом.

— Зі свого боку, графе, — відповів йому Станіслав, — запрошую вас до Тульчина, поглянути, в яких умовах житиме Ян, і трохи відпочити.

У Тульчині, оглянувши палац, Потоцький і де Вітте затрималися в бібліотеці.

— Графе, — почав розмову граф Потоцький, — прошу вислухати мене і поставитися до моїх слів з розумінням. Я знаю, що ваш батько зібрав прекрасну колекцію монет.

Йозеф поглянув на графа Станіслава й усміхнувся. Він зрозумів по виразу обличчя Потоцького, до чого той веде. Йозеф добре пам’ятав, як починав хвилюватися його батько, теж колекціонер, коли мова заходила про поповнення колекції.

— І не тільки монет. Ще грецькі та римські нагороди, — розпалював інтерес Потоцького генерал. — Батько збирав їх усе життя.

— Прошу зрозуміти мене правильно: у мене до вас пропозиція.

— Слухаю вас.

— Я ж пристрасний нумізмат пропоную вам продати всю колекцію. А заодно і вашу бібліотеку.

— Ого! Ваш апетит, графе, зростає. Але прямота робить вам честь. Я теж не викручуватимуся і відповім одразу. Пристрасть до колекціонування, на жаль, не передається у спадок. Але душею я розумію: це чудове заняття, що вимагає фантазії, ретельності, завзяття та глибокого знання історії. Мій батько завжди був для мене прикладом, і тому я не хочу, щоб його багаторічна праця пропала марно. Сам я байдужий до нумізматики і давно подумував про передачу всієї колекції людині гідній і настільки ж захопленій колекціонуванням, як мій батько. Ви, графе, заслуговуєте цієї честі.

— Дякую за довіру.

— Що стосується бібліотеки — тут моя відповідь поки буде негативною. Чому поки що? Тут декілька причин. Головна — невизначеність положення Софії. Вона вже не моя дружина, але ще й не ваша. Більше того, невідомо, чи стане вона такою в майбутньому.

— А до чого тут Софія? — здивовано запитав Потоцький.

— Звичайно, справа зовсім не в Софії, хоча й вона поповнила нашу сімейну бібліотеку. Книги, рукописи і документи почав збирати ще мій дід, а основу колекції склав батько. Екслібриси в книгах змінювалися в міру просування його по службових сходах — від капітана до генерала. А перший екслібрис був поставлений у 1706 році. Найдавніший документ у бібліотеці датований кінцем XV століття! А гордістю батька були прижиттєво видані трактати Палладіо про архітектуру і Маролуа про фортифікацію.

— Ви так захоплено і зі знанням справи розповідаєте, графе, що я зрозумів усю безглуздість своєї пропозиції.

— Перебуваючи в Херсоні, я сумую за своїм кам’янецьким домом, за кабінетом, за цілим світом думок та ідей, що затишно розмістилися на книжкових полицях. Крім того, коли не вирішена доля Софії, невідоме й майбутнє нашого сина, хоча ви і взяли на себе зобов’язання щодо його подальшого виховання. Остаточну долю бібліотеки вирішувати Яну, коли він досягне повноліття. Втім, якщо Софія стане вашою дружиною, не виключено, що бібліотеку я передам на зберігання до Тульчина. Так буде надійніше.

Нам невідомо, за яку суму граф Йозеф де Вітте продав нумізматичну колекцію батька графу Станіславу Потоцькому, можемо лише відзначити, що вона була чималенька.

У березні в Тульчині вже все дихало весною, і настрій у Софії був, відповідно, весняний. Графині здавалося, що в її житті ось-ось станеться щось приємне і незвичайне. Причина піднесеного стану Софії, швидше за все, полягала в черговій вагітності, але наша героїня не була ще твердо впевнена в цьому.

Станіслав та Софія багато часу проводили разом, особливо полюбляли прогулянки верхи. Вони об’їздили всі околиці Умані. Їм було добре разом, чим би вони не займалися. І наші молоді читачі, можливо, не повірять, але часом у сорок два роки (а саме стільки було Станіславу), і в тридцять шість, як Софії, життя починає набувати реальних рис щастя. Звичайно ж, той факт, що Станіслав був ще не вільний, деякою мірою затьмарював ідилію, але не міг вплинути на головне: вони були разом і ніщо не могло їх розлучити.

Незабаром було вибране місце для майбутнього парку. Місце поблизу Умані, напрочуд гарне і по-своєму унікальне, яке дозволяло фантазії художника надати цій неповторній красі закінченості, створити контрастні за емоційним впливом пейзажі, пограти зі світлом і тінню.

Якось до Станіслава та Софії примчав збуджений Людвіг Метцель і, хвилюючись, почав розкладати малюнки.

— Подивіться, яку красу я знайшов! Каньйон, річка, скелі. Тут є де розвернутися будь-якій інженерній думці.

— Де це, Людвігу?

— Це Буки на річці Гірський Тікич.

— Так, містечко досить привабливе, — задумливо мовив граф Станіслав, розглядаючи малюнки, — але далеченько. Ні, Людвігу, мені потрібно постійно перебувати в Умані чи в Тульчині. Тому зупинимося на Умані.

— До того ж, із Кам’янецьким каньйоном цей не зрівняється, та й у нас із Йозефом уже був сад у каньйоні, — підтримала Станіслава Софія.

— Я згоден, — помовчавши, відповів Метцель. — А тепер, графине, коли місце для парку вибране, потрібна легенда, потрібна ідея, від якої ми відштовхуватимемося.

— Немає нічого простішого, милий наш Людвігу. Коли я була у Версалі, милуючись незвичайним австрійським селом, побудованим для задоволення Марії Антуанетти, вирішила, що і в мене коли-небудь буде своя маленька Греція. Ось тільки як цю мрію втілити в реальність тут, в Україні?

— О, при великому бажанні немає нічого неможливого, графине, — усміхнувся Метцель.

Софія не зрозуміла причини веселощів військового інженера і перевела погляд на Станіслава, шукаючи відповіді.

— Ось бачиш, Людвігу, я мав рацію, передбачивши бажання своєї коханої, — засміявся Потоцький і поцілував Софії руку. — Це ще раз говорить, mon ange, про єдність наших думок, ідей: я теж мріяв, щоб тут виник острівець стародавньої Еллади.

— Насамперед мені потрібно продумати водні споруди та системи. Ми з графом уже майже вирішили, що за допомогою гребель створимо кілька озер. Адже тільки струмочки, джерела, фонтани, водоспади, водні каскади пожвавлюють життя парку. А якщо до цього додати спів птахів, заспокійливий шум води, повітря, наповнене ароматами трав і квітів, освітлені сонцем галявини і прохолоду тінистих алей, отримаємо завершену картину гармонії людської душі і природи. І ось навколо всього цього водного царства, точніше, центрів композицій і будуть створені куточки для відпочинку, гулянь і розваг.

— Ви так гарно й поетично розповідаєте, Людвігу, — Софія уважно поглянула на Метцеля.

— По-моєму, він закоханий, Софі, — розсміявся Потоцький. — Більше того, смію припустити, що в тебе, моя дорога.

Молодий офіцер зашарівся.

— Якщо й так, це чудово! Тільки закохана людина може створити дивовижні витвори мистецтва. Щоправда, взаємністю я вам відповісти не зможу — моє серце назавжди віддане Станіславу.

Софія притулилася до плеча Потоцького, підтверджуючи свої слова.

— Так, я закоханий, — відповів Метцель, — закоханий у своє майбутнє дітище. У мене в голові вже народжується образ парку, і мені не терпиться перевести все в креслення та ескізи. Але ви повинні допомогти мені ще в деяких питаннях.

— Звичайно, пане інженере. Тільки ми маємо слабке уявлення про гідравлічні системи, — Софія кокетливо поправила зачіску.

— О, із цим я сподіваюся впоратися сам. І все ж повернімося до наших водних справ. Для завершеності композицій, їх романтичної спрямованості потрібна прив’язка до міфологічного сюжету. Де у давній Елладі був достаток річок чи морів?

— Хіба що тільки в царстві Аїда, — подумавши, відповіла Софія.

— Так, місце не з веселих, — Метцель злегка скривився. — І все ж нагадайте мені про це царство, може, що-небудь і стане в нагоді.

— Дорогий Людвігу, — граф Станіслав підвівся з крісла, — у моїй бібліотеці ти знайдеш найвичерпніші відповіді на всі свої запитання.

— Я й не сумнівався у цьому, графе. Але мені потрібне ваше уявлення, адже все створюватиметься саме для вас.

— Можете розраховувати і на мою допомогу, — Софія поглянула на Станіслава. — Я чудово пам’ятаю розповіді матері про царство Аїда. Це холодне, темне царство. Туди не доходять ні сонячні промені, ні взагалі будь-яке світло. Радість і смуток також не приходять у гості до мешканців цього царства. Похмурий Аїд, брат Зевса, править бал разом зі своєю дружиною Персефоною. І знаходиться царство Аїда далеко-далеко на заході, за річкою Океан — межею між життям і смертю. Згідно з міфами, саме в Океані беруть початок усі морські течії на Землі, а сонце, місяць і зірки з нього сходять, у нього й опускаються. За Океаном продовжують своє існування і душі померлих. Перевізник мертвих Харон доставляє їхні душі до царства Аїда по підземній річці Ахеронт. Небіжчикові кладуть під язик монету — це плата Харону. Річка Ахеронт впадає в Ахерусійське озеро. Тут і починається царство Аїда. Триголовий пес Цербер пропускає до Аїда всіх, але нікого звідти не випускає. А тепер, милий Людвігу, трохи про річки Аїда. Їх п’ять. Головна — священна і для людей, і для богів ріка Стікс, дев’ять разів оперізує підземне царство. Саме над Стіксом боги виголошують свої клятви. І якщо клятва порушена, бог, винний у цьому, рік лежить бездиханний, дев’ять років живе далеко від Олімпу і лише на десятий повертається.

Метцель, слухаючи Софію, час від часу робив якісь позначки на аркушах паперу.

— Суд над душами померлих вершать Мінос, Еак і Рамадант. А далі — чотири шляхи. Якщо ти не вчинив тяжких гріхів, то випивши води з річки забуття Лети, починаєш блукати нескінченним лугом, порослим дикими тюльпанами — асфоделями. Ті, хто образили богів, убивці і клятвопорушники відправляються терпіти муки на береги річки плачу Кокіт і Флегетон — вогняного потоку. Ці муки вічні, але раз на рік деяким душам дозволяють проплисти до Ахерусійського озера, щоби спробувати вимолити прощення у тих, проти кого вони скоїли злочин. Якщо це вдається, то випивши води з Лети, душа потрапляє на луг з асфоделями, якщо ні — муки тривають.

І лише душі праведників і героїв потрапляють на острови Блаженних, або Єлисейські поля, де перебувають у вічній радості, проводячи час у прогулянках, бесідах і відпочинку.

Але є ще одне страшне місце. Тартар. Тартар — це безодня, це нижнє небо. Якщо кинути з неба мідне ковадло, воно долетить до землі за дев’ять днів. Стільки ж потрібно часу йому, щоб долетіти з землі до Тартару. Туди потрапляють найзапекліші злочинці, титани, переможені Зевсом, і всякі чудовиська.

— Бр-р-р-р, — здригнувся Метцель, — картина виходить безрадісна. Думаю, міф про Аїда не підходить для парку. Потрібно пошукати що-небудь веселіше.

Наступного дня Метцель не вийшов до сніданку. Не з’явився він і до обіду. Софія поцікавилася у Станіслава, що сталося.

— Зараз дізнаємося, — відповів граф і покликав слугу.

— Пан військовий інженер наказав подати і сніданок, і обід до бібліотеки, — вклонився слуга.

Після обіду Станіслав та Софія тихенько зазирнули до бібліотеки. Метцель сидів, завалений книгами, схемами, і щось малював на папері.

— Не заважатимемо йому, — прошепотів Станіслав.

А через чотири дні Людвіг і зовсім зник із палацу.

— Вирушив до Умані. Сказав, що на кілька днів, — доповів Потоцькому управляючий.

Розповідаючи про майбутній парк, ми зовсім залишили поза увагою момент прибуття графині Софії до Тульчинського палацу. І хоча поруч з нею постійно перебував Станіслав, Софія дуже хвилювалася. Причиною хвилювання була і двоякість її положення, і бажання, з одного боку, справити відразу позитивне враження на оточуючих, з другого — дати відчути, що вона тут повноцінна господиня. А палац був справді чудовий! У такому будь-яка жінка стає королевою. Софія обійшла майже всі приміщення, познайомилася з мешканцями палацу, і хоча відразу не запам’ятала всі імена і навіть обличчя, для кожного знайшла приємні слова і навіть компліменти.

Бібліотека палацу, як і в перший приїзд, не могла залишити нашу героїню байдужою. І вона остаточно вирішила переправити до Тульчина з Кам’янця книги зі своїми екслібрисами. В основному це були французькі любовні романи і книги з історії.

До спальні Софія потрапила вперше. Від побаченого вона була в захваті.

— Я залишаю це витончене ложе! І мене зовсім не бентежить, що раніше воно належало Жозефіні. А от колір шпалер, драпірування і взагалі всієї спальні я змінила б з блакитного на ніжно-рожевий.

— Зроблю все, щоб нам було приємно зустрічатися в цьому гніздечку, люба, — Станіслав поцілував Софію.

— Я так тебе кохаю, Стасе.

Чоловіки обожнюють пестощі, і Станіслав не був винятком. Він вважав Софію дуже вродливою, звабливою, ніжною, з нею йому було легко і просто. Хотілося зробити коханій щось надзвичайно приємне, щоб побачити її усмішку, відчути, що приніс їй задоволення. Софія вгадала настрій Станіслава — її погляд висловлював кохання і бажання належати йому. Вона розкрила обійми і ніжно його поцілувала. Після цієї солодкої миті вона шепнула йому на вухо:

— Я хочу подарувати тобі сьогодні незабутню ніч.

А потім грайливо додала:

— Твоя левиця випустить усі свої кігтики. Так що будь готовий до відчайдушного захисту.

— Ніяка левиця не встоїть перед пестощами доброго, але сильного лева, яким є я — цар цього лісу, джунглів і пустелі одночасно! Натиск і впевненість не залишать тобі жодного шансу на перемогу і перетворять тебе на ніжну кішечку.

— Що ж, я приймаю ваш виклик, о мій повелителю.

Уранці, коли після бурхливої ночі вони пили каву, Софія тихо промовила:

— З якою радістю я зараз прийняла б купіль. А ще краще — разом.

— Що для цього потрібно, дорога?

— У Константинополі в кожному палаці, навіть маленькому, є своя лазня з мармуровими ваннами, парильнями, водяними гірками. Все це розташовано в оранжереях з пальмами і квітами. Мозаїчна підлога завжди тепла. На лежаках тебе натирають ароматичними оліями і роблять масаж, від якого ти починаєш просто літати. А потім поринаєш у ванни, яких три: з гарячою, помірною і холодною водою. Контраст — дивовижний!

— Ти писала в листі, що приймала купіль в «Аркадії» у Радзивіллової. Там такі ж купальні?

— Ні, там усе значно простіше, адже вони не бачили справжніх східних лазень, тому їм можна пробачити.

— Завтра ж відправлю до Константинополя своїх людей, і через півроку у нас будуть дві купальні: одна прибудована до палацу, а друга — в нашому парку!

На прохання Станіслава берейтор Олександр привів до манежу кілька коней. Софія мала вибрати собі пару для верхової їзди і прогулянок.

Увагу графині відразу привернув граціозний темно-гнідий кінь. Він дуже нагадував її колишнього улюбленця Сміливця.

— Чи не занадто він гарячий для графині? — запитав граф у берейтора.

Олександр, змірявши Софію з голови до ніг поглядом досвідченої людини, дещо повчально сказав:

— Я, звичайно, не знаю підготовки графині, але відразу сідати на гнідого все ж не радив би. Треба взяти у мене кілька уроків верхової їзди для вашого ж спокою.

Станіслав з усмішкою перевів погляд на Софію. Він був майже впевнений у реакції грекині на необережне зауваження Олександра. Але Софія була спокійна.

— Сідлайте коня, Олександре, — графиня кокетливо поправила свій капелюшок, підійшла до коня, погладила його морду, потріпала гриву.

— Тільки прошу вас: ніяких різких рухів, виконуйте, будь ласка, всі мої команди, — схвильовано вимовив берейтор.

Олександр допоміг Софії піднятися на коня. А далі… Далі почалася прекрасна вистава. Кінь одразу прийняв свою нову господиню і став беззаперечно підкорятися їй. Зробивши кілька кіл у манежі, Софія пришпорила коня і вискочила у відчинені ворота. Станіслав передбачив це і злетівши на свого коня, помчав за графинею. Третім з манежу вискочив переляканий не на жарт берейтор. Утім, незабаром він заспокоївся, побачивши, як майстерно тримається в сідлі графиня. Після прогулянки Софія збуджено запитала:

— Яка кличка у цього дива?!

— Вітер, графине.

— Дуже точне визначення!

На початку березня 1796 року до Тульчина до графа Станіслава Потоцького прибув з Петербурга генерал-ад’ютант Тищенко.

— Велінням її величності Катерини ІІ до вас завітає фельдмаршал Суворов, командуючий Південною армією. Свою штаб-квартиру Олександр Васильович вирішив розмістити, з вашого дозволу, графе, тут, у Тульчині, — повідомив високий гість.

Найменше Станіславу хотілося бачити у себе цю людину, що влаштувала бійню при взятті передмістя Варшави Праги: кров мирних жителів лилася рікою, а грабежі тривали день і ніч. Але не послухатися імператриці він, звичайно ж, не міг. З другого боку, квартирування військ повинно було принести як солідний прибуток і прекрасний ринок збуту провізії і коней, так і втрати орних земель, що використовуються для навчань.

— Знаючи дивацтва фельдмаршала, я не пропоную йому зупинитися у своєму палаці, — відповів граф. — А ось старий палац якраз підійде.

— Я можу його оглянути?

— Безумовно. Даю вам у помічники управляючого.

Оглянувши старий палац, генерал-ад’ютант доповів, що будівля його повністю влаштовує, тільки він просить дозволу винести всі зайві меблі з майбутніх покоїв фельдмаршала.

— Так-так, звичайно, стіг сіна для графа Суворова ми підготуємо, — в’їдливо мовив Потоцький.

Через кілька днів у палаці був прийнятий і сам фельдмаршал. Він стрімко вбіг до вітальні і низько, як блазень, уклонився Потоцькому та Софії.

— Здрастуйте, генерале, — звернувся Суворов до графа Станіслава. — Я правильно назвав ваше звання? От тільки не пам’ятаю, в яких боях ви його отримали.

— Залиште ваші шпильки, фельдмаршале. По-перше, ви не в Петербурзі, а по-друге — краще отримувати звання в мирний час, ніж за кров мирних жителів, видаючи це за військові подвиги, — не втримався від гідної відповіді Потоцький. — Нумо краще говорити про справу, яка вас сюди привела.

Суворов уважно поглянув на графа і ледве стримав себе від подальшої словесної перепалки.

— Де ви збираєтеся розташовувати свої війська? — після паузи запитав Станіслав.

— Для вирішення цього питання мені потрібно провести рекогностування місцевості.

— Ми з графинею запрошуємо вас харчуватися тут, у палаці.

— Дякую, графе, але ваш розпорядок дня мене зовсім не влаштовує: коли ви обідаєте, я вже волію готуватися до нічного сну.

— Як вам буде завгодно, пане. Тоді прошу до мого кабінету — вирішити питання постачання у війська продовольства, одягу і всього іншого. Дуже прошу навести порядок з оплатою, бо з листа, отриманого з Ковеля, знаю, що ваші інтенданти не тільки затримують оплату за продовольство і фураж, а ще й мародерствують, збиваючи замки на коморах, забираючи звідти все, що їм потрібно.

— Так, я це знаю, і не сумнівайтеся, графе, порядок буде наведений.

Суворов хоча й оселився у Тульчині, спочатку досить рідко з’являвся у своїх апартаментах. Армія була розкидана, крім Брацлавської, ще й у Вознесенській, Катеринославській, Харківській губерніях і в Таврійській області. Після об’їзду військ Суворов повернувся до Тульчина в невеселому настрої. Відчувалося, що навіть він не очікував побачити такої безрадісної картини.

— Графе, мені потрібна ваша допомога, — звернувся він до Потоцького.

— Слухаю вас, Олександре Васильовичу.

— Треба підняти всіх лікарів і фельдшерів: смертність серед солдат дуже висока. Тут і епідемії, і погане харчування, а особливо — непридатна до використання вода і сирі казарми.

— З лікарями я вам, звичайно, допоможу. Готовий навіть понад норми надати продукти, особливо цибулю і часник. Та й медикаментами потрібними забезпечу, якщо знадобляться.

— Дякую. Я напишу про вас государині.

— Це зовсім не обов’язково, графе.

— І ще. Я збираюся перебратися ближче до військ до Тиманівки. Хоча від Тульчина туди і недалеко, але щодня долати таку відстань мені вже важкувато.

— Я потурбуюсь про те, щоб там побудували пристойний будинок для вас, Олександре Васильовичу.

— Дякую. І останнє — прошу доступу до вашої бібліотеки.

— У будь-який час, графе.

Людвіг Метцель повернувся з Умані сповнений планів і нарочито поважний. Перепочивши після дороги, попросив господарів прийняти його у вітальні.

Як тільки всі зібралися, Людвіг мовчки почав розвішувати на стінах малюнки і креслення (а малювати і креслити інженер умів чудово).

— Прошу вас, підійдіть ближче, панове. Дещо я вже можу показати. Спочатку розповім про водні системи парку. Це як скелет організму. До нього вже прив’язуватимемо все інше. Я зупинився на чотирьох озерах, які сполучатимуться між собою, але розділятимуться греблями. Джерела, яких тут удосталь, підживлюватимуть ці озера. Водну систему парку я вже розробив і покажу її трохи пізніше. Весь комплекс планую розбити на три частини. Район біля двох нижніх озер утворює англійський парк. Поблизу Червоного озера буде закладено французький парк як противага англійському (з рівними доріжками). Головна алея (у грецькому стилі) разом із бічними нагадуватиме герб Потоцьких Пиляву і пройде від ставка до парадного входу палацу. На перетині алей (посередині Трираменного хреста Пиляви) спорудимо круглий басейн із фонтаном. У палаці зробимо оглядовий майданчик для втіхи гостей. Підземний хід приведе з палацу до одного з гротів і до оранжереї англійського парку. Біля Войтовського озера можна буде спорудити невеликий мисливський будиночок і створити мисливські угіддя.

— Плани у тебе, Людвігу, грандіозні. Однак заманливо! — вигукнув граф Станіслав.

— Не відволікатимемося поки на другий і третій етапи (це справа майбутнього). Повернімося до нашого англійського парку.

— Я вирішив назвати його «Софіївкою». Ти не проти, люба?

Софія зашарілася від щастя.

— Я навіть і не мріяла про це, Стасе.

На очах у грекині з’явилися сльози.

— Так, у жінок вияв і радості, і горя однаковий — сльози в їхніх милих оченятах, — Станіслав підійшов до Софії й обійняв її.

— Мені теж подобається така назва. «Софіївка», — повторив Метцель, — звучить дуже романтично. Я продовжу, з вашого дозволу.

— Почекай секундочку, — Станіслав покликав слугу і розпорядився принести вина. — Цей напій додасть фантазії нашим планам.

— Отже, «Софіївка», — усміхнувся інженер, піднімаючи келих старого угорського вина. — Я вже зачарований місцем, яке ви обрали. Знаєте, чого я зараз боюся найбільше? Порушити гармонію, створену природою. Десятки разів я пройшов по всій території майбутнього парку — з різних точок відкривається новий ракурс, нові можливості одного і того ж місця. Відразу скажу: нам необхідний дуже досвідчений садівник з тонким розумінням законів природи. По-перше, потрібно розсадити дерева залежно від їхньої висоти, з різними відтінками листя в різні пори року, виділити або, навпаки, сховати певні композиції, додати їм потрібну освітленість. По-друге, необхідно поєднати англійські газони з квітковими клумбами, створити казкові куточки для прогулянок, відпочинку. Коротше кажучи, виткати весь килим парку, а це — велике мистецтво. Я хочу, щоб ви, потрапляючи до парку навесні, влітку, восени і взимку, знаходили в ньому щоразу що-небудь нове, незвичайне, відчували всю неповторність кожної пори року, щоб паркові композиції володіли вашою уявою.

— Про садівника не хвилюйся, Людвігу, — перебив інженера Станіслав. — Я сьогодні ж напишу листа до Петербурга Вінченцо Бренні, який зараз працює у спадкоємця російського престолу Павла, з проханням порадити і посприяти у виборі садівника.

— Спасибі, графе. А я, з вашого дозволу, разом із вашим листом відправлю метру свій — з малюнками, кресленнями і деякими питаннями.

— Дуже добре! Вирішено. Але ти збирався ще щось розповісти про свої струмки і фонтани?

— Так, — Людвіг наблизився до малюнків. — Вода з верхнього озера в нижнє (поки назвемо їх так) надходитиме чотирма шляхами.

Інженер вказав на чотири блакитні стрічки, що з’єднували два ставки.

— Перший шлях — це наша річка Кам’янка. Вона стане душею, стрижнем парку, звиваючись по поверхні землі, як Стікс у підземному царстві, поки досягне нижнього ставка. Доріжки для прогулянок прокладемо вздовж річки: вони то наближатимуться до неї, то віддалятимуться, то перетинатимуть річку ажурними містками. Це мої думки, але напевно у вас виникнуть і свої ідеї. А я, з вашого дозволу, продовжу. Нижній ставок доведеться споруджувати в кам’яному плато. Я вже замовив вибухівку і механізми для підйому і переміщення кам’яних брил. Два інших шляхи води зійдуться в нижньому ставку у вигляді противаги — фонтана, розташованого посередині ставка, і водоспаду, що падає з високої скелі. Дивлячись із різних точок парку на цю споруду, можна уявити і два наших «я», які перебувають у постійному протистоянні в кожному з нас — це злети і падіння, боротьба добра зі злом. Насправді, графине, це символізуватиме нижнє небо — Тартар і верхнє — Олімп.

— Але тоді, дорогий наш Людвігу, фонтан повинен бити вгору на висоту скелі, з якої падає водоспад, бо цього вимагає легенда. А без потужного насоса це неможливо.

— У тому-то й річ, що не буде ніякого насоса! — збуджено вигукнув Метцель. — Найбільший у Європі фонтан нам допоможе спорудити її величність фізика і ваш покірний слуга, який придумав цю геніальну ідею.

Метцель навіть зашарівся від задоволення.

— Я не знаю, що відчувають поети, вигадуючи потрібну риму, і фізики, відкриваючи новий закон, але особисто я зазнав надзвичайно гостре фізичне задоволення від своєї ідеї з фонтаном. А все дуже просто: вода по трубі з верхнього ставу, розташованого значно вище нижнього, підводитиметься до каменів, а там ми її стиснемо і примусимо вивергатися вгору.

— Мені складно це уявити, але ви так натхненно розповідаєте, що не повірити вам просто неможливо, — усміхнулася Софія.

— Унизу, під водоспадом, як і належить Тартару, лежатимуть повергнуті Зевсом титани і чудовиська, переможені олімпійськими богами, а далі гроти — притулок богів. (Ми не дамо пропасти жодному каменю, вирубаному з плато для спорудження нижнього ставка!) А одному з гротів я вже придумав назву і навіть намалював його.

— Ось як! — вигукнула Софія. — Цікаво-цікаво.

Метцель розгорнув папір. На ньому був зображений грот, освітлюваний зверху пучком світла. Розходячись конусом, воно висвічувало фігуру людини, що застигла над невеликим прямокутним дзеркалом води.

— Лівіше від майбутнього водоспаду ми виявили джерело. Вода в ньому не просто чиста, мені здається, вона лікувальна. Я надіслав зразки води до Європи на дослідження і сам маю намір у найближчі дні провести хімічний аналіз. Якщо мої припущення виправдаються, доступ до джерела потрібно буде обмежити. А назвемо ми його гротом Нарциса. Нарциса, який, милуючись собою, застиг над водним дзеркалом і перетворився на кам’яну статую.

— Мені подобається, — підтримав ідею Станіслав і поглянув на Софію.

— Невже все це можна втілити в життя? — тихо запитала грекиня.

— Я ще не показав усі схеми майбутнього парку, графине. Ви забули запитати, як вода потрапить до водоспаду.

— Я не хотіла вас перебивати, Людвігу.

— Розміщуючи Тартар, долину Титанів, а потім і Елізіум на поверхні землі, я побачив брак якогось натуралізму підземного царства, так мальовничо описаного вами, графине. Я довго думав і виконав це, здавалося б, нездійсненне завдання. Вода піде під землею, але не по трубі, а тихим потоком по тунелю. Це буде наш Ахеронт. Ви сідаєте в гондолу і потрапляєте до печери або підземелля. Темрява поступово згущується, і ось світло зникає зовсім. Чути тільки звук крапель, що падають зі стелі печери, плескіт води і скрегіт жердини, якою відштовхується гондольєр. Зір загострюється, але погляду нічого вихопити — навколо непроглядна темрява. Раптом удалині з’являється рятівний промінь світла, але це — обман. Це всього лише світловий колодязь, що на мить подарував надію. Таких колодязів буде декілька. І коли ви почнете благословляти небо в надії вирватися з ув’язнення, несподівано виринаєте з темряви до рятівного містичного озера, залитого сонцем. Це дивовижне, чарівне Ахерусійське озеро, з якого два шляхи: або до водоспаду і до Тартару, або до озерної пристані і до Елізіума.

— Людвігу, я в захваті! — вигукнув Потоцький, переходячи на «ви» зі своїм ад’ютантом. — Те, що ви пропонуєте, чудово!

— Графе, але я ще не закінчив! Аплодувати рано, — поважно відповів Метцель. — Між іншим, є певний плюс у тому, що ви доручили проектувати і будувати парк інженеру. У мене виникло ще кілька задумів.

— Слухаємо тебе уважно.

— Я хочу створити у вашому парку два незвичайних грота — акустичний і оптичний.

Метцель лукаво поглянув на Станіслава та Софію.

— Це буде парк, населений героями давньогрецьких міфів, чи підручник з фізики? — сміючись, запитала Софія.

— Одне іншому не перешкода. В акустичному гроті за допомогою труб і порожнеч буде створена спеціальна камера, в якій при різному напорі води можна імітувати і шум моря, і рик лева, і гуркіт грому. Тому його можна назвати Левиним або Громовим гротом.

— Ні, ми його назвемо гротом Каліпсо, — запропонувала Софія. — Німфа Каліпсо жила у прекрасному гроті і надала притулок Одіссею, який потрапив у катастрофу. Мавка обіцяла йому безсмертя, якщо він одружиться з нею, але Одіссей мріяв повернутися до своєї рідної Ітаки. Шум моря, що доносився до грота, вабив його, і якось він зізнався прекрасній Каліпсо, що повертається на батьківщину. Мавка не утримувала Одіссея, зібрала в дорогу і попрощалася з ним. Попутний вітер підхопив пліт Одіссея, і незабаром той досяг берегів острова Ітаки.

— Гаразд, — погодився Людвіг.

— Я дивлюся, ви непогано доповнюєте одне одного, — усміхнувся Станіслав. — Ну а другий грот?

— Другий ми точно назвемо або гротом Аристотеля, або гротом Плінія. Більше двох тисячоліть тому давньогрецький філософ Аристотель писав, що за зірками можна спостерігати вдень з глибокої печери. А трохи пізніше римський вчений Пліній повторив цей висновок, замінивши печеру колодязем. Я в цьому не зовсім упевнений, бо недавно в Умані опустився в тридцятиметровий колодязь, але зірок не побачив — може, глибина була недостатньою, а може, діаметр колодязя не відповідав потрібному. Але я ще поекспериментую.

— Це так романтично! Уявляєш, Стасе: в яскравий сонячний день ми з гостями спускаємося до підземелля і показуємо їм цілу пригорщу зірок у небі. А небо розміститься прямо на верхівці глибокого колодязя! Людвігу, ви — молодчина, дайте я вас розцілую.

— Ну от, я так і знав, — «грізно» вимовив Потоцький. — Творчий союз поступово перетворюється на любовний.

Метцель трохи зніяковів.

— Ну, гаразд, ти справді заслужив поцілунок найвродливішої жінки Європи.

Софія поцілувала Людвіга, а той з незворушним виглядом мовив далі:

— Залишилося розповісти про четверту блакитну стрічку води, яка витікає з верхнього ставка. Її вода надходитиме по трубі до басейну, побудованого на невеликому півострові біля водоспаду. Мені здається, там потрібно спорудити величний фонтан Посейдона. Проект повністю ще не визрів у мене в голові, але головне — закласти таку можливість технічно, а потім ми реалізуємо будь-яку ідею. Ось, здається, і все, — закінчив Людвіг і підняв свій келих.

Якось червневого ранку, заздалегідь домовившись зі Станіславом прогулятися верхи, Софія не вийшла до сніданку. Стурбований граф негайно піднявся до своєї коханої.

Софія лежала в ліжку й усміхалася.

— Уставай, моя лінивице, мало того, що ти проспала сніданок, проспиш усю красу літнього ранку.

— Ні, коханий, я зовсім не проспала сніданок — у мене зник апетит, і для цього є дуже вагомі причини.

— Цікаво, що могло змусити мою кохану жінку відмовитися від ранкової прогулянки?

— Я можу тобі сказати це тільки на вушко.

Станіслав обійняв Софію і прошепотів:

— Слухаю тебе, моя богине.

— Твоїй богині Бог послав дитинку, і сьогодні вона вперше дала про себе знати, — Софія притиснула руку Станіслава до свого живота. — Судячи з поведінки, це буде дівчинка, і вона сама хоче передати привіт своєму таткові. Станіслав відчув легке тріпотіння під своєю рукою. Від щастя граф підхопив Софію на руки і закружляв.

Прогулянки верхи довелося тимчасово припинити. Майбутні батьки вибрали ім’я для дочки. Фактично без суперечок вирішили назвати Оленою.

Маля народилося наприкінці жовтня і відразу стало улюбленицею не тільки батьків, а й дітей як Софії, так і Жозефіни.

В один із похмурих осінніх днів до Потоцького прибув кур’єр з депешею. Граф неспішно розкрив конверт і раптово зблід. Потім різко підвівся і рішуче попрямував до свого кабінету. Почекавши кілька хвилин, Софія, насилу стримуючи хвилювання, побігла слідом за ним.

— 6 листопада раптово померла імператриця Катерина II, — Станіслав передав Софії депешу. — Новина конфіденційна, від моїх друзів. І поки немає офіційного повідомлення, не поширюватимемо цю звістку.

— Я не любила імператрицю, втім, які вона мене, хоча час від часу і надавала мені деякі знаки уваги.

— Моє ставлення до неї також було неоднозначним: захоплення її прогресивними поглядами і діяннями, великодушним відношенням до моєї сім’ї змінило розчарування, якщо не сказати більше, коли вона вступила в змову з австрійцями та пруссаками при розділі Речі Посполитої.

— Але тепер при владі буде великий князь, а у вас із ним, наскільки я знаю, приємні стосунки?

— Так, я знайомий з Павлом та його дружиною вже п’ятнадцять років, навіть інколи листуюсь із ним. Свого часу я рекомендував Павлу Вінченцо Бренну, і спадкоємець залишився задоволений архітектором і кілька разів дякував мені. Але тепер, коли у нього з’являться турботи значно важливіші, ніж будівництво палацу, великий князь навряд чи згадає про мене. Втім, я і не претендую на це.

Але Потоцький помилявся. Незабаром з Петербурга прийшло циркулярне повідомлення про вступ на престол Павла І із повелінням прийняти присягу, а слідом за ним і лист, написаний генерал-прокурором князем Куракіним, в якому той повідомляв, що імператор присвоїв графу Станіславу Потоцькому звання генерала від інфантерії і запрошує його в будь-який зручний момент відвідати Петербург, де государ буде радий бачити графа.

Нарешті, в січні 1797 року до Тульчина прибув імператорський фельд’єгер, що доставив Потоцькому маніфест про майбутнє коронування імператора Павла та запрошення взяти участь у цій церемонії, призначеній на квітень 1797 року.

«По вступу нашому на прабатьківський наш імператорський престол, — оголошував імператор в маніфесті, — ми першим обов’язком вважаємо принести жертву подяки Всемогутнього, що володіє царствами людськими, і наслідуючи з достойною подякою прикладам древніх царів ізраїльських, потім православних грецьких імператорів, також благочестивих предків наших самодержців Всеросійських і інших християнських государів, сприяти новій заставі благодаті Господньої покладанням на себе корони і священішим миропомазанням, припускаючи, за образом тих же грецьких православних та інших християнських володарів, удостоїти коронування і нашу люб’язну дружину Імператрицю Марію Федорівну, що з Божою допомогою в першопрестольному нашому граді Москві в квітні наступаючого 1797 здійснитися має».

— Збиратимемося до Москви, — оголосив своє рішення Софії Станіслав. — Павло дуже любить церемонії, а церемонія коронації, вважай, найголовніша в його житті. Та й засиділися ми з тобою на одному місці, кохано.

— Ти маєш рацію, відмовляти коронованій особі не зовсім пристойно, до того ж ми з тобою, Стасе, ще такі молоді, і пристрасть до подорожей у нас не вичерпалася. А я ще ніколи не бувала в Москві.

— Мене там чудово приймали. У той час, коли ми з тобою були в розлуці, і лише листування скрашувало наше розставання, мене запросив до свого Останкіна граф Шереметєв. І хоча мені було не зовсім з руки їхати до Тульчина через Москву, я був не в змозі відмовити йому. Граф Шереметєв напередодні закінчив будівництво свого театрального палацу, і на кінець липня планувалося його урочисте відкриття.

— І як?

— Граф Микола Петрович зустрічав мене гарматною пальбою і роговою музикою.

— Я не про зустріч питаю, — усміхнулася Софія. — Вам, чоловікам, аби з гармат постріляти — просто обожнюєте зовнішні ефекти.

— А про що ж ти хотіла дізнатися? — образився Потоцький.

— Ти, здається, говорив про театр.

— О театр! Театр граф відбудував чудовий! Щоправда, він нічим не перевершує наш тульчинський, але це і зрозуміло — адже і там свою руку доклав наш вельмишановний Бренна. Сам палац повністю дерев’яний, від стін до колон. Але так майстерно оштукатурений, що справляє враження кам’яного. А колони всередині зали взагалі зроблені з картону, але розписані під мармур.

— І що, там усе несправжнє?! — здивувалася Софія.

— Не зовсім так, дорога. Театральні машини справжні, і дуже добрі. Граф виписав їх з Парижа. Так що в цьому він хоч і не обійшов мене, але все одно молодець.

— А трупа?

— Трупа повністю складається з кріпаків графа. А до своєї головної актриси — до речі, досить вродливої і талановитої дівчини — граф, по-моєму, нерівно дихає. Утім, може, мені це і здалося. А коли я виїжджав, Микола Петрович наказав усю дорогу від садиби до Москви висвітлювати смолоскипами і палаючими бочками зі смолою.

Наприкінці лютого до палацу Потоцьких несподівано прибув Суворов.

— Ось, графе, приїхав з вами попрощатися.

— Ви вже вирушаєте до Москви на коронацію?

— Ні, куди там! Отримав від імператора повну відставку. Їду до своїх кобринських сіл.

— Я здогадуюсь, що причиною тому послужила ваша непокора Павлу Петровичу.

— Швидше за все так. Я старий солдат, і переучувати мене пізно. Але історія нас розсудить, — підморгнув Потоцькому Суворов. — Дякую за прийом і турботу. Прощавайте.

Від’їзд до Москви призначили на початок березня. Станіслав вирішив узяти з собою двох синів — дванадцятирічного Жерослава і десятирічного Станіслава.

— Чоловіки повинні звикати до таких подій, — пояснив своє рішення граф.

— А що робитимемо з нашими крихітками? — запитала Софія.

— У Росії в цей час ще дуже холодно, та й бездоріжжя страшне. Не ризикуватимемо, залишимо їх у Тульчині.

— Може, хоча б перевеземо їх до Умані, — попросила Софія. — Так вони з нами побудуть довше, і коли повертатимемося, побачимося з ними раніше.

— Я не заперечую, хоча один день нічого не вирішує.

Усю дорогу до Умані Котуля і Ніколюшка провели в кареті Софії і Станіслава. П’ятимісячна Хеленка з годувальницею їхала в іншій кареті. Сини вже підросли, все навколо сприймали з інтересом, і батькам доводилося постійно відповідати на їхні нескінченні питання. Звичайно, не обійшлося і без виховних окриків — аж надто спритними були малюки.

Але коли настав час розставання, діти несподівано притихли, а потім заплакали, не бажаючи відпускати батьків. У Софії защеміло серце. Недобре передчуття охопило її, нудота підступила до горла. Але вголос графиня нічого не сказала, намагаючись відігнати від себе важкі думки.

Москва зустріла наших мандрівників сильними морозами. І хоча у Софії було три шубки, Станіслав умовив її купити ще одну. Розкішна шуба з чорного соболя настільки йшла грекині, що втриматися від покупки було просто неможливо. Станіславу теж було приємно і почесно зробити цю покупку — соболь завжди вважався символом розкоші і багатства. Софія, як і раніше, була прекрасна, і хоча місто готувалося до коронації імператора Павла, наша пара на час затьмарила цю подію. Потоцькі зі своїм численним почтом зняли пристойний будинок на Тверській.

15 березня Павло І зупинився біля Москви в Петровському шляховому палаці. В’їзд імператора до Москви був призначений на Вербну неділю, 29 березня. Сама коронація повинна була відбутися 5 квітня, на Великдень.

— Павло хоче підкреслити божественність царської влади, — Станіслав похитав головою.

— Схоже, недарма свій в’їзд до Москви він призначив на день входу Христа до Єрусалима, а коронацію — на день Великого Воскресіння: хоче показати свою наближеність до Бога, — додала Софія.

— На жаль, кохано, в церемоніальному кортежі візьму участь я один, без тебе. Імператор сам в’їжджатиме верхи на коні і побажав, щоб чини, які його супроводжуватимуть, також були верхи.

— Він здорово ризикує, адже багато хто з придворних вважають за краще їздити в кареті і невпевнено тримаються в сідлі.

— Але ти не переймайся: з вікон нашого маєтка буде чудово видно всю церемонію в’їзду імператора, та й у теплі спостерігати приємніше, ніж на холоді.

— Це виключено, Стасе. Я неодмінно повинна взяти участь у цій ході. Врешті-решт, нова шубка не може в цей день припадати пилом у шафі.

Софія грайливо поглянула на свого коханого.

— Це, звичайно, головний аргумент, — засміявся граф Станіслав. — Я зовсім не врахував, що у тебе в кишені покер. До речі, серед гостей Павла буде Станіслав Август. Імператор наказав підготувати для нього маєток генерал-губернатора на Тверській, неподалік від нашого будинку.

— Скільки ж років нашому колишньому королю?

— По-моєму, 65. Хоча, може, я і помиляюся на рік, не більше.

29 березня, незважаючи на сильний мороз, жителі Москви висипали на вулиці і зайняли місця вздовж усієї дороги, на балконах і навіть на дахах будинків від Петровського палацу до Німецької слободи, куди повинен був проїхати Павло зі своїм почтом. Станіслав Потоцький у генеральському мундирі виступав попереду імператора у товаристві знатного дворянства. Софія їхала в кареті з гербом Потоцьких, за каретами статс-дам, камер-фрейлін і гофмейстерин. П’ять нових тріумфальних арок були побудовані до приїзду імператорської родини, а старі відреставровані. В’їзд імператора до міста супроводжувався церковними дзвонами у всіх храмах і пальбою із 71 гармати.

Як і припускав граф Потоцький, процесія раз у раз зупинялася: придворні чини, не справляючись з управлінням кіньми, втрачали свої ряди, вносячи плутанину у рух усього ескорту. А декількох франтів, легко одягнених (щоб покрасуватися перед дамами), після прибуття до Слобідського палацу знімали з коней закляклими.

Коронація відбулася 5 квітня, у Великдень. Павло Петрович дуже довго чекав цієї події. Як він мріяв про цей день, будучи стільки років в опалі у своєї матері! Він розробив до найдрібніших подробиць сценарій не тільки цього дня, а й усіх подальших. Він один знає, як керувати цією країною, він один розуміє, що потрібно його бідному народові. Тисячі прочитаних книг, численні суперечки з дружиною Марією Федорівною — усе це привело його до логічного розуміння подальшого життя. Він знав, що прихильників корінних перетворень (як він вважав) у нього поки небагато, але все буде настільки просто і ясно, що вони обов’язково з’являться. А поки…

На коронації, що проходила в Успенському соборі, імператор був у військовому мундирі зі шпагою, в напудреній перуці з косичкою. Софія та Станіслав отримали спеціальні запрошення і перебували неподалік від імператора. Після читання Євангелія архієреї винесли далматик з малинового оксамиту і наділи його поверх мундира Павла І.

— Ого, — тихенько вимовив на вухо Софії Станіслав, — у далматик (опліччя) вбирали імператорів Священної Римської імперії і французьких королів під час коронацій. І ще Христос на іконах зображується у далматику.

Поверх далматика на плечі імператора накинули порфіру — плащ із багряного шовку, підбитий хвостатим горностаєм. Граф Безбородько виніс корону, яку Павло сам надів на себе. Почалося вінчання на царство, яке проводили новгородський митрополит Гавриїл і московський митрополит Платон. Потім імператор, сидячи на престолі, закликав до себе імператрицю. Марія Федорівна опустилася перед ним на коліна. Павло зняв із себе корону, доторкнувся нею до голови Марії Федорівни, а потім поклав на голову дружини малу корону.

Після чину коронування Павло прочитав маніфест про престолонаслідування, згідно з яким влада передавалася спадкоємцям по чоловічій лінії і тільки за їх відсутності — жінці-спадкоємиці.

Після церковного торжества в Кремлі відбувся військовий парад, яким командував сам Павло І.

На третій день після коронації Станіслав та Софія отримали запрошення до Кремля — Павло І приймав вітання.

Знаючи пристрасть імператора до архітектури, Станіслав заздалегідь виписав з Італії кілька рідкісних книг і альбомів, яких, як він сподівався, у Павла не було.

Софія дуже хвилювалася: завтра вона виходила у світ незрозуміло в якому чині. Точніше, в чині коханки та матері незаконнонароджених дітей графа Станіслава Потоцького. Вона розуміла, що будуть засуджуючі погляди, навіть спроби образити, але Станіслав заспокоював її як міг. Але ж і йому було непросто.

Потоцький вирішив іти на прийом у військовому мундирі, а от Софія довго вагалася, який наряд їй одягнути. Зрештою, увійшовши до кімнати Софії, граф завмер у захваті. Поверх сукні з глибоким вирізом на грудях була одягнута накидка з хутряним коміром. Вона була настільки витончена, що створювала єдиний ансамбль із сукнею. Своє розкішне кучеряве волосся Софія обвила світлим шарфом, як тюрбаном. Волосся, падаючи на хутряний комір, ніби сперечалося: що гарніше? Софія зловила захоплений погляд Станіслава, усміхнулася і ласкаво звернулася до нього:

— Залишилася маленька деталь, mon ange. Тобі належить вибрати, що прикрасить прекрасну шийку твоєї коханої.

— Я, право, в розгубленості, Софі. Таку шию потрібно прикрашати тільки поцілунками.

— Хитрун, ти вправно вийшов з непростої ситуації. Ваші слова, графе, змушують мене забути про прийом у Кремлі і запропонувати вам докладніше показати цей вид прикрас, а вже поверх них я одягну коштовності.

— Із превеликим задоволенням, графине.

У Кремлі в глибині величезної зали Станіслав та Софія побачили імператора з імператрицею, а поряд з ними — колишнього короля Речі Посполитої Станіслава Августа.

— Генерал Потоцький із синами і графиня де Вітте!

Усі четверо пройшли через усю залу під пильними поглядами придворних, що стояли уздовж стін.

— Ми щасливі знову бачити вас, графе, — почули вони голос Павла.

— А з вами, графине, ми востаннє зустрічалися, здається, в Таврійському палаці. Виглядаєте ви розкішно — кохання завжди перетворює жінку на красуню, — імператриця Марія Федорівна навмисно згадала про Таврійський, щоб підкреслити, що там Софія була з іншим кавалером.

Софія підвела голову і побачила по обличчю Павла, що ця згадка була неприємнішою імператору, ніж їй самій.

Після привітань та вручення подарунків Станіслав із синами і Софія відійшли до натовпу придворних.

Павло І нахилився до Станіслава Августа і запитав:

— Вітте… Здається, він перебуває у нас на службі генералом?

— Так, він після батька спадкоємно отримав начальство над Кам’янецькою фортецею. І цей обов’язок виконав сумлінно. До того ж, користувався славою вправного інженера.

— А потім він став рогоносцем цієї красуні панни Вітте?

— Так, ваша величносте.

Через тиждень після коронації Софія захотіла додому.

— Станіславе, милий, я так скучила за нашими дітьми!

— Софі, потерпи ще трохи. Граф Шереметєв влаштовує велике свято у себе в Останкіні під Москвою і запрошує весь двір.

— Гаразд, але дай слово, що наступного ж дня після свята ми вирушимо до України.

— Я не даватиму слова, дорога, адже і сам скучив не менше за тебе.

Кортеж із гостями (їх налічувалося більше трьохсот) наближався до Останкіна. Микола Петрович Шереметєв обіцяв Павлу І продемонструвати щось незвичайне, тому всі перебували в передчутті цього дива.

Граф Шереметєв особисто зустрічав імператора в кількох кілометрах від маєтка.

— Ваша величносте, залишилося зовсім небагато, палац — за цим гайком.

— Але чому дорога, що веде до палацу, така вузька? — невдоволено спитав імператор. — Боюся, царський поїзд відчуватиме незручності при під’їзді. Адже ви, графе, напевно, не приймали ще у себе такої кількості гостей. Та і з архітектурної точки зору (а ми, повірте, розуміємося на цьому) потрібен просторий в’їзд, що підкреслює красу і велич палацу.

— Винний, ваша величносте, — потупив очі Шереметєв. — Спробую виправити цей недолік.

— Раніше треба було думати, графе.

Граф Шереметєв змахнув рукою, і як за помахом чарівної палички, дерева вздовж дороги почали падати, розширюючи в’їзд. Погляду гостей несподівано відкрилася чудова панорама палацового ансамблю. Тільки тепер усі побачили, що біля кожного дерева стояла людина, а самі дерева були заздалегідь підпиляні.

— Здивував, Миколо Петровичу, здивував. Навіть, я б сказав, захопив, — від душі розсміявся Павло.

— А я так злякалася, — шепнула Софія Станіславу.

— Думаю, це не остання вигадка графа. Микола Петрович дуже любить усілякі перетворення. Головне, mon bon ami, ти побачиш у театрі.

Гордістю графа Шереметєва був театр. Невеликий, але затишний, він уміщував близько трьохсот глядачів. У цей вечір ставили оперу «Самнітські шлюби» (п’єсу не нову, яку вже багато разів грали на сцені).

— Усе тут вражає! — захоплено вимовила Софія.

— Тим не менш, тут багато бутафорського.

— І в ролі Еліани теж кріпосна?

— Я тобі скажу більше — це фаворитка графа Шереметєва Парасковія Жемчугова.

— Жемчугова?

— Узагалі-то вона Ковальова, але граф вирішив дати всім своїм акторам псевдоніми за назвами дорогоцінних каменів. От і вийшли Алмазова, Гранатова, Ізумрудов. А Парасковію він мріє зробити своєю дружиною.

— Ну що ж, коханню не накажеш, — зітхнула Софія і притулилася до плеча Потоцького.

Граф Шереметєв таки зміг здивувати своїх гостей ще раз. Після закінчення вистави господар влаштував бенкет в Єгипетському павільйоні. Не минуло й години, як граф запропонував усім повернутися до театральної зали. Ефект був таким, які очікував Шереметєв — загальне захоплення. Театральна зала перетворилася на величезну бальну залу. Незбагненним чином зникла сцена, змістилися колони, стіни розсунулися, а то й зовсім зникли, кришталева люстра опустилася, і навіть підлога вирівнялася, хоча ще недавно партер був нижче сцени.

Софія та Станіслав читали в очах багатьох запрошених німе запитання: «Як це все могло статися?» І хоча Потоцькому не потрібно було у себе в Тульчині робити такі перетворення (місця вистачало і для театру, і для банкету, а вже бальна зала була побільше цієї), тим не менш і вони з Софією були здивовані. Потоцький чудово уявляв, на що здатні театральні машини. У нього в палаці вони могли в лічені хвилини змінити сцену до невпізнання.

Уся дорога назад до Москви була висвітлена палаючими смоляними бочками.

Наступного дня почалися збори додому, до України. Несподівано Станіславу доповіли, що прибув гонець з Умані. Весь заляпаний брудом весняних доріг, з червоними від недосипу очима, кур’єр усім своїм виглядом не віщував нічого доброго.

Граф швидко розірвав конверт і почав читати листа. Очі його відразу наповнилися сльозами.

— Стасе, що трапилося? — не намагаючись стриматися, скрикнула Софія. — Щось із дітьми?

Станіслав ствердно кивнув головою. По його погляду Софія зрозуміла, що сталося найстрашніше.

— Хто? — закричала вона. — Хеленка?

Граф мовчав.

— Костуся?

Страшна тиша зависла в кімнаті.

— Ніколюшка? — нервове напруження Софії досягло межі.

Граф, подолавши себе, прошепотів:

— Усі троє.

У Софії попливло перед очима, і вона непритомна звалилася на підлогу…

Розділ 19. Порожнеча й відродження

(1797–1799)

Якщо вам доведеться побувати в Умані влітку, обов’язково зупиніться тут на два-три дні. І не тільки для того, щоб детальніше познайомитися із «Софіївкою», поблукати її затишними куточками. Для контрасту можна погуляти по старій частині міста, зазирнути до охайних садиб, покуштувати у гостинних господарів полуниці з вершками, білої черешні, соковитих стиглих зелених слив. А якщо ви сподобаєтеся господареві, він обов’язково протопить для вас лазню, і коли вже не вистачатиме повітря, принесе холодного бурштинового уманського пива, і обов’язково з раками. Пиво додасть апетиту, і тут у свої права вступить господиня — холодний борщ у тіні крислатого горіха остаточно занурить вас у лоно спокійного українського сільського життя.

Граф Станіслав розумів, що врятувати, вилікувати Софію може тільки спілкування з людьми. Причому не з їхнього кола, де лунатимуть тільки жалісливі промови і співчутливі вигуки, а з простими людьми, що століттями зазнавали подібних втрат і були здатні своєю мудрістю привнести спокій у кожну душу.

Після приїзду з Москви Станіслав із Софією відразу переїхали до Умані. Там не було такого шикарного палацу, як у Тульчині, проте затишний одноповерховий дерев’яний будинок з мезоніном налаштовував на спокій. А прогулянки в невеликому англійському садку за будинком повертали до внутрішньої гармонії, єдності з природою.

У ці дні і Станіслав, і Софія зрозуміли, наскільки вони потрібні одне одному. Софія жіночою інтуїцією відчувала: незважаючи на те, що Станіслав намагався підтримати її, сам він потребував опіки не менше за неї. М’який, добрий і чутливий, він страждав не тільки від того, що не зміг запобігти біді, а й через недостатню, як йому здавалося, увагу до себе коханої жінки.

Майже весь час Софія та Станіслав проводили разом: вранці — прогулянки верхи, обідали часто в оселях простих уманців, а вечорами довго блукали по парку при запалених ліхтарях.

— Мені так легко і спокійно з тобою, коханий. Спасибі, що привіз мене сюди. Щастя — усвідомлювати, що тебе палко кохають. І у відповідь мені хочеться розкрити тобі, Стасе, всю пристрасть мого кохання до тебе.

Станіслав обняв Софію за плечі.

— Так, люба моя, тільки кохання може заспокоїти наші безжальні думки про пережите. Я дуже хочу бачити тебе знову веселою, як раніше, тоді й мою душу наповнить радість. Готовий виконати будь-яке твоє бажання, аби усмішка знову з’явилася на твоєму прекрасному обличчі.

Його щирі, від чистого серця слова не могли не розчулити гарячу натуру грекині. Знову вони проводили ночі в пристрасних обіймах, гарячих поцілунках, виконували будь-які примхи, доставляючи один одному найвищу насолоду. Чарівні нічні години пролітали непомітно, так що майже не залишалося часу для сну, проте вранці ні Станіслав, ні Софія не відчували втоми.

Жоден лікар у світі не зміг би так швидко повернути до повноцінного життя убитих горем батьків, як це зробило кохання, яке не тільки не притупилося від випробувань, а навпаки, стало сильнішим.

«Софіївка» після зими почала набувати чіткіші обриси. Котлован для нижнього ставка був майже готовий. Майбутній парк манив до себе можливостями, що відкривалися для творчості. Граф Потоцький стримав слово: на допомогу Метцелю прибув садівник, німець Олива. Дещо неспокійний, він увесь час перебував у русі, в пошуку несподіваних рішень. Спілкувався не тільки з Людвігом, постійно роз’їжджав по маєтках Потоцького, розмовляв із селянами, вишукував якісь рослини, перевіряв ґрунт і весь час щось буркотів під ніс.

— Людвігу, — звернулася якось до Метцеля Софія, — дотепер мені здавалося, що значна частина життя нашої родини ще попереду. Але смерть дітей… Перше кохання Станіслава — Гертруда… Я вважаю, буде правильним, якщо в майбутньому парку знайдеться місце і для історії нашої родини.

— Я зрозумів вас, графине. Мені необхідно це обміркувати.

Через тиждень Метцель прийшов із папкою креслень. По його зосередженому обличчю Софія здогадалася, що тиждень, узятий на роздуми, інженер використав недарма.

— Графине, — урочисто почав Метцель, потім глянув у бік Потоцького, вклонився і додав, — ваша світлосте! Я спробував виконати ваше прохання, графине, і якщо те, що я зараз покажу, ви приймете, я буду дуже щасливий, бо вже давно вважаю себе членом вашої родини. Куточок пам’яті чи філософських роздумів (називайте його як хочете) я вирішив розмістити поруч з Елізіумом: тиха річка, не привертаючи нічиєї уваги, несподівано натикається на два камені, розділяючись на три частини. Три струмочка, як три сльози матері, падатимуть униз у мовчазній тузі — це пам’ять про трьох передчасно померлих дітей. Поруч буде споруджена усічена колона — символ перерваного життя. Мені навіть більше імпонує порівняння з недогорілою свічкою. Неподалік розташується композиція з трьох каменів: бездиханна дівчина, схилений над нею убитий горем юнак і подушка — причина смерті дівчини.

Метцель показав малюнок. Граф Потоцький узяв його, уважно поглянув спочатку на аркуш паперу, потім на Метцеля і мовчки обняв інженера.

— І все-таки я вважаю, що наш парк повинен залишити нащадкам не тільки пам’ять про передчасно померлих, а й повну історію родини Потоцьких. Тому вище усіченої колони пропоную висадити шість берестів як символ продовження роду Потоцьких. І хай двоє ваших синів вже пішли до іншого світу, я вірю, що мені доведеться посадити ще кілька цих чудових дерев, як тільки у вас знову народяться сини. Не забув я і дочок, графе. Дівчатка завжди були джерелом життя. Тому неподалік від грота Нарциса буде переливатиметься на сонці фонтан із семи струменів — за кількістю ваших дочок із Жозефіною. Залишилося тільки увічнити вас із Софією у цьому творінні. Алея сподіваюся, що ваше довге життя надасть не один привід залишити про вас пам’ять як серйозну, так і жартівливу.

— Людвігу, я навіть уявити не могла, що все можна вирішити так геніально просто. Спасибі вам.

Якось наприкінці літа Софія, лягаючи спати, тихенько шепнула Станіславу:

— Схоже, Метцель — наш щасливий пророк.

— У якому розумінні, дорога?

— Я вагітна і дуже хочу, щоб наш інженер висадив ще один берест.

Потоцький підхопив дружину й у захваті закружляв її.

— Усе, тепер з подвоєною силою домагатимуся розлучення із Жозефіною. Ти знаєш, mon ange, я відчуваю деяку провину за смерть наших дітей. По суті, вони були незаконнонародженими, бо наш союз досі не узаконений. Я розумію, що не варто так думати, але, можливо, Господь не побажав прийняти їх у цьому світі. Злотницький зараз у Петербурзі і повинен використовувати всі свої дипломатичні можливості, щоб виграти нашу справу. Я сьогодні отримав від нього листа, в якому він повідомляє, що Жозефіна дуже «подружилася» із Шуазелем де Гуфьє і вже близька до позитивного вирішення питання про розлучення.

— Напевно, не зовсім щиро пролунає з моїх вуст, але я бажаю їй тільки щастя.

Через кілька днів, як завжди після сніданку, слуга приніс свіжу пошту. Крім численних журналів і газет із Парижа, Відня, Варшави, Берліна і Києва, Станіслав отримав листа від Жозефіни, а Софія — від Йозефа де Вітте.

— У Жозефіни дві проблеми, — вимовив Станіслав, відклавши листа. — Але рішення у них одне — гроші.

— Які ж проблеми?

— Наша донька Вікторія виходить заміж.

— Але це ж приємна подія!

— Загалом так, але ти ще не знаєш, за кого.

— Тепер я і коханець Жозефіни граф Шуазель де Гуфьє стаємо родичами. Сватами. Суджений Вікторії — син графа Антуан Луї Октав.

— О, як цікаво!

— Дай Бог їм щасливого і довгого спільного життя.

— А друга проблема?

— Друга проблема — син Юрій. Знову заліз у борги. Мати не говорить про причини, покриває його, але мені здається, справа пов’язана з картами. Юрій якось хвалився в листі, що йому надзвичайно щастить у картах. Але ж він тільки-но отримав звання камер-юнкера, йому світить блискуче майбутнє при дворі. Потрібно тільки трішечки постаратися… — Станіслав піднявся і нервово заходив по кімнаті.

— Що ти збираєшся робити, mon ami?

— Поки не знаю. Швидше за все допоможу, але попереджу, що це востаннє, і вимагатиму від Жозефіни і Юрія звіту про те, що трапилося.

Станіслав дуже любив свого старшого сина, Софія бачила це. Любив і переживав за нього.

— А може, служба при дворі — не його покликання? — несміливо запитала вона у графа.

— Ти думаєш, це я заслав Юрія до Петербурга? Подалі від своїх очей? Навпаки, я наполягав, щоб він залишався тут, де створені всі умови для процвітання та економічного благополуччя. До того ж, мені дуже потрібен помічник. Та й, зрештою, треба починати потихеньку передавати справи, адже старість уже не за горами, — Станіслав бешкетно поглянув на Софію.

— Судячи по моєму животу, вам, графе, можуть позаздрити не тільки чоловіки вашого віку, а й молоді люди, — засміялася грекиня.

— Це більшою мірою не моя заслуга, графине. Виною всьому ваша краса і наша духовна єдність. Але повернімося до Юрія. Я справді умовляв його залишитися в Україні, пропонував повну самостійність, більше того, він був вільний проводити будь-які експерименти на своїх землях. Адже у нього світла голова, і в ній уже народилося кілька нехай і спірних, але цікавих ідей. І все ж він вибрав Петербург. Можливо, і Жозефіна вплинула на його рішення. Але вирішальне слово, без сумніву, було за Юрієм.

— Що ж, його почасти можна зрозуміти: молодим потрібне спілкування з однолітками, їх приваблює світ, бали, вистави, концерти і найголовніше — можливість виділитися, відчути свою значимість у цьому житті.

— Не знаю, не знаю. Усе це швидко має набриднути, бо розмаїття там не так багато, а залежність від високих осіб дуже напружує і пригнічує внутрішню свободу. Що пише Йозеф?

— Схоже, проблемну нас із тобою скоро будуть однаковими, — усміхнулася Софія.

— Що таке?

— Не минуло й року, як наш молодий корнет був прийнятий на службу до кінної гвардії в Петербурзі. І от тепер йому надали звання підпоручика. Ну що ж, син з дитинства мріяв стати військовим, як і його батько. Дай Бог йому щастя!

— Я теж бажаю йому успіхів. А головне — домагатися їх своїм умінням, а не на полі брані.

— Це і моє велике бажання. Але ти ж знаєш, дорогий: Росія без війни або хоча б без конфлікту довго прожити не може.

У грудні 1797 року Софія несподівано отримала листа із Санкт-Петербурга. Несподівано — тому що відправником був Юрій Потоцький.

«Madam la Comtesse! Прошу вибачити за мою зухвалість, але обставини змусили мене взятися за перо. Насамперед хочу повідомити, що моя мати згодна дати розлучення батькові. Я теж доклав до цього певних зусиль, бо вважаю батьків вибір — одружитися на одній із найвродливіших жінок Європи — дуже вдалим. Написав слово „вдалим“ і зрозумів, що це не зовсім точний вираз. Просто я дуже радий за батька, і це ні в якому разі не бажання підлестити йому і тобі. Тепер наша родина збільшиться ще на одну людину. Це ти, мила графине. Прошу ще раз вибачити мене за таке звернення, але вважаю, що звернення на „ти“ в сім’ї доречніше, ніж на „ви“. Сподіваюся, це радісна звістка, і незабаром я зможу побачити тебе, мила графине, щасливою повною мірою. Але я був би нещирим, якби сказав, що пишу тільки для того, щоб повідомити цю радісну звістку.

Я розумію — батько дуже розсерджений на мене (останній його лист буквально пронизаний гнівом). Він звинувачує мене у невдячності, ображається, що я не відчуваю потреби у спілкуванні з ним. Він має рацію — моя поведінка і грошові розтрати останнім часом не прикрашають прізвище Потоцьких. Причиною тому мій азарт і свобода, до якої я виявився не зовсім готовий. Це мене засмучує не менше батька, і я обіцяю виправитися. Тому прошу тебе, мила графине, тебе, кого так любить мій батько і кому в усьому вірить, візьми мене під свій захист і спробуй виправдати мене…»

Софія не роздумуючи розповіла про лист Станіславу.

— Я щасливий, що саме старший син приніс радісну для нас із тобою звістку, — граф обійняв Софію. — Не менше радий і тому, що він приймає тебе до нашої сім’ї або, навпаки, сам вливається до неї. Дасть Бог, і інші діти наслідують його приклад, і тоді родина Потоцьких завдяки своїй єдності зможе досягти багато чого. Напиши Юрію, що тобі вдалося пом’якшити мій гнів. Я вірю в нього, але тільки він сам зможе знайти вихід з того скрутного становища, в якому опинився. А ми з тобою, ma chere, повинні набратися терпіння і дочекатися офіційних паперів від Жозефіни.

Антоній Злотницький прибув до Тульчина в березні 1798 року. Сказати, що його приїзду дуже чекали і Станіслав, і Софія — значить нічого не сказати. Антоній був задумливий і побажав відпочити після довгого переїзду. Граф Потоцький добре знав Злотницького: той ніколи не тягнутиме час, якщо справи кепські. Тому незважаючи на те, що Станіслава роздирала цікавість щодо паперів, привезених Злотницьким, він вирішив не квапити події і дати своєму посланцеві до Петербурга можливість як слід зосередитися, щоби потім разом виплеснути всі новини.

За обідом (Софії він здався нескінченним) їли мовчки, лише іноді обмінюючись нічого не значущими фразами.

Нарешті, перейшли до каміна і влаштувалися в м’яких кріслах. Попиваючи каву, граф Станіслав наче ненароком звернувся до Антонія:

— Що нового в Санкт-Петербурзі?

— Події не дуже веселі, графе.

— Що ж могло так засмутити вашу світлість? — граф крадькома поглянув на Софію і підморгнув, даючи зрозуміти, що все гаразд.

— Помер Станіслав Август.

— Коли це сталося?

— 12 лютого. Поховали короля у костелі св. Катерини, що на Невському проспекті.

Павло І був присутній на похованні.

— Він прийшов із Росії і залишився там назавжди, — зітхнув Потоцький. — Але досить про мертвих, повернімося до справ живих.

— Ось тут ваша свобода, графе, — Злотницький підняв угору папку з паперами, — але наскільки я розумію, ви хочете отримати свободу, щоб знову її втратити. Чи не так, графине?

Злотницький повернувся до Софії, поглянув на її живіт і усміхнувся.

— Ну що ви, дорогий Антонію, хіба це втрата свободи, коли тебе шалено кохають, хочуть догодити всім твоїм бажанням і передбачити всі твої думки?

— О це підступне жіноче плем’я! — вигукнув, сміючись, Злотницький. — Ви всі так говорите, коли хочете загнати пташку до клітки. Насправді це ви, жінки, здобуваєте свободу, коли вам вдається обдурити нас, простаків. А потім спустошуєте наші гаманці заради своїх нарядів і прикрас, необхідних вам для нової жертви — коханця. А нам залишається жалюгідна доля страждальців-ревнивців.

— Будь ласка, не будьте так жорстокі, Антонію! Не можна ж усіх жінок стригти під одну гребінку.

— А головна суперечність, графине, полягає в тому, що якщо ви не подобаєтеся нікому зі сторонніх чоловіків, то це нам, вашим чоловікам, приносить страждання ще більші, ніж ревнощі.

— Ти захопився, Антонію, так розкриєш усі наші чоловічі таємниці, — перебив його Станіслав. — Ближче до справи.

— Незабаром сюди прибуде пан Клембовський. Він уповноважений Жозефіною підписати всі шлюборозлучні папери. Ось, мабуть, і все.

17 квітня 1798 року графиня Софія де Вітте стала графинею Софією Потоцькою. Вінчання відбулося в Успенській православній церкві Тульчина за участю православного священика та католицького ксьондза.

Виходячи з церкви, граф Станіслав нахилився до вуха графині Софії і тихенько шепнув:

— Ну от, тепер і ти двічі. Двічі графиня.

Станіславові було 46 років, Софії — 38. Вік, коли рішення приймаються самостійно, виважено. Вік, коли розумієш, що помилки вже бути не повинно, коли хочеться не тільки повної гармонії у стосунках, а й духовної єдності. Цей союз повинен був відбутися, бо Станіслав та Софія пережили у спільному житті, мабуть, найважчі випробування. Для нього це і втрата батьківщини, і життя на чужині, і навіть безгрошів’я. Софія, не претендуючи всі ці роки ні на що, крім можливості бути поруч із коханим, усіляко підтримувала його і намагалася як могла скрасити його життя. Чоловіки, навіть найсильніші, можуть зламатися і у простішій ситуації, тут же обставини були дуже серйозні. Але енергійній Софії вистачало доброти, життєвої мудрості, розуміння і для маленьких дітей, і для Станіслава і, до того ж, вміння залишатися однією з найвродливіших жінок Європи. Природа щедро наділила грекиню даром любові — як до своїх близьких, так і до життя взагалі.

І ось тепер починався один з найдивовижніших етапів життя наших героїв — вони були разом, і ніщо не могло перешкодити їхньому щастю!

Через три тижні Софія народила сина, якого Потоцькі назвали Олександром. Метцель розпорядився посадити в «Софіївці» ще один берест.

У травні до Тульчина несподівано приїхав Ян Потоцький.

На цей раз Ян повертався з подорожі на Кавказ, де пробув більше року.

— Я трохи поживу у тебе, — звернувся він прямо з порогу до Станіслава. — Хочу в тиші впорядкувати свої думки. Скажу тобі по секрету: задумав написати дві дрібнички.

— Що, знову? — засміявся граф Потоцький.

— Так, одна з них — щоденник моєї останньої поїздки «Подорож до Астраханських і Кавказьких степів».

— А друга?

— Унікальний твір, я навіть назву придумав — «Рукопис, знайдений у Сарагосі». Все, що я написав і видав до цього, не йде ні в яке порівняння з задуманим. Цю книгу я писатиму довго, може, до кінця свого життя або поки не набридне. Побудована вона буде на новелах, які додаватимуться і додаватимуться, поки у мене вистачить життєвих сил. Тут і містика, і фантастика, і казки, і бувальщина — все, що накопичилося в цій дурній голові.

Ян постукав себе по голові і голосно засміявся.

З наступного дня гість засів у бібліотеці і почав одержимо працювати. А в помічники собі несподівано взяв Констанцію, сімнадцятирічну доньку Станіслава і Жозефіни. Дівчина чудово орієнтувалася в бібліотеці і чи не на першу вимогу знаходила в цьому величезному сховищі потрібну письменнику книгу. При цьому Ян Потоцький міг годинами мовчати, обдумуючи сюжет або окрему фразу, а Констанція тихенько сиділа поруч, чекаючи чергового питання або прохання допомогти.

Через якийсь час Ян звернувся до Станіслава як завжди з несподіваною пропозицією.

— Я хочу просити руки твоєї дочки. Як ти до цього ставишся?

Принагідно зазначимо, що Ян був старший за Констанцію на двадцять років.

— Ти вистрілюєш, як корок із пляшки з шампанським! — вигукнув Станіслав, ледь не поперхнувшись за обідом. — Це твоя чергова вигадка-дрібничка?

— Тату, — жартівливо відповів Ян, — ваша жорстокість іноді вражає. Не будь я Потоцьким, уже образився б.

— Ну що ти, Яне, — втрутилася в розмову Софія. — Станіслав — добрий чоловік. Але постав себе на його місце: ні з того ні з сього просять руки його дочки. Врешті-решт, потрібно хоча б поцікавитися її думкою.

Станіслав наказав слузі негайно покликати Констанцію. Дівчина не змусила себе довго чекати. Граф як міг ласкаво звернувся до дочки:

— Не хочу надовго затягувати розмову, тому відразу звертаюся до тебе з питанням: цей уже досить літній чоловік робить тобі пропозицію стати його дружиною. Я не кваплю з відповіддю, бо вирішується твоя подальша доля. Думати можеш скільки твоїй душі завгодно. Чоловік він добрий, але великий непосида, так що тобі доведеться або мотатися з ним по всьому світу, або частенько залишатися на самоті.

— Тату, — несміливо почала Констанція, — я теж не зволікатиму з відповіддю. У мене вже було досить часу все обдумати. Я згодна.

— Ну що ж, воля твоя. Сьогодні просто якийсь божевільний день. Софіє, зараз випадково не повний місяць? Або ти, Яне, загіпнотизував мою бідну дочку своїми казками про вовкулаків? Так чи інакше — рішення прийняте. Призначайте день весілля.

Забігаючи наперед, повідомимо, що Ян протримався вісім років. За цей час Констанція народила йому трьох дітей — хлопчика і двох дівчаток. А сам Ян Потоцький написав і видав у Парижі книжку, яка зробила його знаменитим на весь світ — «Рукопис, знайдений у Сарагосі». Після чого відправився у тривалу подорож через Сибір на Далекий Схід до Тихого океану. Через два роки, коли він повернувся, Констанція зажадала розлучення. A y 1815 році в своєму родовому маєтку Уладівка біля Бердичева під час чергового нападу меланхолії Ян Потоцький відкрутив срібну кульку з цукорниці і закликав до себе капелана, щоб той освятив цю кульку. Капелан, звиклий до дивацтв графа, зробив це без жодної задньої думки. Через п’ятнадцять хвилин з кабінету графа пролунав постріл — Ян заклав кульку в пістолет і покінчив життя самогубством.

— Веселий рік у нас видався, Софіє, — суцільні весілля. Спочатку наше, за нами — Вікторії і Констанції, а там, дивись, і Жозефіна влаштує своє життя.

— Я хочу думати тільки про нас, Стасе. Я так тебе кохаю і так щаслива з тобою!

— Я теж щасливий, що ми знайшли одне одного, ma chere. А тобі не здається, що нам час подумати про весільну подорож?

— Під тримаю будь-яке твоє рішення, дорогий, аби бути поруч.

Після недовгих нарад подружжя із задоволенням відзначило, що їхні бажання збігаються. Італія — країна поетів, музикантів і художників — вабила обох наших героїв.

— Ти знаєш, Софі, Метцель дуже задоволений, що ми ідемо до Італії. Він бажає, щоб ми там вибрали за своїм смаком скульптури для «Софіївки» і привезли їх до Умані. А в мене є ще одна дуже цікава задумка, але розповім я про неї лише в Італії.

— А зараз, милий, не можна?

— Ні, це плід моєї фантазії. Прошу, наберися терпіння.

У жовтні несподівано прийшов лист із Санкт-Петербурга від Юрія. Послання було написане помітно тремтячою рукою, і Станіслав одразу зрозумів, що сталося щось недобре. Юрій без передмов повідомляв, що Жозефіна раптово померла від зараження крові.

«Мати була вагітна і вирішила зробити аборт. Операція пройшла успішно, проте наслідки жахливі», — писав Юрій.

І ще син повідомляв, що коханець матері Шуазель де Гуфьє нікого не допускає до паперів Жозефіни і пред’являє права на спадщину.

Станіслав покрутив лист у руках і кинув його в палаючий камін.

— Не говоритимемо нікому про причини смерті Жозефіни, — тихо сказав він Софії. — Нехай офіційною версією залишається зараження крові.

— Гаразд, Стасе, я з тобою повністю згодна. Жозефіна — мати твоїх дітей, і їм необов’язково знати такі непотрібні подробиці. Мати — це святе.

Увечері у присутності дітей вона звернулася до Людвіга Метцеля і Станіслава:

— Я думаю, буде правильним, якщо в нашому сімейному парку залишиться пам’ять і про Жозефіну. У картинній галереї висить її прекрасний портрет, де вона постає перед нами в образі Діани. Мабуть, цей образ був близький їй. Тому пропоную грот Нарциса перейменувати в грот Діани. І ніякої статуї перед водяним дзеркалом не ставити.

— Спасибі, Софі, — розчулено промовив Станіслав. — Це дуже правильно.

До Петербурга залагодити всі необхідні формальності виїхав Адам Мощенський, а Потоцькі вирушили до Європи.

У Відні Станіслав отримав докладного листа з Петербурга від Мощенського. Адам повідомляв, що довелося прикласти чимало зусиль, аби переконати графа Шуазеля в безпідставності його претензій на спадок Жозефіни. Окремо в листі Мощенський торкнувся справи Юрія. На його думку, Потоцькому-молодшому потрібно виходити у відставку і повертатися додому.

«Юрію потрібно якомога швидше залагодити всі свої справи, і тоді вирваний з цієї прірви син повернеться до батька і своєю майбутньою поведінкою нагородить батька за всі неприємності, які він зараз доставляє. Юрій не так уже й зіпсований, як про нього говорять у столиці, не зробив жодного підлого вчинку, однак через своє марнославство заплутався у путах картярської гри, почав самостійно виплутуватися, але застряг ще сильніше, звернувшись до лихварів. А тут ще й Шуазель спромігся скомпрометувати вашого сина, розпускаючи брудні чутки. Як результат, усе його оточення відвернулося від нього. Граф Безбородько погодився залагодити всі його справи. Але відставку Юрій отримає тільки після того, як розрахується з усіма кредиторами.

Зараз Юрій — третій серед старших камергерів, незабаром його зроблять генерал-ад’ютантом, і тоді не соромно буде йти у відставку.

Коли імператор Павло звертається до кого-небудь на прийомі, це завжди викликає в інших велику заздрість. Таке щастя випало Юрію в день св. Михайла. Під час пишної церемонії імператор звертався до нього кілька разів. Значить, справи його небезнадійні».

— Лист Мощенського мене здорово обнадіює, хоча Адам, я думаю, дещо прикрашає дійсний стан справ сина. Після приїзду заберемо його назад до України. А поки попрошу Адама навести лад у його справах і сплатити всі борги.

Щойно подружжя Потоцьких перетнуло кордон Венеціанської республіки, у Станіслава виникло відчуття, що за ними стежать. Граф навіть збирався поділитися своїми підозрами з Софією, але вирішив почекати — хотів упевнитися у правильності своїх висновків.

Уночі він довго не міг заснути, перебираючи в умі, що ж могло стати причиною цього стеження.

«Може, якийсь маніяк хоче привести у виконання рішення варшавського суду? — болісно думав він. — Інших причин зацікавленості в моїй особі я не бачу».

Начальник охорони Кислицький заспокоїв графа Станіслава, запевнивши, що уважно стежить за всім оточуючим і що, швидше за все, граф просто дещо перевтомився в дорозі.

До Венеції залишався один переїзд, але вже насувалася ніч, і наші мандрівники вирішили зупинитися в невеликому затишному готелі. Господар сам провів гостей до виділеної кімнати і запропонував повечеряти в трактирі при готелі. Зазвичай у дорозі їжу для подружжя готував кухар Потоцьких, але господар так розхвалював свого, що граф Станіслав погодився.

У трактирі вечеряв якийсь дворянин, більше нікого не було.

— Граф N*, — представився молодий чоловік років тридцяти.

Зав’язалася розмова. З’ясувалося, що граф мандрує з Венеції до Берліна.

— Якщо вам уже доводилося бувати у Венеції, ви будете неприємно здивовані, — повідомив граф N*. — Наполеоне Буонапарте зі своєю армією знищив Венеціанську республіку. Тринадцять століть Венеція була вільною, займалася торгівлею, а тепер…

Граф махнув рукою.

— Ви венеціанець? — запитала Софія.

— Був ним, — із жалем відповів граф, — тепер ми належимо Австрії. Але не про це я хотів сказати. Ми очікували армію Наполеоне в надії, що вона принесе в наше життя ковток свіжого повітря, а вийшло навпаки: Буонапарте наказав зняти навіть бронзових коней із фасаду собору святого Марка і відправити їх до Парижа. Потім вони почали руйнувати стародавні палаццо, а долю коней із фасаду собору розділили багато інших шедеврів мистецтва, що зберігались у Венеції.

Несподіваний шум на подвір’ї змусив усіх повернутися до дверей. У ту ж мить до трактиру ввірвалися озброєні люди в масках. Кислицький і граф N* (лише у них були шпаги) кинулися на захист. Граф спритним прийомом поранив одного з нападників і кинув шпагу графу Станіславу.

— Стасе, стережися! — крикнула Софія, попереджаючи чоловіка про небезпеку ззаду, але було вже пізно.

Сильний удар по голові оглушив графа, і він знепритомнів…

Отямився Станіслав тільки на ранок. Голова розколювалася від болю.

— Де Софія? — запитав він у камердинера, що чергував біля ліжка.

Той у відповідь дав Потоцькому аркуш паперу.

«Графе! Прошу вибачення за непрошений візит і не зовсім приємне спілкування. Я майже шістнадцять років чекав нової зустрічі з тобою і нарешті дочекався. Тоді ти обдурив мене, і я цього не забув. Спостерігаючи за вами практично від Відня, я зробив висновок, що найдорожче для тебе зараз — твоя нова дружина. Тепер про справу. Ти мені заборгував двадцять тисяч дукатів за картину, яку я не викрав. За ці роки наросли відсотки, і нині твій борг складає тридцять тисяч. Погодься, це зовсім смішна плата за таку вродливу жінку. За графиню не переживай, жоден волос не впаде з її голови, якщо ти будеш слухняний. Подробиці обміну отримаєш у наступному листі. Завжди твій Караколлі».

— Мерзотник! — вигукнув Станіслав і жбурнув записку на підлогу. — Що трапилося після того, як я знепритомнів?

— Граф і начальник охорони відчайдушно билися і знищили по супротивнику, але сили були нерівні. Незабаром обидва були поранені, а бандити схопили графиню, забрали двох своїх убитих і швидко зникли з корчми.

— Граф живий?

— Так, ми зробили йому перев’язку, але він дуже слабкий.

Потоцький спробував підвестися, і це йому вдалося, хоча в голові все переверталося.

— Проведи мене до кімнати графа, — попросив він камердинера.

— Ми поклали графа і Кислицького в одній кімнаті — це вимога лікаря.

Граф N*, дуже блідий, лежав у ліжку з перев’язаним плечем і, здавалося, спав. Але коли до кімнати зайшов граф Станіслав, він відплющив очі й усміхнувся.

— Графе, прошу вибачення, що втягнув вас у цю халепу. Я ваш боржник і навіть не знаю, як…

— Пане, — перебив Потоцького граф, — я зробив тільки те, що на моєму місці зробив би будь-який дворянин. Тому прошу не обтяжувати себе, підшукуючи слова подяки. До того ж, основне завдання — вберегти графиню — ми не виконали.

— На жаль, це правда. Я в розпачі і прийшов до вас за порадою.

— Вам уже відома причина викрадення?

— О, так, — Станіслав глянув на камердинера, і той передав графу записку. — Ось, прочитайте.

— Я так і знав. Ці люди справді дуже небезпечні. І якщо ви хочете моєї поради, вона проста: погоджуйтеся на їхні умови.

— О ні, ви, мабуть, неправильно мене зрозуміли. Зі свого боку я виконаю всі умови, поставлені цим бандитом. Мене понад усе хвилює доля Софії, її безпека.

— Що ж, сподіватимемося на порядність (хоча тут це слово недоречне), скоріше, на жадібність до грошей цього бандита.

Потоцький виконав усі умови Караколлі, і в обумовлений час під’їхала карета, з якої вийшла Софія.

Наступного дня Потоцькі переїхали до Венеції й оселилися в одному з найкращих готелів.

— Дівчинко моя, — схвильовано вимовив Станіслав, — ці два дні, поки ти була в полоні у бандитів, здалися мені вічністю. Я думав, серце вистрибне з грудей від переживань. Тільки тепер я до кінця зрозумів, як кохаю тебе і як ти мені дорога.

— Стасе, милий, я уявляю, як тобі було тяжко. Адже ти не знав, що зі мною відбувається. А незнання завжди жахливе. Обходилися зі мною цілком пристойно, принаймні не було навіть спроб мене образити.

— Я дуже радий, що тобі не заподіяли зла.

Софія була у прозорому бежевому пеньюарі. Вся її витончена фігурка просвічувалася крізь це вбрання.

— Яка ти прекрасна, Софі! — Станіслав узяв Софію за руки і поклав на величезне ложе. Потім звільнив свою кохану від одягу, що приховував її розкішне тіло. — Я в захваті від тебе, твого тіла! Ти створена для захоплення, ти символ весни, символ кохання. Пам’ятаєш, перед від'їздом я обіцяв тобі в Італії сюрприз? Точніше, це мрія. Але для її втілення потрібна твоя згода.

Він почав обсипати тіло Софії поцілунками.

— Я готова для тебе, коханий, на все!

— Не квапся з відповіддю, ma chere. Моє прохання дуже незвичайне: я хочу бачити тебе у «Софіївці» в оголеному вигляді. Ні, не лякайся, не тебе, а твою скульптуру. Вважаю, що ти гідна цього. Уявляєш, серед застиглих грецьких богинь буде скульптура таємнича, прекрасна у всій своїй натхненній наготі! І це буде дуже справедливо: назва парку пов’язана з твоїм ім’ям, парк пронизаний твоєю душею, а тепер і ти сама, нехай у мармурі, додаси парку неповторної поетичності і відчуття свободи.

— Але ти ж знаєш, що всі і так шукають будь-яку можливість очорнити наші почуття, а мене взагалі…

— Я подумав про це, Софі. Про таємницю цієї скульптури знатимемо тільки я і ти.

— Але ж є ще і скульптор, а я просто не уявляю себе в ролі натурниці, адже мені доведеться приймати перед ним усі пози, які він тільки забажає, і я не впевнена, що це буде мені приємно.

Софія уявила собі це дійство, і щоки її спалахнули.

— Мовчання скульптора буде щедро винагороджене. Крім того, обличчя скульптурі ми попросимо зробити відмінним від твого, і ніхто у світі не здогадається, що це ти, моя мила. Під час сеансів у скульптора я перебуватиму поруч і підтримувати тебе морально.

— Ні, Стасе, ось цього якраз і не треба. Це буде виглядатиме зовсім аморально.

— Значить, ти згодна?!

— Якщо б це був не ти, я ніколи в житті не погодилася б на таке. Ти знаєш, Станіславе, ми, жінки, дуже тонко відчуваємо, коли нас кохають. А найголовніше для жінки у цьому житті — кохати і бути коханою. Хоч твоя пропозиція і викликає у мене неприйняття, повторю ще раз: для тебе я готова на все.

Уранці Станіслав виявив, що він в ліжку один. Підвів голову і ледь не розсміявся: Софія стояла оголена перед дзеркалом, приймаючи різні пози.

— Я, звичайно, ще дуже гарна, ось тільки одне мене бентежить.

— Що, дорога?

— По-моєму, ти перебільшуєш мою граціозність, пластичність, вроду…

— Ого! — вигукнув Станіслав. — Ти, схоже, вже вживаєшся в роль майбутньої натурниці.

— Фі, — Софія ображено відвернулася від чоловіка, — це поняття абсолютно несумісне із тим, що ти говорив мені вчора, а з титулом графині — взагалі.

— Пробач, mon ami, я не хотів тебе образити.

Для втілення мрії в реальність Станіслав вибрав П'єтро Белліні — маловідомого скульптора з дуже відомим прізвищем. П'єтро за віком був ровесником графа і хоча не став таким знаменитим, як його земляк Антоніо Канова, в майстерності навряд чи поступався тому (доля розподіляє наші ролі на цій землі). П'єтро поставився до своєї роботи з великою відповідальністю. Після того, як граф Станіслав обговорив зі скульптором питання оплати праці і, звичайно ж, абсолютної таємниці всього, що відбувається, Петро призначив перший сеанс.

Залишивши Софію у скульптора, Станіслав спробував зайнятися своїми справами, але всі думки поверталися до неї, коханої дружини: як вона там? А повернувшись через кілька годин, Станіслав застав у студії цілковиту тишу: П'єтро і Софія, схилившись над столом, уважно розглядали численні замальовки на папері.

— Графе! — вигукнув скульптор, побачивши Потоцького. — Я в захваті! Ви мали рацію, вирішивши залишити нащадкам красу тіла вашої дружини. Вона заслуговує на це! Я відразу ж вирішив для себе, що Софія гідна бути в образі Венери — найвродливішої з богинь, завжди юної і до кінця не зрозумілої. Коли я робив замальовки графині в різних позах (ви їх зараз побачите), вона була настільки граціозна і пластична, що я позбавлявся в ці миті дару мови. Я в захваті як художник і заздрю вам як чоловік!

Після цього фонтану красномовства він розклав перед Потоцьким кілька малюнків із зображенням Софії. Кожна позиція (а їх було чотири — лежачи, стоячи, сидячи і навпочіпки) була представлена в кількох ракурсах: спереду, збоку та ззаду.

— Не обговорюватиму з вами анатомічні питання. Як скульптор я можу годинами розповідати про пропорції тіла, розподіл ваги в різних позах. Для себе я вже вирішив, якою буде майбутня скульптура, але хочу, щоб і ви висловили свою думку. Для мене це дуже важливо.

— Ви не заперечуєте, якщо ми заберемо всі ваші малюнки, а завтра дамо відповідь?

— Звичайно, звичайно! Я не маю наміру квапити вас.

Після вечері Станіслав та Софія сіли перед каміном.

— Розповідай, ma chere, як усе пройшло, — якомога байдужіше запитав граф, хоча згорав від нетерпіння.

— Я бачу, ти злегка збуджений, — усміхнулася грекиня, — і чекаєш від мене чогось такого… Не хвилюйся, коханий, усе пройшло досить просто і буденно. Особливе збентеження я відчувала лише в перший момент, коли виходила із-за ширми оголена. Але П'єтро виявився прекрасним психологом: він одразу допоміг мені відчути довіру до себе, зняти скутість. Переконав мене в тому, що ми — учасники одного процесу, попросив позбутися скутості, бо тільки так можна досягти багатства емоційних контрастів скульптури, незважаючи на її нерухомість. Його захоплення моїм тілом викликало у мене навіть почуття деякої переваги (адже було так непросто погодитися на цей «захід»). Та й сама обстановка майстерні допомогла мені переключитися на робочий лад.

— П'єтро не дозволяв собі нічого зайвого?

— Ні, mon ami, він був дуже коректний і чемний. Мені навіть здалося, що він просто приголомшений довірою, яку ти йому виявив, — адже не щодня перед ним оголюються графині, — з усмішкою відповіла Софія.

Наступного дня Потоцькі повідомили П'єтро про своє рішення:

— Нам більше за все сподобалася Венера-купальниця.

— Я так і знав, — широко усміхнувся скульптор. — Тепер, графине, ви проклянете мене.

— Це ще чому?

— Ви зробили дуже правильний вибір. Венера-купальниця символізує прихід нового дня, схід сонця, цвітіння весни, ранкову красу і свіжість жіночого тіла. А з погляду скульптора фігура навпочіпки дуже важка для виконання. Адже мені потрібно вихопити мить руху і зупинити його, зберігши очікування подальшої дії. Але ще важче доведеться вам, графине: людина навпочіпки не може довго залишатися в одному положенні — це неймовірне навантаження на всі м’язи, що буквально перетворюються на больові згустки.

— Я спробую, — відповіла грекиня і поглянула на Станіслава.

І все ж із часом Софія жартома називала свої відвідини скульптора «інквізицією над власним тілом».

Минуло два місяці. Софія і Станіслав Потоцькі сиділи на відкритій терасі на набережній Неаполя в тіні апельсинових дерев, насолоджувалися шумом морських хвиль і спостерігали за Везувієм, що пихкав димом, як старий курець.

— Дивлячись на всю цю красу, мимоволі думаю про нашу «Софіївку». І знаєш чому? — запитав Станіслав, пригубивши вино.

— Чому?

— На нижньому ставку Метцель протиставив падіння води у водоспаді її прагненню піднятися вгору в фонтані — і в природі все побудоване на антиподах. Навіть сидячи тут, ми це спостерігаємо. Райський куточок Землі, апельсинові дерева, рідкісні картини природної краси з одного боку, і тут же — вулканічне пекло Везувія, що лякає своєю невідомістю і непередбачуваністю.

— Так, ти правильно це підмітив. Справді, Італія — це райський куточок. Чарівна природа надихає художників, архітекторів, узагалі усіх людей мистецтва, тому більшість шедеврів народжується саме тут. І навіть міста завдяки натхненню майстрів стають немов продовженням того, що створила природа, їхня архітектура така ж послідовна, як і все навколо.

— Та й ми з тобою попалися на цей гачок, — усміхнувся Станіслав. — Подорож уже поповнила нашу колекцію твоїм портретом, написаним у Відні Хубертом Морером, і скульптурою Венери для нашого парку. Це мій подарунок тобі.

— У мене теж є подарунок.

— Спробую вгадати. Ти пригледіла для нашої бібліотеки розкішний подарунковий альбом? Ні? Тоді кілька старовинних монет у мою колекцію? Теж ні? Ну, тоді здаюся, — Станіслав підняв руки вгору.

— Стасе, мій подарунок значно дорожче: я подарую нам обом дитинку. Я вагітна.

— Ще одного Потоцького! — вигукнув граф. — Зачатий і народжений в Італії — він просто зобов’язаний бути щасливим у житті.

— Ні, Стасе, народжувати його я хочу вдома, в затишній тиші, щоб перше, що він побачить, стало і його рідним місцем також.

— Ти маєш рацію, дорога. Я так тебе кохаю!

І все ж Потоцькі затрималися в Італії ще на кілька місяців. При цьому вони дуже мало часу витрачали на світські церемонії, а на втамування спраги естетичної не шкодували ні сил, ані часу. І в Неаполі, і в Римі кожен день приносив їм щось нове, примітне. І повертаючись вечорами додому, стомлені і знесилені, наші герої розуміли, що пізнати місто, якому понад двадцять століть, де різні епохи нашарувалися і перемішалися одна з одною, неможливо і за кілька років.

Обом хотілося залишити в пам’яті той чи інший куточок мальовничої Італії, копію картини, що сподобалася. Станіслав не шкодував грошей на такі цілі, і Потоцькі стали бажаними гостями у майстернях художників, скульпторів. Не забувало подружжя і про доручення Людвіга Метцеля. Копії статуй античних богів, скульптури сфінксів і морських чудовиськ, мармурові чаші, насіння квітів і саджанці дерев — усе, що мало наповнити парк, вирушало до Умані. А ще — книги, альбоми, монети, різьблені меблі, бра, жирандолі…

У вересні 1799 року граф і графиня Потоцькі вирушили до України.

Розділ 20. «Софіївка»

(1799–1800)

Осінній Тульчин зустрічав Потоцьких церковним передзвоном, салютом з гармат, виблискуючим на сонці мідним дахом палацу і головне — радісними обличчями жителів.

Метцель підготував невеликий сюрприз: у лівій галереї палацу, що з’єднувала головний корпус із флігелем, влаштував оранжерею — уздовж стін вишикувалися екзотичні дерева та квіти, серед них — бронзові і мармурові скульптури, а фонтан у центрі освіжав повітря і тішив погляд. Довершувало цю ідилічну картину багатоголосся співучих птахів у клітках.

В оранжереї гостей очікував накритий на 40 персон стіл.

— Людвігу, — почав граф Станіслав, — твій сюрприз удався. Тут ми відпочиватимемо душею і заряджатимемося позитивними емоціями.

— Це не все, графе, — вклонився Метцель. — У мене ще є дещо цікавіше. Але про це трохи згодом.

За обідом серед численних улюблених страв Потоцьких подали смаженого фаршированого порося і зайця в сметані.

— Ваша світлосте, — звернувся до Станіслава постійний супутник Потоцького на полюванні поміщик Тимченко. — Ми дуже раді, що ви, нарешті, повернулися, а цей заєць нагадає вам, що вже час на полювання — звірі стали жиріти, і потрібно їх трохи поганяти.

— Я і сам уже скучив за лісовими пригодами, Володимире, — цокнувся з ним Потоцький.

Після обіду всі перейшли до головного корпусу на перший поверх, де подавали каву і морозиво.

— Графине, — звернувся до Софії Метцель, — який фрукт ви хотіли б зараз скуштувати?

— Думаю, ви навряд чи зможете здійснити моє бажання.

— А ви спробуйте.

— Хочу… — Софія задумалася, вирішуючи, що їй назвати, — персик!

Метцель зробив знак рукою, і слуга негайно вніс велику кришталеву вазу з персиками.

— Ви все-таки непоганий психолог, — засміялася Софія, надкушуючи соковитий рожевий плід. — Напевно, дев’ять із десяти жінок України назвали б персик. Тому ви заздалегідь закупили персики і як могли зберігали їх.

— Гаразд, даю вам другу спробу.

— Хочу ананас, — лукаво поглянула на військового інженера грекиня.

Гості повернулися в бік дверей — ніхто не заходив.

— Ось бачите, — уїдливо зауважила Софія. — Усе дуже просто.

У цей момент з’явилися троє слуг зі срібними тацями, на яких красувалося по три стиглих ананаси різних сортів. Потім внесли вази з інжиром, апельсинами, яблуками та грушами.

— Ах так! — вигукнула Софія, намагаючись зобразити на своєму обличчі невдоволення, хоча її усмішка видавала захват від побаченого. — Я знаю, чого ви не в змозі добути. Вишні, які давно вже відійшли і які неможливо зберігати.

— Я майже здаюся, графине, — засміявся Людвіг. — Хоча…

Він знову кивнув головою, і гості ахнули: до зали внесли два невеликих деревця в горщиках. Гілки карликових вишень були вкриті стиглими ягодами.

— Браво, Людвігу! — вигукнув граф Потоцький. — Другий сюрприз не гірший від першого — навіть я здивований. Звідки все це?

— З ваших оранжерей у «Софіївці», графе і графине. Вони вже що є сили працюють. Запрошуйте гостей на Різдво і Новий рік, і ми повторимо для них усе це. Вже зараз в оранжереї вирощують понад сорок сортів ананасів, а незабаром там будуть найекзотичніші їх види.

— Я аплодую вам, Людвігу! На цьому сюрпризи закінчилися?

— Ні, ваша світлосте. Прошу повернутися до галереї.

Заінтриговані Станіслав і Софія пішли за Людвігом. Столи в оранжереї вже були прибрані. Метцель підійшов до фонтана і почекав, поки всі зберуться біля нього. Потім наблизився до стіни і відслонив штору, що висіла на ній. За шторою в ніші виявилися двері.

— Прошу, — вказав на двері Людвіг.

Слуги розчинили двері, і Софія першою увійшла до приміщення.

— Це що, казка?! — вигукнула вона і заплескала в долоні.

За дверима була турецька лазня, зроблена за всіма правилами східного мистецтва. Посередині парної розташовувалася велика, вкрита мармуром восьмигранна лежанка для прогрівання і масажу, вздовж стін — мозаїчні лавки. З протилежного боку — різьблені кам’яні чаші для обмивання і збивання ароматизованої піни із вмонтованими в них мідними кранами з гарячою і холодною водою. Куполоподібне склепіння стелі прикрашали два півмісяці, і завдяки фільтрам зі скла і натуральних кристалів різного кольору все це нагадувало зоряне небо. Кілька різьблених колон граціозно підтримували його, підкреслюючи легкість споруди. Величезна мармурова ванна-купальня, радше навіть басейн, спеціально була доставлена зі Стамбула. Довершували інтер’єр невеликий фонтан і мармурова скульптура «Леда з лебедем», привезена Потоцькими з Неаполя.

Софія присіла, доторкнулася рукою до підлоги, потім — до мармурової лежанки. Вона, як і годиться в турецькій лазні, була дуже тепла.

— Я не вірю своїм очам, Станіславе! Чому ти мовчав увесь цей час?! Кращого подарунка я не могла й чекати. Завтра ж насолоджуся цим дивом!

— Я старався, кохано. Але і це не останній на сьогодні сюрприз, чи не так, Людвігу?

— Так, ваше превосходительство. Може, відкладемо на завтра?

— Ні-ні, — заметушилася Софія. — Показуйте всі свої карти, пане інженере.

— Тоді прошу всіх пройти до парку.

У парку на одному з островів з’явився новий павільйон. У ньому Метцель обладнав і турецьку лазню, і римську терму з напівкоштовним камінням жадеїтом у кам’янках лазні (граф Станіслав завчасно вислав камінь з Італії). А купіль з холодною водою була прямо в озері.

— Тепер я зможу відчувати себе в палаці султаном, а тут — римським патрицієм, — веселився граф Станіслав.

— А я буду твоєю одаліскою, мій повелителю, — загадково мовила Софія.

12 листопада 1799 року, незабаром після повернення до Тульчина, у Софії та Станіслава народився другий син, Мечислав.

— Знаєш, як ми ласкаво називатимемо його? — запитала графиня, милуючись своїм маленьким синочком.

— І як же?

— Мімі.

— Мімі?

— Так, Мімі, мені так хочеться, — усміхнулася графиня.

Але завершити рік на мажорній ноті не вдалося.

На початку грудня спокій жителів Тульчинського палацу порушив приїзд фельд’єгеря з Петербурга від імператора Павла Петровича. Фельд’єгер прибув не один, а з сином Станіслава Юрієм.

«Ваша світлосте! — так офіційно імператор звертався до графа Потоцького. — Відправляю у ваші руки сина вашого Юрія. Бачить Бог, я намагався всіма засобами відволікти його від згубної пристрасті до карт, підвищуючи його в чинах і виявляючи свою милість до нього. Але, на жаль, він не дослухався до голосу розуму, все більш і більш занурюючись у безодню розбещеності. Вважаю, що тільки під вашою пильною опікою в ньому відбудуться зміни на краще, і його поведінка не викликатиме більше тривоги.

Залишаюся завжди щирий у милості до вас. Павло».

Юрій зі сльозами впав до батьківських ніг.

— Підведись і зщезни з очей моїх! — гнівно вигукнув граф Станіслав. — Після з тобою поговорю.

«Після» настало через тиждень. Увесь цей час граф Станіслав ходив сам не свій, і всі старання Софії загладити провину молодшого Потоцького і покращити настрій чоловікові виявлялися марними.

Батько запросив сина до кабінету.

— Розповідай, — коротко наказав він Юрію.

— Я винен, батьку, пристрасть до карт поглинула мене. Іноді щастило, але частіше я програвався в пух і прах. Коли заліз у борги, вважав справою честі самостійно виплутатися з делікатного становища. Але борги тільки росли. Поки була жива мати, вона намагалася допомогти мені, і хоча мені було соромно, я не відхиляв її допомоги. Місяць тому на одному з балів ми з товаришами, як годиться, сіли за зелений стіл. До нас приєднався барон Ф* з Пруссії. Принаймні, так він був відрекомендований. Я відразу зрозумів, що барон веде нечисту гру, але певний час не міг зловити його на шахрайстві. І тільки після того, як у нього виявилася карта, щойно скинута мною, я не витримав. Вихопивши шпагу, я проткнув нею кисті обох рук негідника. На жаль, на балу був присутній спадкоємець престолу Олександр, тому зам’яти справу не вдалося.

— Мені дуже соромно за наше прізвище, — важко зітхнув граф Станіслав. — А ще більше — за тебе. У дитинстві я часто повторював тобі, що скласти гарну думку про себе у суспільстві можливо по крихтах протягом багатьох років, а от зіпсувати її — в одну мить.

— Я пам’ятаю це, батьку.

— Тепер тобі надовго закрита дорога до найвищих кіл суспільства. Але немає худа без добра. Я старію, мені потрібні помічники. А ти як старший син повинен бути в курсі всіх наших сімейних справ — і економічних, і особистих. Зрештою, все, що я створив, перейде до вас, моїх дітей, і тобі потрібно в усьому розібратися.

Граф Станіслав підійшов до великої карти Брацлавщини.

— Мій кузен Вінцентій має намір переселитися до Галичини і, швидше за все, продаватиме Немирів і Ковалівку. І хоча мені зараз важкувато, я викуплю для тебе ці маєтки. А потім ми з тобою і Софією вирішимо, кому з дітей що залишити у спадок, що ще добудувати. Наразі я планую капітально відремонтувати мисливський палац у Тальному — там дивовижні місця для полювання!

— Але ж там є невеликий будинок.

— Так, але я хочу його перебудувати в двоповерховий дерев’яний маєток у швейцарському стилі.

На початку січня Потоцькі отримали листа від Йозефа де Вітте. Серед іншого генерал повідомляв, що в кам’янецькому театрі з’явився дуже цікавий режисер — Антоній Жмієвський.

«Це учень самого Войцеха Богуславського. За короткий час він поставив кілька французьких драм, комедій і навіть невелику оперу», — писав граф Йозеф.

— Я думаю, Стасе, цей Жмієвський разом із нашим Федором-Феррарі можуть організувати тут просто феєричний театр! — із захопленням вимовила Софія.

— Графиня має рацію, ваше превосходительство, — підтримав Софію Людвіг Метцель і багатозначно поглянув на Потоцького.

Граф зрозумів інженера, посміхнувся і кивнув. Жмієвський міг не тільки пожвавити театральне життя Тульчина, а й узяти участь у святі в Умані (графині Софії в травні 1800 року виповнювалося 40 років). Метцель уже пообіцяв графу, що будівельники зроблять усе можливе, і центральна частина парку з водними системами до цього часу буде готова. За задумом графа Станіслава, відкриття парку повинно стати сюрпризом для дружини, необхідно тільки, щоб графиня не потрапила туди до травня.

Станіслав не сумнівався, що запрошені будуть у захваті від парку, а режисер повинен надати святу особливої урочистості і значимості.

Зима і перші два місяці весни пролетіли дуже швидко, тому що всі були занурені в незліченні роботи і проекти.

І ось настав травень.

Такої кількості карет уманчани не бачили ніколи. На майданчику перед входом до парку (біля оранжерей) Метцель розпорядився побудувати для простого народу гойдалки-каруселі, викотити кілька бочок вина і накрити столи, щоб бажаючі могли випити за здоров’я графині.

На відкриття дива природи і творіння рук людських Потоцький спромігся зібрати найблискучіше товариство: Браницькі і Чарторийські, графиня Діана де Поліньяк, граф Шереметєв, усі діти Потоцького, граф Йозеф де Вітте, син Софії та Йозефа Ян…

Екіпажі зупинялися перед аркою, оповитою ліанами і квітковими гірляндами, немов корона. Через зелений тунель і оранжереї гості потрапляли до парку. Доповнював казкову атмосферу парку спів птахів у клітках в оранжереях і просто на деревах.

За оранжереями в тіні дерев був улаштований літній театр. На сцені танцівники розважали гостей, що чекали графа і графиню Потоцьких.

На сцену ніхто з присутніх майже не дивився. Чоловіки, сидячи в зручних кріслах, потягували легке вино й обговорювали останні новини з Європи, жінки розглядали вбрання одна одної, поправляючи то зборки на своїх сукнях, то браслет або намисто, кокетували, намагаючись звернути на себе увагу чоловіків. І звичайно, з нетерпінням поглядали у бік оранжереї: як буде сьогодні одягнена графиня Софія, якими коштовностями прикрасить себе красуня грекиня?

Молодь трималася дещо осторонь від інших гостей. Звідти було чутно гучні вигуки і сміх. У центрі уваги молодих людей був юний штаб-ротмістр у формі Кавалергардського полку. Червоний супервест із білим Мальтійським хрестом і вишитими золотом ліліями на кутах, білі лосини, капелюх із плюмажем, чоботи-ботфорти, палаш при боці і ледь помітні вусики — це був Ян де Вітте, син Софії.

— Це ще що! — хвалився дев’ятнадцятирічний кавалергард. — Для урочистої варти ми надягаємо лицарські лати.

— А чому Мальтійський хрест білий і у нього вісім кінців? — із хлопчачою заздрістю запитав Станіслав Потоцький-молодший.

— Усе дуже просто, юначе. Білий колір — колір цнотливості, а вісім кінців хреста — вісім блаженств…

У цей момент було оголошено про прибуття графа Станіслава Потоцького і графині Софії Потоцької.

Софія, підійшовши до місця, де її чекали гості, не могла втриматися від легкого вигуку. Станіслав тримав від дружини в секреті, кого саме з гостей він запросив, тому присутність більшості з них стала для графині несподіванкою. На обличчі графа Потоцького з’явилася задоволена усмішка. Особливо вразила Софію присутність графині де Поліньяк і сина Яна.

— Друзі, — хвилюючись, почав граф Станіслав після привітань, — поспішаю повідомити, що сьогодні ви потрапите до казки, інакше я не можу назвати те, що створено тут. Можете мені повірити — до сьогодні ніхто, навіть Софія, — Станіслав усміхнувся і поцілував дружину, — ніхто, крім мене, нашого шановного Людвіга Метцеля і будівельників парку — простих, але талановитих людей, — не бачив цієї краси, яку я на честь нашого кохання назвав «Софіївкою» і дарую своїй дружині в її ювілей. Тут ви можете побачити і закарбовані в камені сюжети давньогрецьких легенд, і дзюркотливі фонтани та струмки, і скульптури стародавніх філософів та грецьких богів, і пам’ятник нашим сімейним перемогам та втратам. Але понад усе мрію, щоб кожен з вас відкрив для себе свій особистий куточок для усамітнення і відпочинку і прагнув знову і знову повернутися сюди.

— Спасибі, коханий, — на очах у Софії з’явилися сльози. — Я справді не очікувала від тебе такого подарунка — побачити сьогодні стільки своїх друзів.

— А тепер час зануритися в казку! Софі, пропоную почати з підземної ріки Ахеронт, по якій Харон доставить нас до царства Аїда.

— Я не вірю в забобони, Стасе, але хочу, щоб сьогодні все відбувалося навпаки: нехай Харон доставить нас з Аїда на грішну землю.

— Охоче виконаю твоє бажання.

Килим із квітів і молодої травневої трави, тропічні рослини в діжках наповнювали повітря найтоншим ароматом.

Оркестри, розкидані по парку, виконували приємну для слуху музику.

Несподівано з кущів випурхнули Метелики, незграбно виповзли Жуки і вибігли Гноми (їхні ролі виконали діти, вихованці школи при театрі Потоцьких). Добра фея покликала всіх танцівників, і вони зникли так само несподівано, як і з’явилися.

А ось і Ахерусійське озеро, на якому погойдується великий човен. На березі озера з одного боку в кам’яних брилах зяяла величезна печера, з другого — вода з озера йшла кудись униз. Печера вела до темного тунелю.

— Зараз Харон повезе нас по своєму підземному царству: величезні камені звисатимуть зі склепінь тунелю, і кожен з нас прагнутиме до промінчика світла, який не відразу, але з’явиться вдалечині, — вирішив полякати присутніх граф Станіслав. — Пізніше ми обов’язково повернемося сюди, і тоді наш любий Людвіг докладніше розповість вам про цікаві інженерні знахідки будівництва підземної річки.

Частина гостей розташувалася в човні, і незабаром вони зникли в тунелі. Затихли і захоплені вигуки перших сміливців — під склепіннями тунелю справді було моторошно. Раптом попереду з’явився якийсь просвіт. Але це як міраж — віконце, пробите крізь товщу землі, щоб можна було ковтнути порцію свіжого повітря і зрозуміти, наскільки прекрасне сонячне світло. Таких віконець у тунелі було чотири. А ось, нарешті, і вихід. Із полегшенням і захопленням гості почали аплодувати чи то Потоцькому, чи то творцеві цієї казки. Але на цьому пригоди не закінчилися: раптом човен почав підніматися разом з водою, і гості опинилися посередині великого озера з островом у центрі. Цю роботу виконував спеціальний шлюз.

— Геніально, — прошепотіла Софія і міцніше притиснулася до Станіслава.

— Геніально, — повторили всі, хто перебував у човні.

Човен на кілька хвилин причалив до кораблика-галери, що гойдався на воді, даючи гостям можливість перебратися на судно. Галера попрямувала до мальовничого острова. Несподівано острів, порослий квітами, кущами і деревами, вибухнув звуками, мов величезний орган — це оркестр рогової музики із сорока музикантів сховався в зелені острова. Кожен із сорока мідних інструментів різних обсягів видавав тільки один певний звук. Але коли вони звучали разом, складалося враження, що ви чуєте справжній орган. Галера наближалася до острова, і знову (як і все сьогодні) несподівано на березі з’явилися напівголі діви з крилами і заспівали ніжну пісню.

— Це ж сирени! — вигукнула графиня Поліньяк.

— Капітане! — наказав граф Потоцький. — Право руля!

— Ваша світлосте! — підіграв графу капітан галери. — У нас, людей, немає ніякої можливості чинити опір співу цих казкових створінь, — і спрямував кораблик прямісінько на острів.

Дами злякано скрикнули, і в цей момент на палубі зазвучала ліра і пролунав спів. Тільки Орфей міг урятувати мореплавців від чарівних муз — сирени зникли в глибині острова, галера різко взяла праворуч і уникнула зіткнення з гранітними берегами.

— Графе! — розсерджено вигукнула графиня Браницька. — А якби Орфей не заспівав, невже б ми розбилися?

— Ну що ви, графине! — не стримав усмішки Потоцький. — Команда на кораблі вишколена, до того ж, Орфей зобов’язаний був урятувати наших жінок — ви настільки прекрасні, що втратити вас було б злочином.

— І все ж, графе, ви — пустунчик. І налякати нас вам вдалося, — надула губки Браницька.

— Погодьтеся, графине, все вийшло дуже натурально, саме цього я і домагався від своєї команди.

— Пробачаю вас, графе.

Галера обійшла острів і повернулася до причалу біля шлюзу. Кілька сходинок — і перед поглядом гостей постала велика альтанка-пташник із фонтаном усередині. Птахи весело щебетали, і їхні переливи змушували забути про все на світі.

І знову несподівано перед гостями виник ажурний грот у вигляді давньогрецького портика. Невеличке озерце не дозволяло наблизитися до нього. Цю споруду прикрашали чотири колони з чотирма морськими чудовиськами і двома сфінксами. Потоцький запропонував гостям присісти в крісла і на лави, розставлені неподалік від грота. Бажаючим тут же подали морозиво, каву, шампанське та фрукти.

Зазвучала музика, і режисер Антоній Жмієвський оголосив:

— Панове! Вашій увазі пропонується картинка-балет «Весілля Пелея і Фетіди».

Усередині гроту під звуки музики почалося дійство. Побачив Пелей серед білопінних хвиль красуню нереїду Фетіду і вирішив, що вона неодмінно стане його дружиною. Пелей сховався в гроті і дочекався, коли прекрасна дочка Нерея величною ходою увійшла до гроту. Підбіг Пелей до Фетіди, обхопив її руками, і як не намагалася вона вирватися з його обіймів, перетворюючись то на пантеру, то на змію, воду і вогонь, нічого в неї не вийшло. Сили німфи вичерпалися, і вимушена вона була стати дружиною Пелея. Усі боги святкували на цьому бенкеті, бажаючи щастя молодим. Тільки богиню Ериду забули запросити на весілля. І вона помстилася: в розпал бенкету поклала на стіл яблуко з написом «Найпрекраснішій». Але, на відміну від легенди, де воно стало яблуком розбрату, сюжет був дещо змінений. Зевс не віддав яблуко Гермесу для суду, а сам забрав його і зник у глибині гроту. Через якийсь час він з’явився з ґратчастого входу ліворуч. Високо піднявши яблуко над головою, Зевс вручив його графині Софії. Яблуко було виготовлене із золота та інкрустоване дорогоцінним камінням. Захоплені гості оточили Софію, голосно аплодуючи акторам і дотепній знахідці режисера.

Раптом за спинами гостей пролунав незрозумілий шум, і коли глядачі знову обернулися до гроту побачили, що той закрився, як вуаллю, пеленою падаючої води. А замість артистів всередині гроту самотньо стояв бюст Пелея.

— Панове, прошу за мною! — запросив Потоцький, не даючи схаменутися приголомшеним гостям. — Перед вами грот… Не говоритиму, як його назвала моя Софія. Мені він здається дуже загадковим. Зайдіть до нього, а потім кожен з вас повинен розповісти, що він там відчув, почув і побачив.

Грот був вирубаний у скелі, вхід до нього поділяв на дві частини величезний камінь-підпора. Софія першою ввійшла до печери, інші з деяким побоюванням прослідували за нею.

Через якийсь час граф Браницький вийшов із грота і взяв Потоцького під руку.

— Зізнайся, Станіславе, ти там дещо приховав від нас.

— Що ти маєш на увазі?

— Там напевно є підземний хід, замаскований у стіні.

— Поки тебе не розчаровуватиму, дорогий Ксаверію. Ти близький до істини. У мене виникало бажання зробити там потайний лаз.

— Графе, — перебила чоловіків графиня Браницька, — я там чітко почула рик лева.

— Чудово, графине, — усміхнувся Потоцький. — Може, назвемо цей грот Левиним.

— Ну ні, дорога Олександро, — графиня Поліньяк підійшла до Браницької. — Особисто я чула далекий гуркіт грому.

— О! Тоді це — Громовий грот! — вигукнув Потоцький.

— Ні, дорогі жінки, там чути шум моря! — заперечив граф де Вітте-старший.

І тут із грота вийшла Софія.

— Я нічого не чула, Стасе. Ні, я, звичайно, чула шум падаючої води, але зовсім не думала, що він мені нагадує. Просто мені було там дуже добре…

— Софі, я починаю вірити у спорідненість душ! Річ у тім, панове, що ще до початку будівництва моя кохана дружина дала цьому гроту назву — Каліпсо. І напевно, вона найбільше і підходить. Я, побувавши в ньому до вас, відчув, як і Софія, прилив щастя, і тому хочу дати цьому гроту назву — печера Щастя. Більше того, я попросив висікти на його стіні напис. Прочитайте його, будь ласка.

Тільки тепер усі помітили напис польською мовою:

Strać tutaj pamięć nieszczęść, I przyjm szczęscia wieszcze,

A jeśliś jest szczęśliwym, Bądź szczęśliwym jeszcze.

(«Забудь тут про нещастя і прийми щастя віще,

а якщо щасливий, будь ще щасливішим».)

Граф Станіслав запропонував подальшу прогулянку вздовж річки Стікс. Оркестри, розкидані по всьому парку, доповнювали і змінювали один одного, їхні чудові мелодії чарували гостей.

— Ми наближаємося до Елізіуму! — урочисто оголосив Потоцький. — Сподіваюся, ви пам’ятаєте, що там можуть перебувати тільки безгрішні. Але я впевнений, що серед нас грішників немає.

— Тату, я дуже грішна, — несподівано і дуже серйозно промовила молодша дочка Потоцького і Жозефіни семирічна Сесілія. — Я вчора не помолилася перед сном…

Загальний вибух сміху перервав визнання цієї милої дитини.

Графиня Софія, насилу стримуючись, щоб не розсміятися, притисла вказівний палець до губ із проханням до гостей втихомиритись.

— Дівчинко моя, це маленький гріх, тим більше що ти вчора дуже втомилася і заснула, навіть не дочекавшись вечері. Не хвилюйся, ти сміливо можеш перебувати на Єлисейських полях.

— Спасибі, маман, — відповіла щаслива Сесілія, хоча на її очах уже встигли з’явитися сльози.

Ця дитяча безпосередність ще більше підняла настрій гостей.

Музика замовкла, оголивши спів птахів серед таємничої тиші. Цей куточок парку справді був райський: безліч квітів, різноманітні, небачені тут досі дерева, зовсім екзотичні — лимони, ананаси, апельсини, кипариси, виставлені сьогодні з оранжерей.

Пройшовши трохи вперед, Станіслав зупинився біля обеліска.

— Дорога Софі! На знак мого кохання парк я назвав «Софіївкою», і цей обеліск — тому свідчення.

На обеліску був вибитий напис: Eros to Zophia («Любов Софії»). Під оплески гостей Станіслав опустився на одне коліно і поцілував руку Софії.

Долину Скорботи і Печалі граф і графиня Потоцькі пройшли мовчки, взявшись за руки, і тільки Метцель тихенько розповів гостям про сімейні перекази.

— Ну ось, ми і повернулися до Ахерусійського озера, з якого почали нашу подорож, — пояснив граф Станіслав. — Як ви вже зрозуміли, звідси є два шляхи: на Єлисейські поля або до царства Аїда — Тартару. Туди ми зараз і попрямуємо. Саме в цій частині парку притулок давньогрецьких богів, і тут зосереджені майже всі гроти, водоспад, фонтани, статуї. Але про це просто так не розповіси, потрібно все обійти і подивитися.

Увечері гостей запросили до наметів, де були накриті столи.

— Пане інженере, — звернувся до Метцеля граф Шереметєв, — тут сама природа влаштувала все так, що майже не було потрібне ваше втручання.

— Дякую, пане графе, мабуть, це найприємніша оцінка моєї роботи, якщо все виглядає так природно.

— Графе, невже всіх цих валунів та гірок тут не було? — Шереметєв повернувся до Потоцького.

— Дещо було, але завдяки геніальним ідеям Людвіга і майстерності будівельників усе було переплановане, перероблене: висаджені дерева, переміщені валуни, споруджені фонтани і водоймища.

— При ваших можливостях, графе, ви могли зігнати сюди тисячі кріпосних батраків і перевернути все догори дном. Саме так я і зробив у себе в Останкіні.

— Зовсім ні, — скромно відповів Потоцький. — Усі робітники отримували платню, і працювали тільки бажаючі. А єдиним, як ви зволили висловитися, батраком був я, бо потрібно було багато і важко працювати, щоб заробити мільйони для цієї казки.

Після закінчення вечері, вийшовши з наметів, гості побачили нове казкове видовище — весь сад спалахнув вогняними декораціями (на деревах та кущах запалилися десятки тисяч різнокольорових ліхтариків). Прозорі склянки, плошки, ліхтарики підсвічували різними відтінками квіти, на кущах заблищали величезні лілії, а високо на деревах мерехтіли, як зорі, шкалики. Доповнювали ілюмінацію бенгальські вогні та факели. Камені й зелень дерев, здавалося, змінили свій колір. На цьому тлі небо виглядало оксамитово-чорним, хоча були ще сутінки. Вогонь у ліхтариках тріпотів, мерехтів, відбиваючись у воді ставка, створював водяні доріжки, і це ще дужче посилювало ілюзію нереальності.

Було тільки незрозуміло, як за такий короткий час вдалося запалити десятки тисяч світильників.

Оркестр заграв полонез, усі розступилися, і Потоцький, усміхаючись, підійшов до дружини. Ставало прохолодно, тому Станіслав накинув на плечі Софії соболине манто і, взявши її за руку, велично повів у танець. Тільки зараз усі помітили, що на площі перед наметами з’явився спеціально споруджений для танців дерев’яний настил. Решта пар пішли за господарями.

Коли звуки польського затихли, пролунало ревіння труб, і гості побачили посеред озера дванадцять красунь із розпущеним волоссям, у напівпрозорих накидках з легких, струмливих тканин зі срібними блискітками. Дванадцять наяд (веселе плем'я покровительок вод) рухалися по водній гладі ставка. А створював цю ілюзію пліт із дзеркальною поверхнею.

Графиня Софія підійшла до Людвіга Метцеля і повела його за руку до сходів, що спускалися у воду. Наяди заспівали кантату, прославляючи Людвіга — підкорювача вод, струмочків і джерел «Софіївки». Тепер він підкорив і наяд, нащадків Океану і Тефіди, і вони назавжди залишаться тут. А в тих джерелах, де мешкають наяди, вода не тільки чиста, а й здатна дарувати молодість і безсмертя.

Пліт наблизився до берега, німфи підійшли до щасливого і трохи зніяковілого Метцеля і прикрасили його голову вінками. На площі Зборів пролунало гучне «віват!».

Знову заграла музика. Тепер партнером графині по танцю став інженер.

— Ви створили справжнє диво, Людвігу. Я не боюся таких гучних слів.

— О ні, графине, це диво створило кохання графа до вас, я всього лише займався своїм ремеслом.

— Як ви можете так говорити?! Це рівноцінно тому, якщо б поет назвав ремеслом писання віршів.

— Порівняння моє, можливо, не зовсім точне, просто я хотів підкреслити вирішальну роль графа Станіслава у перетворенні цього куточка природи.

— Дивно, дорогий Людвігу, тут стільки створено для мене, але я не бачу навіть найменшої згадки про Станіслава, крім пам’ятника його нещасливому коханню до Гертруди.

— Я знав, дорога графине, що ви скажете це. Поспішаю розвіяти ваші сумніви.

Із цими словами тепер уже Метцель узяв Софію під руку і повів до оглядового майданчика. Трохи не доходячи, Людвіг зупинився.

— Скеля Бельведер назавжди збереже профіль графа Потоцького…

І справді, нижня частина Левкадської скелі нагадувала людський профіль.

— А зараз ще один невеликий сюрприз вам, графине, і всім гостям, — інженер зробив знак рукою.

У ту ж мить угору злетіла ракета, а за нею — вогні феєрверку і гарматні залпи. Тепер і небо перетворилося на суцільний килим вигадливих вогняних візерунків. Вода, віддзеркалюючи феєрверки, надавала ілюмінації додаткової пишності. У розпал феєричного шоу разом зі струменем води фонтану з каменів на ставку почали вивергатися вогненні струмені.

— Тільки заради цього варто було сюди приїхати, — почула Софія чийсь шепіт.

Метцель попросив усіх обернутися, і нове видовище постало перед очима: великий водоспад, заслоняючи собою вогонь, грав таким різноманіттям вогнів і світла, переломлюючись крізь пелену води, що описати це просто неможливо.

Феєрверк закінчився так само раптово, як і почався.

Знову заграла музика, і бал продовжився.

На третій танець (а це був вальс) графиню Софію запросив її син Ян, який встиг переодягтися у віцмундир.

— Ну, розповідайте, штаб-ротмістре, що це за орден на ваших грудях? — усміхаючись, запитала грекиня.

— Як я вже писав тобі, маман, з 1 січня я перейшов з лейб-гвардії Кінного полку до Кавалергардського полку, з підвищенням у чині. Після того, як наприкінці грудня 1798 року імператор Павло І за пропозицією Мальтійського ордена прийняв сан великого магістра, у нього виникла ідея створення потужного лицарського стану в країні.

— Чоловіки завжди люблять грати в лицарів, незалежно від віку!

— Так, мамо. Так ось, Кавалергардський полк — почесна гвардія Великого магістра.

— І ти вже встиг відзначитися?

— На жаль, ще ні. Цей орден — заслуга не моя, а всього нашого роду. Тобі випала щаслива доля примкнути до нього, а мені — народитися. До ордена святого Іоанна Єрусалимського може вступити кожен дворянин, який довів, що дворянство отримане його предками за бойові подвиги, причому не менш ніж сто п’ятдесят років тому. І коли імператор Павло дізнався, що мій прадід воював пліч-о-пліч із його прадідом Петром І, питання, чи прийняти мене до полку і вручити цю восьмикінцеву зірку у вигляді Мальтійського хреста, навіть не виникало.

— У вас, лицарів, повинні бути свої таємниці і традиції. Це так цікаво!

— О звичайно! Про традиції я тобі обов’язково розповім, ну а таємниці залишаться у мене, на те вони й таємниці.

«Господи, — подумала про себе Софія, — щасливий у нього зараз час, коли ще можна грати в лицарів і при цьому бути вже відносно дорослим».

Граф Станіслав підійшов до дружини і тихенько промовив:

— Софі, я хочу тебе викрасти й усамітнитися в якомусь затишному куточку.

— Ти знову вгадав мої думки, коханий. А гості не образяться?

— Не думаю. Метцель зараз влаштує катання на човнах з ілюмінацією на обох озерах, а охочим запропонує провідників для нічної прогулянки по парку.

Наші герої знайшли лавку в затишному куточку парку. Софія сіла Станіславу на коліна, обхопила руками його шию, і подружжя злилося в довгому поцілунку.

— Як я тебе кохаю! Я знала, що парк буде незрівнянний, але не могла навіть уявити, що він буде таким гарним. Графе Потоцький, мені здається, цим парком ви обезсмертили своє ім’я, а разом з ним і моє. У прийдешніх поколінь не підніметься рука зруйнувати це творіння, навпаки, виникне бажання додати ще що-небудь для продовження казки.

— Ти маєш рацію, Софі. Вийшло непогано. Але ж це лише початок. Вистачило б тільки часу на все.

— Ти у мене ще дуже юний, коханий.

— О так! — вигукнув Станіслав і підхопив Софію на руки. — Ловлю тебе на слові. Я обожнюю тебе. І ти повинна народити мені ще дівчаток, таких же прекрасних, як сама.

— Слухаюся і корюся, мій пане, тільки опусти мене на землю, і я буду готова.

Станіслав поставив Софію на ноги.

— У мене є ще одне прохання до тебе, милий. Ти у нас великий розумник, і я знаю, що ти працюєш над книгою. Дай мені слово, що подвоїш свої зусилля для ії написання. А я тобі допомагатиму.

— Мені так легко з тобою, Софі.

Розділ 21. Життя триває (1802–1806)

Минуло два роки, і в травні 1802 року до Тульчинського палацу як завжди почали з'їжджатися гості. Приводів було декілька, і головний — п’ятдесятиріччя графа Потоцького.

Станіслав з дитинства любив травень, і не тільки тому, що в цьому місяці він народився. Він уже не пам’ятав причини, але саме в травні ще в Кристинополі у Потоцьких збиралися всі родичі та друзі родини. Карнавал, що завжди супроводжував ці зустрічі, до цих пір залишався найяскравішим спогадом його дитинства. Граф підтримував цю традицію і хотів, щоб її продовжили і його діти. Травень Потоцький любив ще й тому, що сама природа подбала про це: квітучі сади, ніжна, ще не займана спекою зелень, ласкаве сонечко, теплий дощ, який часто супроводжувався грозою, любовний спів птахів, що прилетіли з півдня, різнобарв’я полів, земля, яка прийняла перше весняне тепло і від того дихає чимось невловимо свіжим, і небо, же буває таким блакитним тільки в травні.

Радісний дитячий сміх заповнював у ці дні всі приміщення палацу. Станіслав заздалегідь просив підготувати фрукти, солодощі, іграшки і розкласти їх у різних шафах. Під час гри з дітьми (у графа це був цілий ритуал) він несподівано діставав сюрприз із шафи і вручав щасливій дитині. Знаючи схильність дітей до неприйняття у великих дозах фруктів, граф ніколи не давав одній дитині більше однієї груші або апельсина, і з часом багато хто з цих уже дорослих малюків у мемуарах писали, що Потоцький був скупий.

Насправді щедрість графа вражала: всі гості не лише могли жити за кошт господаря скільки їм було завгодно, й самі приймали гостей, мали свій екіпаж і ще безліч привілеїв.

Але дитяча пам’ять дуже вибіркова…

Молодь карнавал приваблював можливістю блиснути у товаристві, що збиралося з усіх кінців Європи. Різноманітність мов, шелест суконь, блиск мундирів, тонкі натяки, млосні погляди, вихрові танці, гуляння під місяцем, освідчення в коханні — все це виплескував Тульчин у травневі дні.

Після свята, влаштованого в «Софіївці», графині Софії хотілося подарувати чоловікові щось оригінальне і водночас дуже зворушливе. Знаючи любов Станіслава до свого театру, графиня сама займалася репертуаром, декораціями, була присутня на репетиціях.

На початку року Анатолія Федорка відправили до Відня (а якби знадобилося, то й далі) з метою підібрати оригінальну п’єсу для святкування ювілею графа. Південний темперамент грекині вимагав чогось монументального, величного, гідного цієї, як вважала Софія, великої людини, люблячого батька, творчої натури.

Залишимо на час приготування до дня народження графа Потоцького і глянемо, які події відбулися з нашими героями за два роки після відкриття «Софіївки».

Головною подією, поза сумнівом, стало народження у Софії та Станіслава дочки. Графиня виконала свою обіцянку, дану Станіславу в «Софіївці», і рік тому народила прекрасну дівчинку. За бажанням графа (а графиня і не заперечувала) їй дали ім’я Софія.

Якщо маленька Софія тільки починала свій життєвий шлях, то Октавія, п’ятнадцятирічна донька Станіслава і Жозефіни, готувалася до весілля з Яном Свейковським, сином Леонарда Свейковського — воєводи подільського. Весілля повинно було стати завершенням травневих свят. Свейковські, будучи сусідами Потоцьких, жили у Шпикові в добротному замку на березі річки. Але Станіслав хотів, щоб молодята після весілля неодмінно в’їхали до свого палацу. І коли наприкінці 1800 року Октавії зробили пропозицію, чудове містечко на мальовничих берегах Південного Бугу Печера відразу перетворилося на будівельний майданчик.

Архітектурне планування палацу Октавія вирішила відразу.

— Батьку, я звикла до нашого палацу в Тульчині і хотіла б мати щось подібне в Печері.

— А що скажеш ти, Людвігу? — звернувся Потоцький до Метцеля.

— Як завжди, місце вибране дуже мальовниче, — задумливо мовив інженер. — І парк уже майже готовий.

Він своє завдання зрозумів…

До весілля палац встигли побудувати.

У той час, коли навесні 1801 року Софія готувалася народити дочку, з Петербурга надходили новини одна цікавіша за другу.

Спочатку прийшла звістка про передчасну кончину від апоплексичного нападу імператора Павла І, але граф N*, який проїжджав через Тульчин, повідомив, що імператор був убитий — більше того, його син Олександр до певної міри сприяв цьому.

Як не дивно, важче за всіх пережив убивство Павла Юрій, якого імператор свого часу вислав з Петербурга.

— Імператор був милостивий до мене, — зітхнув Юрій, — навіть кілька разів пробачав мене. Хоча його примхливість і вимогливість, щоб усе робилося тільки так, як він надумав, часто виводили наближених до двору з себе.

— Павло Петрович був цікавим співрозмовником і непогано розумівся на архітектурі, — задумливо мовив граф Станіслав, згадуючи свою зустріч з імператором у Вишнівці.

— Цікаво, з якими почуттями Олександр посів престол, на якому були по-звірячому вбиті і його дід, і його батько? — запитала Софія.

— Так, у Росії важко довго всидіти у царському кріслі, — відповів їй Станіслав.

У березні 1802 року Станіслав Потоцький почав оформляти ще одну справу — купівлю у Вінцентія Потоцького Ковалівки і Немировського ключа з безліччю селищ, що належали останньому.

— Стасе, — обережно зауважила Софія, — чи не занадто ти розпорошуєшся у витратах? Ти ж сам казав, що необхідно дещо стримати грошові витрати і зробити хоча б невеликі заощадження.

— Так, люба, саме так я і говорив. Якщо чесно, Софі, боргів у нас зараз дуже багато. Ми вже витратили 15 мільйонів на «Софіївку». Будинок і парк у Печері обійдеться мільйонів у вісім. Вінцентій просить за свої маєтки шість із половиною мільйонів. Гроші колосальні. Але я чомусь абсолютно спокійний. І не тільки тому, що нові придбання належатимуть дітям, я впевнений, що ми з тобою впораємося з цими проблемами: я отримав кредити в банках Києва і Петербурга під порівняно невеликі відсотки. В маєтках Вінцентія налагоджене виробництво рушниць і шабель, а на мануфактурах виготовляють і килими, і скатертини, і ще безліч усякого дріб’язку. У Ковалівці кінний завод щорічно приносить великий прибуток. Ліси й сади ми з Вінцентієм висаджували одночасно, і взагалі майже все він робив за моїми порадами. Гроші повинні працювати! Я маю намір написати листа імператору Олександру з реальною пропозицією.

— Ти знову щось придумав, mon ange?

— Усе як завжди дуже просто, мій друже. Пройдімо до бібліотеки.

У бібліотеці граф Станіслав розгорнув карту України.

— Одеса! Саме це місто зараз у центрі всіх моїх поривань. Уже зараз і я, і Любомирський, і Чарторийський готові набагато збільшити потік товарів через одеський порт. Насамперед, це пшениця, мед, мануфактурні вироби. І якщо побудувати там великий порт, усі ці товари потечуть і до твого рідного Константинополя, і до Греції, і далі, далі — до Італії, Франції, Гамбурга… А нам Одеса цікава ще й тим, що вантажі туди можна доставляти по Дністру. Ось тут, — Станіслав показав на карті, — у Ямполі, ми побудуємо причал для прийому і відвантаження товару, і тоді кораблі (а це, думаю, будуть галери) зможуть швидко і дешево переправляти товари до Одеси!

— Ти зараз більше схожий на навіженого хлопчиська, ніж на п’ятдесятирічного чоловіка, — усміхнулася Софія.

Незабаром з Європи прибув Анатолій Федорко. Графиня Софія, не давши йому відпочити, відразу ж призначила зустріч у театрі.

— Графине, мені, здається, вдалося виконати завдання, яке стояло переді мною, — із запалом почав капельмейстер. — У Відні зараз новий король музики — молодий композитор і піаніст Людвіг ван Бетховен. Його музика чудова, слухати її — одне задоволення. До того ж, кажуть, зараз він закоханий, і це додає його музиці пристрасті і роздумів, а іноді й смутку.

— Що ж цікавого і, головне, доречного ти привіз, милий Анатолію? — з нетерпінням запитала Софія.

— «Творіння Прометея, або Влада музики і танцю».

— Звучить заманливо.

— Цей балет Бетховена вперше був представлений публіці у минулому році в придворному театрі і до цих пір має нечуваний успіх. Лібрето і хореографію розробив Сальваторе Віта. Коли два справжніх майстри збираються разом, виходить справжній витвір мистецтва.

— Розкажи хоч удвох словах про балет…

— Прометей, переслідуваний Зевсом, крізь бурю, грім і блискавки пробирається на землю з палаючим факелом, викраденим на Олімпі. З глини він ліпить статуї чоловіка й жінки і намагається оживити свої творіння небесним вогнем.

І вони оживають! Але радість Прометея передчасна — вони абсолютно бездушні, байдужі до всього, що відбувається навколо. Прометей вирішує знищити їх, але йому вчасно приходить рятівна думка: відвести їх на Парнас, де Аполлон і музи спробують перетворити їх на людей. І, — о диво! Гармонія музики і танцю пробуджує у творіннях людські почуття! Але Терпсихора і грації влаштовують їм випробування. Танець війни спонукає їх бажання узятися за зброю, щоб таким чином домогтися слави і почестей. Ніщо людське їм не чуже. На сцену виходить Мельпомена. Муза трагедії звинувачує Прометея у тому, що він створив людей, які так швидко піддалися азарту руйнування, і вражає його мечем. Творіння Прометея страждають над бездиханним тілом свого творця. З’являються життєрадісна муза Талія і бог природи Пан, які оживляють Прометея. Радості немає меж. Балет завершується веселощами і танцями.

— Гарно, — задумливо промовила графиня Софія. — А ти знаєш, Анатолію, я бачу в образі Прометея графа Станіслава. Всіх своїх дітей граф обожнює і в кожному хоче бачити особистість.

— У такому разі, графине (прошу не прийняти це як лестощі), ви для графа — Талія, яка вдихнула в нього друге життя після всіх неприємностей, уготованих долею.

— Ти так вважаєш? Просто мені дуже добре з графом, а йому зі мною. От і вся філософія.

Анатолій підійшов до рояля і торкнувся клавіш. Зазвучала повільна, дивно прониклива мелодія.

— А цей твір я привіз вам, — не відриваючись від рояля, мовив Федорко. — Бетховен назвав його Sonata Quasi una Fantasia.

Зачарована Софія, боячись «злякати» музику, зробила знак грати далі…

Анатолій зняв руки з клавіатури, і ще якийсь час у залі стояла тиша. Софія намагалася зрозуміти почуття, що охопили її. Напевно, простіше за все було б зааплодували або навіть вигукнути що-небудь банальне, прийняте в театрі, але графиня мовчала, прислухаючись до останніх музичних звуків, що ніби зависли в повітрі. Вона була впевнена, що Станіслав дуже тонко оцінить цю сонату в її виконанні. Більш того, жіноче чуття підказувало, що ніжна, романтична душа чоловіка чекає саме такого фіналу у величезній черзі привітань, подарунків та інших атрибутів його ювілею.

— Анатолію, — Софія намагалася стримати хвилювання, — ви (несподівано для музиканта вона перейшла на «ви») не просто впоралися зі своїм завданням, — ви володієте величезним даром музичного втілення прекрасних людських стосунків, званих коханням.

— Ваша світлосте! — капельмейстер опустився на коліно і припав до руки Софії. — Для такої жінки, як ви, і для графа хочеться зробити неможливе. До речі, я запросив на виставу трьох солістів з Відня. Вони очікують тільки мого листа. І якщо на те буде ваша воля, я готовий його надіслати.

— О звичайно! Ніяких заперечень, будь-яка сума, що вони запросять, негайно буде виплачена.

Графиня ще довго обмірковувала, де ставити балет — у театрі чи в павільйоні на острові за палацом. Другий варіант здавався їй романтичнішим і оригінальнішим: теплий вітерець, віддзеркалення вогнів і зірок у воді ставка, можливість використання човнів або плотів — усе це сприяло б особливому сприйняттю музики і танців.

Ідея була не нова, подібний театр Софія бачила у гетьмана великого литовського Михайла Казимира Огінського в Слонімі. «Плавучий театр» на баржах гетьман влаштовував улітку на каналі біля палацу.

І все ж переміг затишок театру, і в цьому графиню переконав Анатолій Федорко.

Свята тривали кілька днів. «Вівати», бали, феєрверки, полювання, вино і шампанське рікою…

Граф Станіслав був просто щасливий. Щасливий, що приїхали всі діти, хто з чоловіками, хто з дружинами. Щасливий, що приїхали родичі, друзі.

З роками ми стаємо сентиментальні і хочемо отримати від своїх близьких хоч трохи уваги у відповідь на вкладену в них нашу любов, турботу.

У день народження у Станіслава було передчуття, що має статися щось дуже приємне і несподіване. Упевненості в цьому надавали і погляди Софії — ті жіночі погляди, які говорять часом більше, ніж слова.

Після святкового обіду гостей запросили до театру. Граф Станіслав очікував почути легку музику і побачити веселенький балет. Але перші звуки увертюри змусили його налаштуватися на серйозний лад. Слідом за графом затихли і глядачі, вражені тим, що чують щось нове, незвичайне. Софія крадькома поглянула на чоловіка — він був поглинений тим, що відбувається на сцені.

Актори старалися з усіх сил. Пантомімічні, незграбні рухи творінь Прометея, які були статуями на початку вистави, перетворилися на життєрадісні пасажі й енергійно-польотні соло подяки.

З останніми звуками музики зал вибухнув громом оплесків!

— Стасе, це ще не все, — Софія загадково усміхнулася і зробила знак Анатолію.

За мить на сцені з’явився рояль. Не відпускаючи руки свого коханого, Софія підійшла до роялю, сіла за інструмент, а Станіслава посадила поруч.

— Я спеціально посадила тебе ближче, тому що цю музику потрібно слухати вдвох, відчуваючи подих одне одного. У ній я почула і кохання, і ніжність, і пристрасть, і тугу — все, що відчувають люблячі серця.

— Це було неперевершено! — вигукнув щасливий Станіслав, коли Софія закінчила виконувати сонату, яку в майбутньому назвуть Місячною.

Гостей чекав барвистий феєрверк на воді, а наші герої тихенько усамітнилися.

— Я не хочу здатися дещо дурненьким, хоча кохання робить чоловіка саме таким, — мовив Станіслав, цілуючи руки Софії. — Але сьогодні я в черговий раз переконався, що кохання існує. І чим довше ми разом, тим більше я захоплююся тобою, мила Софі. Ми обоє кинули виклик долі, і вона повернула нам усе сповна. Я не знаю, що ти знайшла в мені, але ти для мене — втілення добра, ласки, розуміння, хтивості. Звичайно, всі літа прекрасні, всі люди повинні пережити свої любовні пригоди, випробувати невідомі їм досі почуття фізичної і духовної близькості, але тільки в зрілості можна зрозуміти поезію і гармонію життя повною мірою.

Граф простягнув обидві руки до Софії, обняв її за талію, їхні губи злилися. Грекиня обвила його голову обома руками, ніби боячись, що ця прекрасна мить може закінчитися.

У цей момент вікно спальні освітилося спалахами святкового феєрверку, влаштованого Метцелем на ставку за палацом. Софія та Станіслав підійшли до вікна: ракети, злітаючи вгору, здавалося, намагалися виліпити в небесах кожна свою фантазію, спалахували на мить іскристими акварелями, а потім, падаючи в мертвенно-бліду воду озера, висвітлюючи водоспади і статуї, створюючи немислиму гру світла і тіней, швидко згасали.

— Цей феєрверк для тебе, Стасе! Сьогодні все для тебе, коханий! Ти не просто заслужив усе це. Твоя любов до мене, до дітей, до оточуючих повертається до тебе сторицею.

— Хочу шампанського! — вигукнув схвильований Станіслав.

— І я теж, — прошепотіла у відповідь Софія. — Зажди трохи, я зараз повернуся.

За кілька хвилин грекиня повернулася. У прозорій туніці, накинутій на оголене тіло, вона була чудова. Станіслав помітив, з яким закликом блищали її очі.

Потоцький, не відриваючи погляду від її стрункого стану, взяв Софію за руку і підвів до столика, де в кришталі іскрилося крижане шампанське, а поруч стояла ваза з полуницями і кульками морозива.

Зробивши кілька маленьких ковтків з фужера, Софія взяла ложечкою найбільшу ягоду, піднесла її до своїх губ, спокусливо залишивши половинку зовні. Станіслав наблизився до неї губами — і ягода стала спільною.

— Яка ти солодка, — прошепотів тремтячим голосом Станіслав…

Святкування дня народження закінчилося, але урочистості тривали.

Того ж тижня в Домініканському костелі відбулося вінчання Октавії і Яна.

Після цього Станіслав Потоцький вручив молодятам символічний ключ від їхнього нового будинку — палацу в Печері. Це був весільний подарунок. Станіслав любив робити подарунки, і Октавія стала першою його дитиною, якій він подарував палац, та ще й у день весілля. Продовжилося свято в Печері. Там уже все було готове до прийому гостей. Десятки карет (Станіслав назвав їх «пересувним цирком») вирушили з Тульчина до Печери.

Печера… Софія дуже любила їздити туди верхи. І щоразу від первісної краси цього містечка перехоплювало подих. Кілька століть тому Південний Буг продерся крізь кам’яні перешкоди, що щитом перегороджували шлях воді. І хоча річка змогла просочитися крізь скелі і прокласти собі шлях до моря, повністю перемогти в цій сутичці вона не змогла. Царство води, каменю і лісів — підсумок цієї битви. Не завершене протиборство і понині. Навесні, коли річка стає повноводною, вода стрімко несеться серед величезних кам’яних брил, утворюючи фонтани, водоспади, вири. Стикаючись із перешкодами, розлітається міріадами бризок, що виграють на сонці, народжуючи то веселки, то прозору водну завісу, або знову зливається в могутній потік. Фантастично мальовничі скелі, гроти, пороги і перекати, змінюючись деревами і кущами, що нависають над водою, непомітно переходять у вузькі коридори — каньйони. Рідкісний сміливець вирішиться пропливти серед цього хаосу каменів. І тим не менш, такі сміливці знаходилися, і Софія з острахом спостерігала, як ці відчайдухи у своїх вузьких і коротких, немов іграшкових, човнах випробовували долю.

Наставало літо, і біля річки народжувалися нові образи. Тепер кам’яний хаос — це вже казкове стадо, що заходило в воду напитися, і водний потік осушує не сонце, а невідомі тварини, що розбрелися по річці і хочуть утамувати спрагу. З кожним літнім днем річка міліє і міліє, і ось уже можна, вільно перестрибуючи з каменя на камінь, перейти на інший берег, навіть не замочивши ніг.

Станіслав жодного разу не відвідав Печеру за час будівництва палацу, але у своїх ідеях із приводу всього палацово-паркового ансамблю як завжди був максималістом: дикий, первозданний пейзаж повинен був плавно, ненав’язливо переходити в парк із рукотворними, але непомітними оку ліричними відступами — англійськими ландшафтами. Гроти, водоспади, вази з квітами, сімейні куточки, де можна пошептатися, — одна вишукана композиція змінює іншу. А на самому верху — оглядовий майданчик (благо, є на що дивитися) переходить у французький парк з тополиними та липовими алеями, підстриженими зеленими огорожами, лавками в тіні плакучих верб, казковими квітниками, що майже цілий рік радують своїм різнобарв’ям. А наприкінці композиції — палац, завершальна кульмінаційна складова всього палацово-паркового ансамблю.

І ось тепер, перш ніж сісти за весільний стіл, Станіслав та Софія вирішили пройтися і поглянути, що вийшло з їхніх задумів.

А вийшло справді здорово!

— Поглянь, Стасе! — вигукнула Софія, коли вони ступили на оглядовий майданчик. — Як усе просто і водночас прекрасно! Палац, церква, парк, річка — заради цієї краси варто жити, народжувати дітей, творити…

— А ще можна хвалитися перед друзями і знайомими, — засміявся Станіслав. — А якщо серйозно, то тут, в Україні, сама природа не дозволяє бути байдужим до середовища свого проживання. А ще такі жінки, як ти, надихають нас… ні, не на подвиги, але на дуже красиві пориви.

— Ви ідеалізуєте нас, жінок, і нам це дуже приємно, хоча насправді щира турбота і ласка часом нам миліші за розкішні замки.

— Хай буде так, але нам усе одно хочеться показати вам, що кожен з нас особливий, не схожий на іншого, а значить, здатний зробити щось незвичайне. Врешті-решт майже за кожним видатним творінням роду чоловічого стоїть жінка, бо наші потреби (в силу природних лінощів) незначні.

— Переконав, — засміялася Софія.

На початку березня 1803 року до Умані прибув кур’єр зі звісткою, що незабаром проїздом з Петербурга до Одеси Потоцьких відвідає новий губернатор Одеси Арман Емманюель дю Плессі — герцог де Рішельє. Софія, на відміну від Станіслава, добре знала галантного француза. Познайомилися вони ще в таборі Потьомкіна.

— Це дуже енергійна молода людина, і схоже, провидіння почуло твої, Стасе, мрії з приводу облаштування Одеси. Герцог — саме та людина, яка переверне там усе з ніг на голову.

— У такому випадку з нетерпінням чекаю зустрічі з ним.

— Для герцога ця справа нова, тому спілкування з такою світлою головою, як ти, йому вкрай необхідне.

Граф і герцог досить швидко знайшли спільні теми для розмов. Рішельє був високого зросту, трохи сутулий. Живі чорні очі, орлиний ніс, тонкі губи, смагляве обличчя, кучеряве, трохи зачеплене сивиною волосся робили 36-річного герцога помітним у будь-якому товаристві.

— Графе, слава про ваші економічні таланти вийшла далеко за межі України та Польщі. Я вважаю за щастя повчитися у вас і вислухати ваші поради. Розраховую на нашу подальшу співпрацю і якщо не на дружбу, то на приємні відносини.

— Зізнаюся чесно, милий герцоге, ми з нетерпінням очікували вашого приїзду. Хочу побажати, щоб ваші досягнення на мирному поприщі перевершили військові подвиги, про які я чув з вуст моєї коханої дружини. Вона мені всі вуха продзижчала про ваші безстрашність, розум і енергію, — усміхаючись, відповів граф Станіслав. — Але перш ніж ми почнемо говорити про справи, прошу пообідати з нами і відвідати нашу перлину — «Софіївку».

— Графиня однозначно перебільшила, описуючи вам мої скромні таланти, але, чорт забирай, мені це дуже приємно. Що стосується парку, то не далі як учора я гостював у графа Браницького в Білій Церкві. «Олександрія» — чудовий парк, але всі сходяться на думці, що краще «Софіївки» парку в Європі не знайти.

— Граф Ксаверій — наш сусід, і його «Олександрія» теж прекрасна, але, як водиться у добрих господарів, завжди хочеться перевершити успіхи сусідів, — засміявся Потоцький. — Тому він і вважає наш парк кращим.

Під час обіду Потоцький з Рішельє невимушено розмовляли, немов були знайомі багато років. Після приємної трапези герцог, відмовившись від відпочинку, попросив показати йому парк.

Незважаючи на те, що зима ще не здала своїх повноважень, березневі сонячні промені вже робили свою справу, підтоплюючи сніг, і перші несміливі струмочки пробивали собі серед снігових заметів дорогу. Дерева стояли ще голі, але в повітрі відчувалася весна.

— Я в захваті від побаченого. Це неперевершено! — Рішельє просто захлинався від вражень. — Дуже хочу побачити «Софїївку» літню, осінню, зимову. І наполегливо прошу, ні, вимагаю, графе, запросити мене сюди ще і ще.

— Я не можу задовольнити ваші вимоги, герцоге, — усміхнувся граф Станіслав, дивлячись на Софію. — Бо ви можете відчувати себе тут як удома і відвідувати «Софіївку» коли вам заманеться, без жодних запрошень.

— Прекраснішого парку я до цих пір не бачив, хоча чимало помандрував по світу. Напевно, ви витратили купу грошей на цю красу, графе?

— Я вбачаю у вашому питанні радше не бажання дізнатися, скільки я вклав сюди коштів, а моє ставлення до грошей, вірніше, прощупуєте: чи не скупий я. Угадав?

— О, від вас нічого не приховаєш, ви тонко відчуваєте підступ, — засміявся Рішельє. — Але цього разу це був власне фінансовий інтерес. Я їду до Одеси — міста, обділеного садами і парками, і як справжній француз хочу перетворити його на маленький квітучий куточок, а як градоначальник повинен рахувати кожну копійку, бо переді мною стоять грандіозні завдання.

— Я не змагатимуся з вами у світській чемності, відповім просто. Ще в молодості батько розповів мені притчу про видатного полководця Олександра Македонського, який заповів поховати його з відкритими долонями, показуючи цим усьому світові, який він завоював, що з собою людина нічого забрати не може, а ось результати її діянь залишаться назавжди. І мене дуже радує, що ви, думаючи про економічний підйом міста-порту, мрієте зробити його гарним. Значить, у вас усе вийде, я в цьому впевнений. І обіцяю вам надіслати не тільки саджанці зі своїх розсадників в Умані і Тульчині та завезти ґрунт, а також допомогу своїх садівників в оформленні садів в Одесі.

Увечері після ситної вечері Рішельє і Потоцький розташувалися біля каміна з келихами вина в руках, а Софія — неподалік від них із книжкою. Часом до неї долітали слова: «торговий флот», «пшениця», «постачання», «склади», «митниця». Їй було смішно, що чоловіки, бажаючи отримувати величезні прибутки, мову вели про копійки при зборах і про зниження мита. Через якийсь час графиня попрощалася, а Рішельє і Потоцький ще довго сперечалися, доводячи щось один одному.

Увесь серпень графиня Софія майже не бачила чоловіка: на зорі граф Станіслав зникав із палацу, просив Софію не чекати його на обід і з’являвся лише ввечері, втомлений, але з палаючими очима. Іноді Станіслав і зовсім зникав на два-три дні, пояснюючи це поїздками по маєтках сусідів.

Але й вечорами графині часто не вдавалося поспілкуватися з чоловіком, бо наспіх повечерявши, Потоцький замикався в кабінеті з управляючими, і тільки далеко за півночі вони лягали спати.

Нарешті, у другій половині вересня були відправлені два транспорти із пшеницею: один сушею кінним ходом, інший — по Дністру з нової пристані в Ямполі.

Через два дні чисто виголений і задоволений граф Станіслав оголосив за сніданком:

— Софі, кохано, мені здається, що ми засиділися на одному місці. Пропоную невелику подорож — спочатку до Одеси до герцога Рішельє, а потім… — Станіслав зробив невелику паузу, щось обмірковуючи, і мовив далі: — Я не відкриватиму тобі таємницю, але впевнений, що це «потім» тобі сподобається.

— Стасе, це не гарно — почати думку і не закінчити її.

— Це мій сюрприз, і ніякі твої спроби і навіть тортури не зможуть розв’язати мій язик.

Софія зробила вигляд, що сердиться, і надула губки. Але Станіслав був непохитний.

Від’їзд призначили на наступний день, і хоча Софія заперечувала, посилаючись на брак часу, виявилося, що вся прислуга була вже давно готова до подорожі, а графині залишалося лише потурбуватися про деякі дрібниці з підготовки свого гардеробу.

В Одесі Дюк Рішельє особисто зустрічав гостей. Проблем у герцога було більше, ніж можна собі уявити (адже місто тільки починало свою славну історію), і всі гості поставилися до цього з розумінням. А з’їхалася до міста майже вся південноукраїнська знать — організаторський талант Рішельє спрацював на славу.

Потоцькі розмістилися в невеликому будинку. Було тіснувато, враховуючи, що графську родину як завжди супроводжувала велика кількість слуг.

Святковий обід призначили на наступний день, і з самого ранку Софія була зайнята зачіскою, вбранням та іншими жіночими хитрощами, недоступними розумінню чоловіка.

— О! — вигукнув граф Станіслав, уже майже готовий і одягнений. — Ваша кімната, графине, нагадує мені поле битви під Берестечком.

— Мені здається, мій сьогоднішній туалет ніколи не буде закінчено, — зітхнула Софія. — І ми приїдемо тільки до середини обіду. А у герцога Армана завжди така вишукана кухня, що не можна пропустити жодної страви.

Обід мав відбутися в новому саду, причому слово «сад» Рішельє вимовив з особливою гордістю.

— Я передбачав вашу іронічну посмішку, коли ви побачили сад, — промовив Рішельє, зустрічаючи Потоцьких. — Звичайно ж, він поки не йде ні в же порівняння з тією красою, яку ви створили в «Софіївці» і, я не сумніваюся, в Тульчині. Але ми стараємося.

— Ну що ви, герцоге, в нас навіть у думках не було хоч чимось вас образити, — відповів граф Станіслав. — Ви вже влаштувалися в Одесі?

— А знаєте, що для мене виявилося найважчим тут?

— Напевно, розібратися в паперах, бюджеті, схемах торгівлі і переміщення товарів? — напіввідповів-напівперепитав Потоцький.

— Скажу відверто: це було складно, але найбільші складнощі я відчув не в цьому, — усміхнувся Рішельє і запитально поглянув на графиню.

— Мені здається, найскладнішим було налагодити відносини з місцевим населенням. Я чула, тут зібрані вершки суспільства з різних країн світу.

— Навпаки, графине! Ці люди покидали свої насиджені місця в пошуках кращого життя, тому з радістю сприймають усі мої пропозиції щодо оновлення міста. А який тут дух свободи і взаємоповаги! Мені навіть не довелося нікого умовляти допомогти в будівництві нової лікарні. Скажіть, у якому місті світу будувалися одночасно і православний собор, і старообрядницька каплиця, і синагога, і католицький костел?

— Герцоге, ви так натхненно розповідаєте. Складається враження, що жодних проблем у вас немає.

— Крім однієї: тут дуже погано приживаються дерева. Кам’янистий ґрунт, посушливі вітри, відсутність дощу місяцями — біда наших зелених друзів. Це відчув на собі Фелікс Дерибас, брат засновника нашого міста, а тепер і я. Але ми перетворимо Одесу на квітучий оазис! Тому я дуже вдячний вам, графе і графине, за саджанці та особливо за ґрунт, які регулярно привозять. Більше того, я хочу сьогодні разом з вами посадити по деревцю, щоб ви знову і знову поверталися сюди.

— Залюбки, милий Армане, — усміхнулася йому у відповідь Софія.

Принесли саджанці каштанів з уманських розсадників, і Потоцькі з Рішельє посадили деревця в підготовлені лунки.

Герцог попрямував зустрічати інших гостей, серед яких були Любомирський, Чарторийський, Собаньський, Браницький. Після привітань усіх запросили до великого намету на обід.

Увійшовши, гості здивувалися, а потім розреготалися і заплескали в долоні: біля розкішно сервірованих столів замість стільців стояли мішки із пшеницею.

— Ну, ваше світлосте, уважив нас, дуже порадував, — голосно сміючись, сказав граф Браницький. — Тепер бачимо, що ми для тебе — бажані гості.

— Радий, що догодив вам, панове, від сьогодні процвітання Одеси багато в чому залежатиме і від ваших поставок, і від ваших комерційних угод.

Такий початок обіду сприяв розкутому спілкуванню за столом. Серед багатьох інших страв були подані страви із сімейних рецептів Рішельє: перепела а-ля Рішельє, буден Рішельє, годив від кухаря маршала Рішельє.

— Панове, пропоную всім вам не лише займатися комерцією в Одесі, а й побудувати тут свої будинки без усякої плати за землю за єдиної умови — якомога швидше, — звернувся до присутніх герцог.

— Ми обов’язково так і зробимо. Але мені здається, що розумніше зараз зайнятися будівництвом зерносховищ та інших складів, — долучився до розмови Станіслав Потоцький.

— Схвалюємо, — закивали головами великі землевласники. — Ми збираємося залишитися тут усерйоз і надовго.

Якось Потоцькі прогулювалися по набережній. У порту стояла яхта-красуня, на яку Софія одразу звернула увагу.

— Глянь, Стасе, яка чудова яхта! Які форми, яка грація!

— О, я чую мову дочки судновласника, — засміявся граф.

— Так, коли ми були дітьми, частенько приходили до порту помилуватися заморськими кораблями.

— Хочеш дізнатися про мій сюрприз, кохано?

— Звичайно!

— На цій яхті ми післязавтра вирушаємо до твого Криму.

— Ой! — вигукнула Софія. — Це справді сюрприз.

Через два дні Потоцькі стояли на палубі яхти і спостерігали, як спливає вдалину Одеса Дюка Рішельє. Море було спокійне, і лише ледь помітний вітерець надував вітрила яхти.

— Ти знаєш, mon bon ami, — задумливо промовила Софія, — багато років тому я так само прощалася з Константинополем, але тоді я була ще зовсім юною і не знала, що мене чекає попереду. А тепер я з коханою людиною, і мені однаково, куди пливти — аби разом з тобою.

Вечоріло… Софія накинула на плечі соболине манто. І хоча в повітрі панувало відносне затишшя, морська прохолода освіжала своїм диханням.

Графині зовсім не хотілося йти до каюти, вона наче боялася втратити ниточку, яка зв’язувала в цій подорожі Одесу з Кримом. Капітан наказав поставити на палубі два крісла і винести пледи. Софія та Станіслав затишно влаштувалися в кріслах, подумки проводжаючи світло дня, що повільно переходив у сутінки. Ось на небі з’явилася перша зірочка, ще зовсім бліда і невпевнена в тому, що її підтримають на небосхилі інші зірки. Місяць, витіснивши сонце, раптом зрозумів, що не може дати і малої частини денного світла, і закликав на допомогу зірки. І міріади виблискуючих зірок, що заповнили чорне небо, створили неповторну красу, яку можна спостерігати тільки вночі. Ніч на морі зовсім не схожа на ніч на суші. Світ здається ще нескінченнішим: місячна доріжка, зірки в небі й у воді, тихий шепіт хвиль перетворюють вас на піщинку в цьому неосяжному просторі. Погляд шукає хоча б якусь зачіпку для внутрішнього заспокоєння і не знаходить… Усюди тільки море.

Граф Станіслав узяв руку Софії і ніжно стиснув її. Зачарована дивовижним вечором, Софія заспівала своїм ніжним голосом грецьку пісню.

— Як гарно, — тихо вимовив Станіслав. — Серед тихого, заколисуючого плескоту хвиль твій голос проникає в саму душу.

— Спасибі, Стасе, ти як завжди перебільшуєш. Але мені дуже приємно.

— Я хочу відволікти тебе від романтики цього вечора і перейти до дещо практичніших питань. Колись в одному зі своїх листів ти пропонувала влаштувати в Криму невеликий райський куточок. Я не прошу тебе описувати всі тамтешні красоти (хочу побачити сам), але у мене питання: чи є в тебе якісь папери на право володіння?

— Питання дуже цікаве, Стасе. Князь Потьомкін свого часу виписав мені дарчі на право володіння Місхором і Марсандою. Але боюся, зараз ці папери не мають юридичної сили, бо ім'я ясновельможного забуте.

— Швидше за все, так воно і є. І все ж ми поборемося за ці землі або, врешті-решт, викупимо їх.

— А місця там справді дивовижні…

— Годі, люба, я мрію сам усе побачити.

Через два дні яхта підпливла до бухти, оточеної горами.

— Балаклава! — оголосив капітан.

Сама природа зробила цю бухту неповторною. Непомітна з боку моря, вона завдяки своїй тихій вдачі стала зручним притулком для багатьох мореплавців.

Софія підійшла до чоловіка і притулилася до його плеча.

— Коли я писала тобі листа з «Аркадії», не думала, що ти зробиш більше, ніж я мріяла. Наша «Софіївка» — рукотворно створена чарівна країна, в якій Одіссей здійснював свої мандри. І краще вже не придумаєш.

— Спасибі, кохано.

— Тепер я розумію, що Крим неповторно прекрасний і без втручання людини, а навколишня природа нагадує епізоди з пригод Одіссея. Наприклад, Балаклава дуже підходить до опису гавані з Десятої пісні «Одіссеї»:

Отже, у гавань ввійшли ми славетну, що вкриті тернами

Кручі стрімчасті півколом обабіч її оточили;

Скелі, навислі одна проти одної, там височіють

В гирлі самому, що входом вузеньким веде до затоки.

Там і тримали усі ми свої кораблі крутобокі.

В гавань простору завівши, один біля одного близько

Їх прив’язали. Хвиля ніколи не б’є ні велика

Там, ні мала, — гладінь осяйна там виблискує завжди.

(Пер. із давньогрецької Б. Тена)

— Ти що, знаєш напам’ять усю «Одіссею»?

— На жаль, ні. Багато років тому я мала щастя бути тут, і місцеві греки, впевнені, що Гомер описав саме Балаклаву, настільки переконали мене в цьому, що я вивчила напам’ять кілька уривків. Думаю, і зараз грецький батальйон охороняє цю прекрасну гавань, і нам доведеться затриматися тут на кілька днів. Приготуйся почути про легендарний храм Діани, де вершила свій кривавий обряд жриця таврського храму Іфігенія, про генуезьку фортецю і ще багато переказів цієї прекрасної землі.

Яхта увійшла до бухти звивистим коридором, кручі нібито закрили за ними море, і перед нашими мандрівниками постав амфітеатр з мостом, розташованим на терасах, а море перетворилося на невелике озеро, окільцьоване горами. Після дводенної морської подорожі було дуже приємно відчути під ногами землю.

Потоцькі прожили в цьому містечку два дні. Не втрачаючи ні хвилини, обстежували околиці, милувалися морем зі стрімких скель, гуляли мальовничими стежками, вдихаючи неповторний аромат морських випарів, води, водоростей, риби і ще чогось невловимого, що назавжди запам’ятовується людині, яка хоч раз відвідала Крим.

На третій день вони продовжили свою подорож на яхті і попрямували далі до Алупки і Місхору. Раптом із морських глибин виросла величезна піраміда.

— Мис Айя, а за ним — бухта Ласпі, — оголосив капітан.

Яхта обігнула мис, і здавалося, перед їхнім поглядом постав загублений світ: у воді були розкидані камені — великі і дуже великі, далі на схил гори дерлися квіти, чагарники, дерева. Чисте прозоре повітря було напоєне ароматом цієї дикої зелені. У всьому відчувалася повна гармонія моря, землі і неба.

— Дуже схоже на нашу долину Титанів у «Софіївці», — Софія вказала на кам’яний хаос біля берега і раптом у захваті скрикнула: зграя дельфінів стрибками мчала над водою, супроводжуючи корабель з обох боків. Піднявши над водою свої голови, дуже схожі на дзьоби, вони викликали у спостерігачів радісні усмішки.

— Я теж завжди захоплююся цими граціозними рибами-тваринами, — під тримав Софію капітан. — Зараз у них закінчується період спарювання. Приїжджайте сюди через півроку і побачите ще захопливіше видовище: дитинчата, тримаючись за боковий плавець матері, нерозлучно пливуть поруч із нею. А ось і мис Сарич — найпівденніша точка Криму.

— А це означає, що звідси до мого Константинополя найближче, — зітхнула Софія і спрямувала свій погляд на південь.

Капітан час від часу оголошував чергову назву, вказуючи рукою на берег. Софія та Станіслав не намагалися їх запам’ятати, просто слухали, відзначаючи про себе, що гори ставали все вищими, а на березі з’явилися дивовижні дерева — кипариси, лаври, магнолії…

І ось перед їхнім поглядом постала дивна картина: гігантські кам’яні сходи, на щаблях яких були невеликі будови Алупки, за нею — ліс із величезних дерев, що здавалися чагарниками на тлі громади гори Ай-Петрі з її зубчастими вершинами.

— Гора мені нагадує руїни старовинного замку, — мовила графиня Потоцька, обертаючись до чоловіка.

— А мені — царську корону. І у мене є величезне бажання подарувати цю корону тобі.

— Мій фантазер, — з ніжністю відповіла Софія.

На березі Потоцьких чекав управляючий, висланий разом з кухарем і слугами вперед пішим ходом, коли граф і графиня перебували ще в Балаклаві.

Управляючий знайшов своїм господарям скромне, але підходяще житло у греків — дві невеликі кімнати в будиночку під горою. Про всяк випадок поряд були встановлені два намети: один — для Потоцьких, інший — для численної команди супроводжуючих. Софія та Станіслав віддали перевагу грецькій хатині.

Навіть Софію дивувала кількість людей, що супроводжували їх у подорожі. Здавалося, крім управляючого, лікаря і кухаря, присутність тут ще кого-небудь просто зайва. Але вже вранці наступного дня графиня вкотре переконалася в далекоглядності свого чоловіка, у його серйозному підході до будь-якої справи. Поки Станіслав та Софія прогулювалися мальовничими місцями, ціла армада фахівців обстежувала ці території на предмет іх можливого використання. А ввечері при світлі смолоскипа Станіслав вирішував, які відомості потрібно записувати писареві у спеціальну книгу для подальшого аналізу.

— Десятирічне оливкове дерево дає понад двадцять п’ять пляшок оливкової олії на рік.

— Барани та кози мають дуже тонку вовну, і продавати її можна набагато дорожче, ніж вовну степових баранів.

— У струмках Чатир-Дага і в Байдарській долині між каменів ловлять форель.

— У районі мису Ай-Тодор у грецьких рибалок постійний улов устриць, яких вони готові поставляти до Одеси.

— Соковиті й ароматні трави можна використовувати як для приготування ліків, так і в парфумерії.

— Вина з винограду Марсанди дуже ніжні й солодкі і дають до 60 барил з гектара.

— В Алупці добувають мармур із зеленуватим відтінком. При поліруванні він казково гарний…

Але найбільше був вражений лікар Потоцьких:

— Місцевий клімат дозволяє лікувати безліч хвороб, навіть краще, ніж у далекій Італії!

Такі записи велися щодня. Час від часу граф Станіслав робив попередні економічні розрахунки того чи іншого виробництва або промислу.

Але улюбленим заняттям Потоцьких були щоденні поїздки верхи вздовж узбережжя. Від Сімеїза до Аю-Дага на низькорослих конях вони то наближалися до численних заток, що зрізали берег у цій скелястій місцевості, то по кам’янистих стежках заглиблювалися до лісу, щоб насолодитися густим запахом хвої, кипарису і трав, то спішувалися і сідали на березі на великий теплий камінь, опускали ноги у воду і весело відганяли хвилі, що набігали.

— Я щасливий, що зміг здійснити твою мрію і побувати в цих дивовижних місцях. Тепер мені зрозуміло, чому саме тут ти хотіла створити наш сімейний куточок для відпочинку. Я прийняв рішення і хочу, щоб ти схвалила його.

— Яке ж, Стасе?

— У Місхорі ми побудуємо невеликий будиночок і розіб’ємо парк. Це буде місце відпочинку нашої сім'ї та друзів. До того ж, наш лікар уже наполягає на обов’язковому відпочинку не менше двох місяців у цих благодатних сонячних краях. Землі Марсанди будуть очищені, там посадять виноградні лози з Франції, Італії та Іспанії. А найкраще вино, вироблене тут, я назву твоїм ім’ям, кохано! Ну і, нарешті, останнє. Тобі вирішувати, де, — в Сімеїзі або в Юрзуфі, — ми побудуємо кілька десятків затишних будинків, в яких найдостойніші люди нашої країни знайдуть не тільки відпочинок протягом року, а й медичні послуги, купання у морських хвилях, чарівну природу і задоволення від спілкування. І вже через кілька років буде дуже модним їхати відпочивати не до Італії і Провансу, а до Софіополя в Криму.

— А чому Софіополь, а не Станіслав? Так було б справедливіше.

— Ну, по-перше, Станіслав у України вже є, по-друге, Софі, це твоя ідея, до того ж «Софія» означає мудрість. Місто мудрості. Звучить гарно! Через два дні ми вирушаємо назад. На цей раз — сухопутним шляхом через Бахчисарай до Севастополя, де нас чекатиме наша яхта.

Софія охоче погодилася.

— Татари в Алупці порадили нам обов’язково подивитися на схід сонця на Ай-Петрі. Такої краси, стверджують вони, ми не побачимо ніде.

— Вирішено, — підхопив граф, — з вечора піднімемося на плато Ай-Петрі і всю ніч мріятимемо біля багаття.

Слуг відправили нагору заздалегідь для установки намету та приготування вечері. Софія із Станіславом узяли двох кремезних конячок і в супроводі провідника-татарина попрямували до вершини по звивистій дорозі. Підйом по гірському серпантину викликав у Софії захоплення: то ліворуч, то праворуч несподівано земля зникала (чорніла безодня) — це дорога робила крутий повороту протилежний бік або виникав живий тунель з вікових дерев, що зімкнули крони високо над головою мандрівників, або раптово з якоїсь скелі з криком злітав птах.

Плато Ай-Петрі зустріло гостей крижаним, як здалося Софії, і водночас надзвичайно чистим повітрям.

— Пані, — пояснив їй провідник, — температура тут усього на кілька градусів нижча, ніж унизу.

— А здається, що набагато більше, — Софія спішилася, і слуга відразу подав їй манто.

Узявшись за руки, Потоцькі підійшли до краю скелі. Внизу була прірва, а далі — нескінченне море, що з’єднувалося з небом.

— Якби у нас були крила, — мрійливо мовила Софія, — я б неодмінно вознеслася в цій красі. А ти?

— Крил, на жаль, немає. Але у мене на вершині завжди виникає бажання стрибнути вниз. Тому краще, кохано, відійдемо від гріха подалі.

Сутеніло. Недалеко від намету вже розвели кілька вогнищ, і Потоцькі попрямували туди. Біля одного слуги спорудили сидіння з підстилкою із сіна. Софія вмостилася у найзручнішому і вигукнула:

— Нітрохи не гірше, ніж у справжньому кріслі!

Станіслав укрив графиню заздалегідь підготовленим пледом. Кухар гер Бініх приніс на таці дві склянки гарячого червоного вина.

— Я додав трохи місцевих трав, від яких глінтвейн став іще смачнішим, — гордо повідомив він. — А тепер, ваші світлості, сідайте, як у театрі. У виставі, яку ви зараз побачите, в головній ролі ваш покірний слуга і його помічники — двоє талановитих кухарів-греків.

— І як називається вистава? — в один голос запитали Потоцькі.

— Це не вистава, це — опера, — засміявся німець, — причому грецька. Замість музики тут запахи, а замість вух — ніс. Емоційне напруження у вигляді слини наростає з кожною хвилиною, мозкові процеси активізуються, усе сильніше впливаючи на підсвідомість, а з першим шматочком покладеної до рота страви настає розрядка. І в першому, і в другому актах — баранчик у різних проявах.

— Ти швидше філософ, ніж кухар, — помітив граф Станіслав.

Бініх плеснув у долоні, і на рожні внесли тушку молодого баранчика, вже заправленого спеціями і готового для смаження над вугіллям.

— Поки баранчик смажитиметься (а це займе не менше чотирьох годин), ми починаємо готувати другу страву.

Тут же до багаття винесли тацю зі шматочками м’яса і почали насаджувати їх на рожен. Потім ці шматочки обгорнули чимось незрозумілим.

— Ця страва називається… — почав Бініх, але Софія перебила його.

— Дозвольте мені пояснити, пане Бініху, — вона повернулася до графа. — Ця давньогрецька страва називається «кокореці». Мій батько з друзями любив готувати її на Великдень. Ніжні нутрощі молодого баранчика запікаються на рожні в натуральній оболонці, точніше, вибачте, графе, — Софія хитро усміхнулася, — у добре промитих кишках баранчика.

— О графине, такі подробиці не бентежать мою дворянську душу, у нас в Україні в кишках готують багато страв. Це і домашня ковбаска, і кров’янка, і сальтисон.

Незабаром, як і обіцяв Бініх, неземні аромати заповнили всі думки присутніх, і їм залишалося тільки стежити за діями майстерних кухарів. Через годину подали кокореці, а дещо пізніше головну страву — смаженого баранчика з червоним вином. Наситившись, Станіслав та Софія під тріск палаючих дров і мерехтіння зірок заснули.

Перед світанком слуга розбудив графа і графиню. Наближалася подія, заради якої вони приїхали на плато, — схід сонця.

— Панове, скоро зійде сонце. У нас існує повір’я: якщо хтось при сході сонця побачить зелений промінь, буде щасливий і удачливий цілий рік. Отож, не проґавте!

Вони підійшли до краю плато, слуга загасив факел. Запанувала непроглядна темрява, і лише тиша дзвеніла у вухах. Ще не видно ні горизонту, ні місця, де має з’явитися світило. І раптом чітко значилася світла лінія, що розділяла небо і море! І вже уявляєш, де через кілька миттєвостей зародиться перша крапка сьогоднішнього дня. Біла лінія горизонту почала розширюватися і перетворилася на широку пурпурну смугу. А сонця все ще немає, але воно вже запалило білим вогнем велику хмару вдалині, малюючи величезний корабель, що плине над морем. Маленька світла крапка виринула з нічної імли, червоніючи із кожною секундою. І ось з’явилося ВОНО! Спочатку в червоній оболонці, як у коконі, потім ця оболонка почала опускатися, змінюючись жовтою. Але червона не потонула в морі відразу, а як блюдце підтримувала яскравий диск. Море дуже неохоче відпускало яскраву кулю, проте вона стрімко збільшувалася. Настав вирішальний момент — відрив палаючої краплі від морської поверхні. Немов невидимі ножиці зробили надріз, і витягнута донизу крапля ідеальною кулею злетіла в небо, а червоне блюдечко пішло в глибини моря, щоб завтра знову допомогти сонцю.

Потоцькі озирнулися й засміялися: весь неосяжний простір заповнило світло!

— Здрастуй, ранку! — закричав Станіслав. — Здрастуй, новий дню!

— Ой, а я не побачила зелений промінь…

— Ти побачила значно більше, дорога, а зелений промінь — це легенда, в яку треба вірити.

— Цей ранок я запам’ятаю на все життя.

Надвечір Потоцькі доїхали до Бахчисарая.

— Софі, ти ж бувала в Бахчисараї?

— Так, у 1787 році, коли Катерина II і Йосиф II здійснювали свій вояж.

— А знаєш, прізвище Потоцьких і тут залишило свій слід.

— О Боже! Навіть і припустити не могла. Яким же чином? Ні, дозволь я спробую вгадати. Ви вели торгівлю з кримським ханом, так?

— Ні, не вгадала.

— Тоді… Можливо, хтось із з Потоцьких тут відпочивав, полював разом із правителем Криму і врятував його від загибелі?

— Знову не вгадала. Ще спробуєш?

— Ні, Стасе, розповідай. Я згораю від нетерпіння.

— Це дуже гарна і сумна легенда, її розповідала мені моя мати. Навіть не легенда, а родинний переказ. Юна Марія Потоцька була викрадена з її палацу татарами. Тоді вони частенько робили набіги на Україну. Марія була не тільки дуже гарна, освічена, чудово малювала, й багата! Для такої дівчини потрапити до неволі — гірше за смерть.

— Можеш мені не розповідати, Стасе, я довго прожила у Стамбулі і все це бачила. Більш того, сама трохи не потрапила до гарему.

— У Бахчисараї тоді правив Керим-Гірей. Це був незвичайний красень: тонкі східні риси обличчя, блакитні очі, які випромінювали впевненість. Безстрашний воїн, відмінний полководець, Керим-Гірей захоплювався наукою і мистецтвом, мав пізнання в астрономії, фізиці та фортифікації, любив бесіди на філософські теми. Побачивши вперше Марію, він був зачарований її вродою і відразу закохався. У його владі було негайно оволодіти нею, але вперше в житті він бажав взаємного почуття. Навіть оточення Керим-Гірея помітило, що серце хана вразило кохання. Але вони були б здивовані ще більше, дізнавшись, що це кохання до християнки — нечестивої гяурки. Відчула охолодження свого повелителя до себе й улюблена на той момент дружина хана Зарема, але і вона не здогадувалася про справжню причину. Минув рік або два. Діляра-Бікеч (так називали Марію в гаремі) ще більше розцвіла. І ось, нарешті, терпіння Керим-Гірея було винагороджене: одного разу при появі хана Марія усміхнулася — зумів він розтопити лід в її серці. І стала Діляра-Бікеч улюбленою дружиною Керим-Гірея. Але недовго тривало їхнє щастя. Зарема, яка не зуміла визнати першість Марії, підсипала отруту до кави щасливої суперниці, а Марія поділилася напоєм зі своєю служницею, й обидві дівчини померли. Помста Керим-Гірея була жорстокою — Зарему скинули з високої скелі у прірву. Для Діляри-Бікеч безутішний закоханий хан наказав побудувати мавзолей, а біля гробниці спорудити Фонтан сліз — вода, як сльози, краплями і тонкими струмками стікає по кам’яних виступах униз. Камінь, що плаче, розповідає, якими бувають чоловічі сльози.

Софія замислилася.

— У майбутньому не один поет розповість цю історію у своїх віршах, і я спробую їм у цьому допомогти.

Минувши вузькі вулички стародавнього Бахчисарая, Потоцькі під’їхали до розкішного палацу, що різко відрізнявся від решти споруд міста своєю доглянутістю і гаданою крихкістю будівель.

Огляд палацу вирішили залишити на наступний день (давала про себе знати втома від майже безсонної ночі і дороги).

Уранці після кавової церемонії Потоцьких запросили оглянути палац. Софія насамперед захотіла побачити Фонтан сліз і мавзолей Діляри-Бікеч. Провідник був дещо здивований, але не відмовляв. Із двох фонтанів, що були у Фонтанному дворику, Софія безпомилково впізнала Фонтан сліз: із мармурової квітки лотоса вода крапля за краплею падає у верхню чашу, з неї — у дві менші, і так повторюється тричі.

— Тепер, коли я знаю ваш сімейний переказ, цей фонтан сприймається зовсім інакше: тут хочеться думати про вічність буття і короткочасність людського життя, а музика водяних сліз дозволяє вірити, що кохання — це велике і чисте почуття.

Старий татарин провів Софію та Станіслава вглиб саду, де на краю садових терас стояла восьмигранна будівля з куполом угорі.

— Це і є мавзолей (дюрбе) Діляри-Бікеч. І Фонтан сліз раніше стояв саме тут.

— Нам дуже хотілося б почути переказ про Діляру, — попросив граф.

Розповідь провідника мало чим відрізнялася від оповідання Станіслава.

— І все-таки, яке справжнє ім’я Діляри? — запитала Софія після того, як татарин замовк.

— Марія Потоцька, але навряд чи це ім’я вам про що-небудь скаже.

Софія та Станіслав перезирнулися й одночасно всміхнулися — вони вирішили не відкривати своєї таємниці провіднику, який сприйняв усмішку гостей по-своєму.

Через два дні яхта з Потоцькими на борту вийшла з бухти Севастополя. Усім уже хотілося додому.

У Тульчині, ледь переступивши поріг палацу, граф Станіслав почув гучні крики. Слуга на його німе запитання з усмішкою вказав на бібліотеку. У бібліотеці, жестикулюючи, голосно про щось сперечалися Ян Потоцький і Станіслав Трембецький.

— Яку істину намагаються довести письменник і поет? — після короткого привітання запитав граф Станіслав.

— Цей юнак, — сміючись, відповів Трембецький, — уже майже мене переконав. Ідеться про місцеве населення. Ян стверджує, що українці — абсолютно особливий народ, що відрізняється від поляків, а тим паче від росіян, і пішов він від давнього племені укрів.

— Мене він давно в цьому переконав. Я і сам, усе життя спілкуючись із цими людьми, побачив унікальність українського народу. І допоможу вам у цьому розібратися, якщо ви трохи погостюєте у нас.

— Прошу вибачення за моє вторгнення до вашої обителі, графе. Мене запросив ваш зять, точніше, я сам напросився — дуже вже мені хотілося попрацювати у вашій бібліотеці, яку так розхвалював Ян.

— Ви — бажаний гість, і я ображуся, якщо ви нас швидко залишите. І що ви можете сказати про мою бібліотеку?

— Це просто джерело! Я взагалі не розумію, чому у свої шістдесят чотири роки я вперше у вас в гостях. І в «Софіївці» я вперше побував (ваш покірний слуга Людвіг Метцель звозив мене туди).

— І як вам парк?

— У мене відродилося бажання творити! Цю красу потрібно оспівати у віршах!

— Ну що ж, наш дорогий поете, вважайте, що ви прийняті на роботу, — граф Станіслав простягнув руку Трембецькому. — Усі ваші умови я приймаю навіть не обговорюючи.

— А що потрібно старому поетові? Добрий стіл (я тепер вегетаріанець), багато фруктів, особливо цитрусових, погашення моїх старих боргів та спілкування із вродливими жінками. До речі, графе, а де ваша прекрасна дружина?

Немов передбачуючи це питання, до бібліотеки ввійшла графиня Софія. Трембецький розцілував грекині руки.

— Мадам, повірте старому ловеласу, ви все гарнішаєте і гарнішаєте!

— Ви мені лестите, Станіславе, вік нікого не жаліє.

— Ні, дорога графине, я абсолютно щирий.

— Софі, — звернувся до дружини граф Потоцький, — наш дорогий Станіслав вирішив присвятити «Софіївці» поему.

— Це чудово! Колись ви присвятили мені оду, а тепер…

— А тепер, — продовжив за неї Трембецький, — ви гідні поеми. Але якщо раніше я захоплювався тільки вами, то тепер — вашим прекрасним союзом, надихаючим на такі дивовижні речі, як парк в Умані. Від завтра я починаю збирати матеріали. Як художник я не можу втратити жодного мазка.

Граф Потоцький відновив поїздки по своїх володіннях, зрідка запрошуючи Трембецького. Весь вільний час поет працював у бібліотеці над давньогрецькими міфами, розпитував Метцеля про «Софіївку», з Яном Потоцьким розмовляв про історію України, а у Софії та Станіслава вивідував сімейні перекази.

Якось Трембецький повернувся до палацу особливо збуджений.

— Що трапилося? — у тривозі запитала у поета Софія.

— Графине, я вражений. Усі попередні поїздки захоплювали мене, але не в такій мірі. Ваш чоловік — чарівник: добірне зерно, сади з багатим урожаєм фруктів, численні табуни великої рогатої худоби, а деякі види волів просто жахають своєю величиною, на кінному заводі — чудові коні, мед, схоже, тече рікою, чисті, доглянуті села, задоволені холопи з повагою і любов’ю ставляться до графа. Все це мене радувало і під час попередніх поїздок. Але сьогодні я побачив баранів, які не можуть тягнути за собою свій власний хвіст! Вони його возять на спеціальному маленькому візку! І хоча граф пояснив мені, що це спеціальна порода і що то не хвіст, а курдюк із жировими відкладеннями, мені від цього легше не стало. Такого я ще не бачив у своєму житті!

— Моя заслуга тут невелика… — скромно відповів Потоцький.

— Я знаю наперед, що ви мені зараз скажете, — перебив його Трембецький. — Що тут чорнозем, який можна намазувати на хліб замість масла, клімат, який сам вирішує, коли потрібен дощ, а коли — сонце, народ упертий і працьовитий, який знає усі тонкощі землеробства. Все це так. Але чомусь у ваших сусідів (а я побував у багатьох з них) такого достатку, такого порядку, такої організації праці я не бачив. Так що провести мене вам, графе, не вдасться.

У травні 1804 року кількість гостей, що приїхали до Тульчина, перевершила всі очікування. Гості почали збиратися ще в березні і незабаром заповнили весь палац. Довелося розміщувати спочатку у старому палаці, потім у заможних селян і, нарешті, в Печері і Немирові. Навіть кілька французьких дворян, що кочували по Європі після революції на батьківщині, зупинилися у Потоцьких і прикрасили своєю присутністю знатне товариство, яке наїхало з Росії, Польщі, Австрії…

Невгамовна графиня Софія знову готувала карнавал на честь свого чоловіка, залучаючи всіх бажаючих. Станіслав Трембецький захоплювався її життєвою енергією і якось запросив графиню до своєї кімнати.

— Потрібно порадитися, — таємничо повідомив він.

Підійшовши до апартаментів Трембецького, Софія почула за дверима гучний голос поета (він емоційно з кимось розмовляв). Про всяк випадок графиня постукала й діставши ствердну відповідь, увійшла й розреготалася: Трембецький стояв біля відчиненого вікна, на підвіконні якого сиділо безліч горобців, і розмовляв з ними.

— Не дивуйтеся, графине, — не повертаючись, мовив поет. — Це мої «кури» прилетіли. Ось цей настовбурчений — глава сімейства Микола — сьогодні чимось стурбований. Я намагаюся з’ясувати, у чому справа.

— І велике в нього сімейство? — сміючись, запитала графиня.

— Та вже більше ста особин, — серйозно відповів Трембецький. — Доводиться допомагати йому й у вихованні, й у вигодовуванні. Він часто прилітає сюди, і ми радимося, вирішуємо долю дітей, родичів.

— І що, у кожного горобця є своє ім’я?

— Ну звичайно! І не тільки ім’я, і свій характер, свої примхи — все, як у людей.

Із цими словами він змахнув руками, пташки спурхнули, і Станіслав зачинив вікно.

— Тепер про серйозне. Хочу просити у вас поради, графине. У мене в чернетках уже готова поема «Софіївка», і я хотів би прочитати її на карнавалі, якщо ви не заперечуєте.

— О! Це було б дуже здорово!

— Хочу запитати у вас, як це краще зробити.

— Вважаю, що в самій «Софіївці».

— Але ж ми у Тульчині.

— Тут карнавал почнеться, а друга його частина відбуватиметься в Умані. Багато гостей не бачили нашого уманського дива, і ми просто зобов’язані показати їм «Софіївку». А можна хоч одним оком поглянути на поему?

— Ні, графине, майте терпіння. Там багато рядків, присвячених вам, і це моя таємниця, — весело відповів Трембецький, цілуючи руку Софії.

— Тепер я ще більше заінтригована.

Du chaos naquit l’ordre,

De l’ordre le camaval,

Et dans ce beau desordre

Survint un General!

З хаосу народився раптом порядок,

А з порядку — карнавал.

І в цьому незрівнянному безладді

Раптом з’явився славетний генерал!

Цими словами у театрі Потоцьких у Тульчині вітали появу іменинника — генерала Станіслава Потоцького.

Карнавал почався, і зупинити його вже було неможливо.

У жартівливій постановці графині Софії життя героїв з міфів Давньої Греції було представлено в оригінальній версії. Флора, богиня весни і квітів, влаштовувала своє щорічне свято, що відрізнялося карнавальними веселощами. Головну роль, Юпітера, грав Юрій Потоцький, а Юнону — сама Софія. Були тут і Марс, і Беллона, і Мінерва… Багато часу для репетицій у наших акторів не було, тому діти Станіслава, що брали участь у виставі, могли прямо на сцені гратися, гримасувати, жартувати. Роль Бахуса виконував п’ятирічний Леон Потоцький, до якого граф відчував особливу прихильність, незважаючи на те, що вони були дуже далекими родичами. Хлопчисько з усіх сил намагався правильно вимовляти завчені слова, у нього це виходило так кумедно, що кожна фраза супроводжувалася вибухом оплесків і реготу. Зрештою маленького Бахуса посадили в бочку і піднесли на Олімп. У фіналі вистави все змішалося в радісному дійстві, і під звуки барабана глядачі й актори висипали на вулицю, де їх очікували феєрверк, катання на човнах по озеру і танці на паркеті.

Постановка так сподобалася графу Станіславу, що її грали три вечори поспіль, причому кількість героїв постійно збільшувалася, а сюжет щоразу непомітно змінювався.

Якось, повернувшись із полювання, Станіслав запропонував Софії прийняти купіль у сауні.

— Це прекрасна ідея, любий, — відповіла Софія. — Потрібно відновити сили і попестити тіло.

Щойно лазня була підготовлена, Софія зі служницею зайшла першою, попросивши чоловіка з’явитися не раніше ніж через півгодини. Служниця допомогла грекині роздягнутися, зав’язала тасьми на витончених стегнах і натерла свою господиню ароматичними маслами. Після легкого обмивання Софія відпустила служницю і приляглася на теплій мозаїчній лавці. «Зоряне небо» купола чарівно світилося, викликаючи розчуленість і душевний спокій.

— Люба, — почула Софія голос Станіслава, — тільки не лякайся, але я не один. Зі мною Юрій.

— Що це означає? — здивовано запитала Софія.

Станіслав і Юрій стояли в дверях і уважно розглядали майже оголену жінку. Софія запитливо поглянула на чоловіка. Вона намагалася прочитати в його очах, чого він очікує від неї. Суперечливі почуття охопили Софію. Якось під час любовної гри Станіслав запропонував подумки ввести образ третього, що нібито брав участь в їхніх утіхах. Уявивши це, вони отримали справжню насолоду і задоволення. Надалі змінювали уявного партнера, долаючи сором, обоє вигадували нові й нові ласки, доходячи до найінтимніших і навіть розпусних. Від цього тільки вигравало їхнє кохання, бо вони з великим нетерпінням чекали нічних зустрічей, нових і нових пригод. І ось тепер Станіслав прийшов з Юрієм, і вона не знала, яку роль доведеться їй грати сьогодні. Станіслав усміхнувся, підійшов до Софії, узяв за руку.

— Не хвилюйся, кохано. Ми хочемо зняти втому після полювання. Уяви, що ми в майстерні скульптора або художника, і крім милування твоїм прекрасним тілом, нам нічого не потрібно.

Софія вкотре із задоволенням відзначила, що Станіслав так легко читає її думки. І хоча їй спочатку було дещо не по собі, невдовзі процес банного очищення захопив її цілком. М’яке тепло в турецькій лазні щоразу викликало у Софії відчуття комфорту і гармонії.

Після прогрівання, кількох обмивань і плескання в ванні-купальні настала черга масажу. Софія роздяглася догола і лягла на теплу мармурову лежанку на живіт.

М’яка запашна хмара піни огорнула її тіло. Спокій і безтурботність, відчуття занурення в глибини теплого моря або польоту в хвилях легкого вітру.

І раптом дві руки почали масажувати голову Софії, і тієї ж миті інші дві долоні торкнулися її плечей. Софія відключилася від реальності, буря, що спалахнула в ній, змінилася повним спокоєм…

Наступного дня Софія сиділа в правій галереї палацу біля фонтана і читала книгу. Юрій Потоцький, проходячи повз, несподівано опустився на коліно і почав цілувати руки графині.

— О Софіє! Ти прекрасна. Вчора я ще більше в цьому переконався! Я кохаю тебе! — промовив він із глибоким зітханням. — Я обожнюю тебе. Дивлячись на тебе, я втрачаю розум.

— Устань, дорогий Юрію, — усміхнулася Софія. — Те, що відбулося вчора, не дає тобі ні найменшого права так поводитися сьогодні, бо я дуже кохаю твого батька, і тільки його. Твоя присутність учора з нами була можливою тільки завдяки його бажанню та рішенню. Більш того, ти не отримав з мого боку ні найменшого приводу так себе поводити сьогодні.

— Але, Софіє, я закохався в тебе не вчора…

— Послухай, Юрію, — перебила його грекиня. — Те, що я тільки-но сказала, ми більше не обговорюватимемо. Ти молодий, гарний і обов’язково зустрінеш своє кохання. Юність — це Божий дар, який так швидко минає. Юність повинна тягтися до юності. А між нами ніколи, запам’ятай, ніколи не може бути взаємних почуттів. І дозволь мені любити тебе тільки як сина мого коханого Станіслава, переживати за тебе і поважати.

Софія наблизила до себе лоб Юрія і поцілувала.

— Залишмося друзями. А якщо у тебе виникнуть якісь проблеми або знадобиться порада — ласкаво прошу, я завжди до твоїх послуг.

Софія та Юрій не бачили, що перебувають у галереї не самі. З одного боку, випадково зайшовши до галереї, за ними спостерігав граф Станіслав, з другого — княгиня де Розен. Княгиня бачила і Софію з Юрієм, і графа Станіслава, сама залишаючись непомітною за густими заростями рослин.

Станіслав був шокований, побачивши Юрія на колінах перед Софією. Кров ударила йому в обличчя, і він готовий був вискочити зі свого мимовільного укриття, але стримав себе. Відповідь Софії миттєво зняла його внутрішнє напруження: він зрозумів, наскільки Софія кохає його, і подумки картав себе за миттєву недовіру до неї. Тихенько розвернувшись, граф вийшов із галереї. Він настільки заглибився у свої думки, що не почув привітання графині N*, яка прийняла таку неувагу до себе за зарозумілість Потоцького.

Пройшовши через галерею і мило привітавшись із Софією, графиня наздогнала княгиню де Розен.

— Ви не знаєте, що тут сталося? — загадково запитала графиня у княгині. — Спочатку мене не помітив Станіслав Потоцький, увесь червоний, а потім мало не збив з ніг, навіть не вибачившись, Юрій.

— Я думаю, ми були присутні при сімейній трагедії, — не менш загадково відповіла де Розен. — Юрій стояв на колінах перед Софією, цілував їй руки, вона йому мило усміхалася, а старший Потоцький застав їх при цьому. Не знаю, про що вони там домовлялися (мені просто не було чутно), але коли Софія поцілувала Юрія, нещасний граф Станіслав кулею вилетів із галереї. Думаю, у мачухи з пасинком любовний роман.

— Бідний граф Станіслав, — підвівши очі догори, мовила графиня N*. — Тільки б його серце витримало таке потрясіння.

Так народжуються плітки і чутки, які з часом перетворюються на «правдиву» розповідь, часом кардинально змінюючи життя людей.

Через кілька днів карнавал переїхав до Умані. В один із теплих травневих вечорів усі зібралися на площі Зборів. Слуги запалили смолоскипи, і на середину вийшов Станіслав Трембецький — елегантний і врочистий.

— Я дещо хвилююся, — з гідністю почав він, — тому прошу пробачити мене за плутаність. Коли я вперше потрапив сюди, до «Софіївки» (а гідом у мене був сам Людвіг Метцель), то, напевно, як і всі тут присутні, був, як би це сказати без зайвого пафосу, ні, не захоплений і не вражений, швидше, поглинений цим єднанням природи і творіння рук людських. Як поет я був просто зобов’язаний оспівати цю чарівну країну. І зараз хочу винести на ваш розсуд свою поему «Софіївка». Інакше, як ви самі розумієте, назвати її я не міг. Це не остаточний варіант, тому прошу бути поблажливими до мене. Для наших гостей, які не знають польської мови, я попрошу графа Яна Потоцького передати зміст французькою.

Трембецький дістав списані аркуші паперу і почав читати:

Дуже милу для ока, оживлену лісом, садами,

Я країну вітаю, багату плодами й медами.

Цю, де коні в лугах вітроногі безпечно гуляють,

Де розложисту зелень овечі отари спасають.

Де баран, який виріс в степах неозорих і ситих,

Сам важкого хвоста на колесах повинен возити,

І насіння, що в землях її визріває багатих,

Тут дає урожай, який був в Вавілонських пенатах.

І рілля тут чорніє, й ті темні земельнії брили,

Наскрізь кров’ю промоклі, приховують старі могили.

І до цього часу ще, лиш землю сохою розриють,

Все: то ікла слонові, то перськую зброю відкриють.

А в тих битвах, що землі занадто багато спізнали,

Вже шістнадцять разів у краю пан на пана міняли.

(Пер. В.Собченка)

Трембецький зробив паузу, щоб дати можливість графу Яну переказати своїми словами прочитане, але тому довелося перечікувати оплески.

Відразу ж виникли питання, бо присутнім не все було зрозуміло.

— Невже шістнадцять разів землі України завойовувалися іншими державами? — не втрималася від запитання і графиня Софія.

— Це дуже приблизна цифра. Ми з графом Яном змогли нарахувати стільки у відчутному минулому. А взагалі на ці благодатні землі лізли «жуки» з усіх частин світу, а самі українці жодного разу не намагалися піти на сусідів війною.

Трембецький продовжив читання поеми, тонко переплітаючи історію родини Потоцьких із давньогрецькими міфами й описом красот «Софіївки». Закінчив поему художник пера захопленими словами на честь Софії та Станіслава:

Місце це для тебе, де небесна гама,

Віднайшли, Софіє, ангели Адама.

Ти зійшла з Олімпу мужу в нагороду,

Що в трудах преславних пребуває зроду.

Бути в його домі золотому віку,

Бо твої тут чари мають міць велику.

Заздрить тобі щиро світу половина,

Друга йде з поклоном, в нього ти єдина.

(Пер. М. Каменюка)

Закінчивши читання, Трембецький уклонився і підійшов до Станіслава та Софії. Граф міцно обняв поета, Софія розцілувала його в обидві щоки. Після вигуків захоплення і довгих оплесків пролунало несподіване питання з вуст графа Браницького:

— Кажуть, вам обіцяний великий гонорар за цю поему?

Трембецький на секунду замислився, поглянув на Потоцького і весело відповів:

— Чому обіцяний? Уже виплачений.

— І скільки, якщо не секрет?

— Молоде покоління намагається зробити з мене бога або принаймні напівбога, а я все життя був дияволом. Так ось, цей диявол, коли переїхав до Тульчина, мав дві тисячі дукатів боргу. Щоб урятувати мене від боргової ями, граф Станіслав люб’язно погодився оплатити борги. До того ж, живучи в гостях у графа, я з’їв цитрусових, ананасів, меду та іншої живності дукатів на 400, чи не так, графе?

— Зараз перевірю, — іронічно відповів Станіслав. Порився в кишені і дістав папірець. — У мене все записано. Отже, — він почав бурмотіти щось про себе, зображуючи підрахунки, — виходить 512 дукатів. Округлимо цю суму до п’ятисот (ми ж не якісь скнари).

— Таким чином, увесь гонорар складає дві тисячі п’ятсот дукатів, — відповів поет Браницькому під загальний регіт гостей.

— А скільки строф у вашій поемі? — недовірливо запитав Браницький.

— Я точно не підраховував, але думаю, не менше п’ятисот.

— Значить, виходить по п’ять червонців за строфу, — засміявся Браницький. — Я цю цифру обов’язково згадаю у своїх мемуарах. Нехай нащадки знають, які гонорари були в XIX столітті.

— Маю намір за окремі строфи, де я особливо вихваляв графиню і графа, вимагати збільшення оплати вдвічі.

І знову обмін жартами Браницького з Трембецьким заглушив дружний сміх.

Після карнавалу Софія звернула увагу, що у Станіслава стомлений вигляд, і він став дещо роздратованим.

— Стасе, тебе щось тривожить? — стурбовано запитала вона.

— Сам не розумію, Софі. У мене таке відчуття, що карнавал цього року був, як би тобі сказати, не останнім, але якимось знаковим. Напевно, я справді втомився.

Станіслав вирішив не говорити дружині, що відчував болі внизу спини, вважаючи, що це надмірність у їжі й вині дають про себе знати.

— О, бідний мій хлопчику! Може кудись поїдемо, змінимо обстановку?

— Напевно, ти маєш рацію. Днями я отримав листа від герцога Рішельє. Він запрошує нас у гості до Одеси, а заодно натякає, що незабаром архієрейський будинок буде виставлений на продаж. Пропоную втекти від усіх, гулятимемо біля моря вдвох — ти, я і більше нікого.

Архієрейський будинок колишнього київського митрополита знаходився на пагорбі біля моря з дуже гарним краєвидом на бухту. Виявилося, що поблизу є підземний хід, побудований ще турками для військових цілей, який вів прямо на берег моря.

— Мені це місце дуже подобається, — задоволено відзначив граф Станіслав після огляду. — Уявляєш, Софі, що ми тут зробимо? Побудуємо поряд із цим будинком (там, де починається підземний хід) прекрасний палац, кілька будинків для прислуги і гостей. Під палацом зробимо грот із фонтанами, танцювальною залою. Завеземо туди багато бочок вина, і коли нагорі буде спека, ми в нашому прохолодному гроті (яку льосі) відпочиватимемо, хто забажає — купатиметься в морі або просто гулятиме по берегу зоряними вечорами.

Будинок був куплений, і невтомний Метцель одразу почав думати, як його перебудувати, який сад розбити біля палацу, як спланувати доріжки, щоб вони вели прямо до моря.

Після відпочинку в Одесі граф помітно посвіжішав, болі у спині пройшли.

Через два місяці Софія зізналася Станіславу, що знову вагітна. Станіслав сприйняв цю звістку весело, жартівливо підмітивши, що час їм уже зробитися розсудливими, бо онуки скоро ревнуватимуть діда до його дітей.

У грудні 1804 року граф Станіслав зліг із нападом. Лікар вимагав їхати до Європи на серйозне обстеження, а можливо, і на операцію. Станіслав погодився, але тільки у травні, після народження дитини. Софія наполягала на негайній поїздці, мотивуючи це тим, що вона легко перенесе дорогу, але Потоцький був непохитний. На початку березня стався новий напад. Про лікування у Відні не було вже й мови. Тоді повна рішучості Софія відправила до Відня гінців за знаменитим хірургом, якого повинні були доставити на будь-яких умовах.

10 березня Станіслав уперше знепритомнів. Мікстури лікаря не допомагали, і в розпачі Софія запросила народного цілителя. Але і той був уже не в змозі врятувати її коханого. 14 березня 1805 року Станіслав прийшов до тями і попросив залишити їх із Софією наодинці. Він узяв її за руку, важко зітхнув, помовчав, а потім мовив ослабленим голосом:

— Відчуваю, Софі, що настає моя година…

— Не говори так, Стасе…

— Не перебивай мене. Роки, проведені з тобою, були найгарнішими в моєму житті, хоча саме життя висувало спочатку великі перепони. Але кохання подолало всі труднощі. Я кохаю тебе і знаю, що ти кохаєш мене. Ми багато що встигли, але ще більше хотілося б зробити. І якщо я одужаю, ми обов’язково все здійснимо. Але зараз у мене до тебе таке прохання. Завтра ти відправиш за нотаріусом, і я напишу заповіт. Не всі мої діти від Жозефіни ставляться до тебе з потрібного повагою. Я маю на увазі Станіслава і Ярослава. І я хочу розпорядитися так, щоб потім ні в кого не було питань…

Обличчя Станіслава спотворилося, і він знову знепритомнів.

Уранці 15 березня 1805 року граф Станіслав Потоцький помер. Коли лікар підтвердив це, Софія спробувала зціпити зуби, але не змогла стримати крик відчаю. Перша мить була жахлива — здавалося, життя скінчилося, вона уявила страшне майбутнє без коханого, без простих людських радощів, без надійного плеча і теплої руки…

Через три дні Софія народила хлопчика. Народила на сьомому місяці вагітності…

Минув рік. Рік болісних переживань. Розтин тіла Станіслава показав нагноєння в нирках. І тепер Софія, подумки повертаючи події назад, намагалася змінити те, що вже відбулося.

«Якщо б тоді, в грудні, ми вирушили до Європи… ну чому я не наполягла, не знайшла потрібних слів, щоб переконати Станіслава?» — ці думки переслідували її щовечора, коли вона намагалася заснути. Вона картала себе, не знаходячи виправдання.

Палац у Тульчині, здавалося, осиротів без його господаря.

Увесь рік старші діти Станіслава займалися розділом незліченних багатств і таких же незліченних боргів родини Потоцьких. Софія вирішила не втручатися, розраховуючи на порядність і розум дітей. А пристрасті розгорілися неабиякі. Ніхто не хотів поступатися. Якось вона почула, як Станіслав-молодший запропонував виключити Софію та її дітей зі списків, а шлюб Софії з їхнім батьком визнати недійсним. Час ішов, а до остаточного рішення спадкоємці так і не прийшли.

У травні 1806 року діти за старою традицією зібралися в Тульчині. Перед вечерею Юрій попросив Софію спуститися до вітальні. Коли графиня зайшла до зали, її охопило сильне хвилювання: на неї дивилися сімнадцять пар очей. Зібрались усі діти — від старших Пелагеї Рози і Юрія до однорічного Болеслава, що вже тупав ніжками. Одинадцятеро дітей Станіслава і Жозефіни, п’ятеро дітей Софії та Станіслава і, нарешті, Ян, її первісток, з надією дивилися на графиню Софію. І в цей момент вона зрозуміла, що дуже рано хотіла списати себе з цього життя. Приємне тепло розлилося по всьому тілу. Вона їм усім потрібна! Вони вірять у неї! Значить, життя триває!..

Післямова

Українці вважають графа Станіслава Потоцького поляком, поляки — м'яко кажучи, зрадником.

«Ми виховані під впливом потужної традиції, — пише Антоній Ролле, — ми з молоком матері всмоктали переконання у зраді „Тарговицької трійки“. Над колискою нам співали пісеньки, які вражали дитячу уяву, а народ проклинав у сумних піснях „воєводського сина“. Але з часом переконання про зраду зникає, і розумієш, трійця — козли-відбувайли».

Із часом стало доброю традицією або написати якусь гидоту на адресу Потоцького і його оточення. І пішло-поїхало…

Небилиці переписувалися, кожен новий автор додавав свої нюанси, викриваючи того чи іншого члена родини Потоцьких.

Ми не спростовуватимемо і не переказуватимемо ці небилиці. Торкнемося лише деяких моментів.

Граф Станіслав Щенсний Потоцький був одним із найрозумніших людей свого часу. Він не тільки не розтринькав багатство батька, він його примножив мудрим веденням господарства, пошуком нових ринків збуту і заснуванням нових виробництв. Не виключаємо, що як політик Потоцький міг помилятися, але стверджувати це напевно не можна. Бо політика — дуже складна наука. І хоча вона підпорядкована законам, так само, скажімо, як фізика, економіка або будь-яка інша наука, визначити заздалегідь, куди заведе політичний експеримент у будь-якій країні, неможливо. Навіть тепер, у цивілізованіший, як ми вважаємо, час політики всіх країн без винятку можуть змінити політичний вектор на протилежний, пропонуючи часом абсолютно незрозумілі рішення. Історики, досліджуючи праці батьків Тарговицької конфедерації, вважають, що у Потоцького та його прибічників було багато «позитивних концепцій, які лежать в основі системи гарантування громадянських свобод кожною сучасною державою» (Є. Лойєк).

Що стосується обох дружин Станіслава, Жозефіни та Софії, то вони стали об'єктом неприємних відгуків. Наголос робиться на постійні зради чоловікові, при цьому жодних, хоча б трохи переконливих доказів не наводиться.

Особливо це стосується Софії. Від повії до шпигунки — такий шлях вона проходить у авторів різних джерел.

Насправді Софія була звичайною жінкою, яка хотіла і знайшла в особі Станіслава своє щастя. Не більше того.

А сам Станіслав…

Його прибічник Ржевуський у своїх спогадах стверджує: Потоцький був швидше паном українським, а не польським, а для простого люду був батьком. І справді, граф Станіслав зробив дуже багато для української землі. Це ліси і сади, висаджені за його наказом, це дороги та мости, без яких не могли розвиватися торгівля і просто життя людей, це школи та багато іншого. А палаци в Тульчині, Червонограді (Кристинополі), Тальному, Одесі, Львові, Криму, побудовані Потоцькими, церкви в багатьох містах і селах та, нарешті, парки, головною перлиною яких є уманська «Софіївка», доносять до нас подих того дивовижного романтичного століття.

Джерела

При написанні книги, мабуть, один із найцікавіших етапів — збір матеріалів.

Усе починається з кількох книг, прочитавши які, одразу знаходиш список літератури. Далі — походи до бібліотек із пошуком старовинних і сучасних книг, нічні пильнування в Інтернеті, замовлення книг в інших містах та країнах, ксерокопіювання та сканування. Поволі накопичується достатня кількість інформації, але зупинитися вже важко. Зі збирача матеріалів перетворюєшся на колекціонера.

Іноді випадково кинута фраза або незначний факт, які суперечать сотні, здавалося б, достовірних, що повторюються з видання у видання, ведуть до глибокого дослідження або просто логічного висновку і перевертають усе з ніг на голову.

Пропонований список літератури — далеко не вичерпаний на цю тему.

Про наших героїв згадували ще за їхнього життя, наприкінці XVIII століття. У цю красиву епоху багато хто з освічених людей писали щоденники, мемуари, листи, в яких так чи інакше характеризували наших героїв, приділяли їм увагу. Але видавалися такі твори вже в XIX столітті. У пропонованому списку є література на будь-який смак. Тут і романи, і поеми, і монографії, і путівники, і мемуари, і щоденники. Автор вважає, що якість і правдивість цих джерел читач повинен визначити сам. Безсумнівне тільки те, що всі автори намагалися якомога правдоподібніше донести до нас ту епоху.

Крім літератури, не можна не згадати про картини, пам'ятники і бюсти, меблі і книжки з бібліотек родини Потоцьких, де Вітте, яких безліч. Зберігаються вони по всій Європі — від Петербурга до Сімферополя, від Вінниці до Парижа.

Один із перших друкованих творів — поема Трембецького «Софіївка» польською мовою. На початку XIX століття вона видавалася кілька разів. Поети різних країн одразу почали перекладати її іншими мовами. Першим французькою не тільки переклав, а й видав у 1815 році Огюст де Лагард. У тому ж році поема була представлена учасникам антинаполеонівської спілки на Віденському конгресі. Спробу перекласти російською мовою здійснили декабрист і поет К. Ф. Рилєєв (прозовий переклад і начерк віршованого) і поет В. Бенедиктов (переклав початок поеми). І тільки в 2007 році повний переклад українською зробив В. Собченко.

Слідом за поемою почали видаватися інші твори, інтерес авторів до цієї теми не вичерпується і зараз. І це здорово!

XIX століття

Naruszewicz A. Dziennik podroży króla Stanisława Augusta na Ukrainę i do innych ziem r. 1787. (Щоденник подорожі короля Станіслава-Августа на Україну та до інших земель в 1787 p.). — Warszawa, 1788; 2-е вид.: Warszawa, 1805.

Trembecki S. Sophiowka: Роémе polonais, traduit vers français par le comte de Legarde. — Vienne, 1815.

Themery T. Guide de Sophiovka, surnomme la merveille de l'Ukraine, jardin de la couronne, situe pres d'Human, dans les colonies militaries. (Провідник по «Софіївці», державному парку, який розташований біля військового поселення Умань). — Odessa, 1846.

Kraszewski J. Starościna bełzka (Gertruda z hr. Komorowskich hr. Potocka): opowiadanie historyczne: 1770–1774.—Warszawa, 1858.

Potocki L. Urywek ze wspomnień pierwszej mojej młodości. — Poznań, 1876.

Buel C. The countess Potocka. Scribner's Monthly. — № 743. — Нью-Йорк, 1878.

Rolle A. Losy pięknej kobiety. — Lwów, 1876.

Rolle A. Dwor Tulczyński. — Lwów, 1876.

Rolle A. Fatima. — Lwów, 1876.

Rolle A. Benedykt z Drozdeń Nowina Hulewicz. — Lwów, 1876.

Rolle A. Antoni Nowina Złotnicki. — Lwów, 1876.

Rolle A. Dyzma Bończa Tomaszewski. — Lwów, 1876.

Rolle A. Gawędy z przeszłości. — Lwów, 1876.

Дневник Андрея Полетики о пребывании имп. Екатерины II в Киеве и свидании её с королём Станиславом-Августом. — 1858. Памятная книжка Киевской губернии на 1858 г., с. 33–50.

Записки графа Сегюра о пребывании его в России в царствование Екатерины II (1785–1789). — СПб, 1865.

Крашевский И. Рассказы о польской старине: записки 18 в. Яна Дуклана Охотского с рукописей, после него оставшихся, переписанные и изданные И. Крашевским. — СПб.: тип. П. П. Меркульева, 1874.

Смоктий А. Город Умань и «Софиевка» // Киевская старина. — Декабрь, — 1882.

Ролле А. Доля красуні. Софія Вітте-Потоцька. — 1887.

Иващенко В. Историческій очеркъ к 100-летію Царицына сада (Софіевки). — Кіевь, 1895. Горленко В. Южнорусские очерки и портреты. — Киевъ, 1898.

XX століття

Czartkowski A. Pan na Tulczynie: wspomnienia o Stan. Szcz. Potockim, jego rodzinie i dworze. — Lwów-Poznań, 1925.

Czernecki J. Mały król na Rusi i jego stolica Krystynopol. — Krakow. Księgarnia J. Czerneckiego, 1939.

Ciepeńko-Zielińska D. Królewięta na Tulczynie. — Warszawa, 1962.

Łojek J. Dzieje pięknej bitynki (The story of Zofia Potocka). — Warszawa, 1972.

Chrząszczewski A. Pamiętnik oficjalisty Potockich z Tulczyna. — Warszawa, 1976.

Łojek J. Potomkowie Szczęsnego. Dzieje fortuny Potockich z Tulczyna (1799–1921). — Warszawa, 1981.

Jaroszewski T. Materiały do dziejów pałacu Potockich w Tulczynie. Rocznik muzeum narodowego w Warszawie. — 309–333.

Łojek J. Dzieje zdrajcy Szczęsny Potocki. — Warszawa, 1995.

Homung Z. Jan de Witte, architekt kościoła Dominikanów we Lwowie. — Warszawa: Zakład poligraficzny Piotra Włodarskiego, 1995.

Aftanazy R. Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej. — Tom 6. Województwo bełskie. Krystynopol. Tom 10. Województwo bracławskie. Tulczyn. Humań i Zofiówka. Niemirów i Kowalówka. — Wrocław, 1996.

Лыпа А. «Софиевка»: Уманский государственный заповедник (1796–1946). — К.: Изд-во АН УССР, 1948.

Смілянський Л. Сад. Оповідання. — К., 1951.

Гроссман Л. У истоков «Бахчисарайского фонтана». — 1960.

Будник М., Роготченко О. Сад на заклятих скелях. — К., 1970.

Роготченко А. «Софиевка» в документах и легендах//Радуга— (№ 1–3). — 1971.

Малахов Д. По Брацлавщине: от Винницы до Тульчина.—М.: Искусство, 1980.

Косенко И., Храбан Г., Митин В., Гарбуз В. Дендрологический парк «Софиевка». — К./Наукова думка, 1990.

Циганюк В. Нещасні щасливі. Маловідомі сторінки з минулого життя Тульчинського двору. — Вінниця, 1991.

Роготченко А. Уманское чудо. — К./ Радуга, 1991.

СвятеликВ. Тульчин. Путеводитель. — М./ Турист, 1991.

Ясинецька О. Новий двір — Кристинопіль — Червоноград. — Львів, 1992.

Шамраєва А., Борисова А. Палацовий ансамбль у Тульчині // Архітектурна спадщина України. —Т. 3. — № 2. —1996.

Франсиско де Миранда. Щоденник // Київська старовина. — К., 1996.

Наніїв П. Тричі продана. — К., 1996.

Святелик В. Історія Тульчина XVI–XVIII століть. — Тульчин, 1998.

Святелик В. Тайна жизни Пушкина. — Тульчин, 1999.

Кривошея І. Потоцькі на Уманщині: перша половина XIX століття. — К., 1999.

XXI століття

Stachniak E. Garden of Venus. — Toronto, 2005.

Utsch S. Gräfin Potocki. — Auflage, 2008.

Кривошея І. Потоцькі герба Пилява: Тульчинська лінія. — К.: Науковий світ, 2000.

Третьякова Л. Российские богини. Новеллы о женских судьбах. Софья Потоцкая, про-данная красавица. — Москва, 2003.

Степанюк К. Знаменитості Тульчина. — Тульчин, 2002.

Косенко І. «Софіївка» як прообраз французьких пейзажних парків другої половини XVIII століття// Інтродукція рослин. — № 1–2. —2003 — С. 142–148.

Себаг-Монтериофе С. Потемкин. — 2003.

Кокуца І., Каменюк М. Софія Потоцька. Драма на три дії з поетичними відступами. — К., 2004.

Седак Н., Седак А. Семантика пространства как ключ к сохранению и восстановлению дворцово-парковых ансамблей Украины // Містобудування та терит. планув. — Вип. 18, — 2004.—С. 192–205.

Дмитрук А. Уманская Анжелика // Вокруг света. — № 1.2004. — С. 4—17.

Тараков А. Взращенный грешниками рай / / Казахстанская правда. — 2004 (август-ноябрь).

Лоск Є. Історія прекрасної бітинки. Оповідь про життя Софії Вітт-Потоцької. — К.: Юніверс, 2005.

Потоцкая А. Мемуари графини Потоцкой. — М.: Кучково поле, 2005.

И. Косенко., Национальный дендрологический парк «Софиевка». — Умань: Ремарк, 2006.

Кривошея I. Графи Потоцькі: Сторінки історії Тульчинської лінії. — Умань: Софія, 2006.

Косенко И., Шиф Е. Мифы и сказания в парке «Софиевка». — Кн. 1.2. — Умань: Ремарк, 2006.

Степанюк К. Тульчин — 400 років: Путівник. — Вінниця: Книга-Вега, 2007.

Вигуржинський В. Тульчин — вчора, Тульчин — сьогодні: Фотолітопис. — Вінниця: Консоль, 2007.

Косенко І., Кривошея І. «Софіївка» — одіссея Потоцьких. — К.: Академперіодика, 2007.

Топографічний опис «Софіївки» Станіславом Трембецьким. Поема. Поетична версія В. Собченка. — Умань, 2007.

Стачняк Е. София. Богиня любви. — Харків: Клуб Сімейного Дозвілля, 2008.

Фадеева Т. Две Софии и Пушкин. Истоки вдохновения Бахчисарайского фонтана. — Симферополь: Бизнес-Информ, 2008.

Лобко О. Поміщицькі маєтки Правобережжя в умовах соціально-економічної трансформації 1831–1917 років. — К., 2008.

Раскина Е., Никольский В. Под знаком Софии. — М.: Гелеос, 2008.

Гриник Г., Ярош-Замойська О. Кристинопіль (1692–1951). — Львів: Апріорі, 2010.

2006.

Щира вдячність за допомогу у виданні книги Аллі Родіній, Вячеславу Горбаню та Семену Горбаню

Примітки

1

Хутро з живота

2

Мій друже (фр.).

3

До побачення, мій маленький (фр.).

4

До побачення, мій чудовий друже (фр.).

5

До речі (фр.).

6

Мій ангеле (фр.).

7

Так Суворова називали французи.

8

Той, хто подає надію (гр.).

9

«Милий мій сину. Я мрію скоріш обійняти тебе, підняти високо-високо вгору, погойдати на своїй нозі. Будь гарним хлопчиком. Цілую тебе та Ніколюшку» (англ.)

10

Поцілунок і любов (англ.).

11

Де мій дорогий лорд? Я дуже хочу його побачити. Благаю, мамо, ходімо зі мною до мого лорда. Я добре дитя (англ.).

12

До побачення, мій друже, моя надія, моє все (фр.).

Content

Сергій Шарик
Двічі графиня та двічі генерал

Вступ

Розділ 2. Константинополь

Розділ 3. Обручка

Розділ 4. Кам’янець

Розділ 5. Жозефіна

Розділ 6. Випробування

Розділ 7. Весільна подорож

Розділ 8. Прогулянка по Італії (1779–1782)

Розділ 9. Софія (1781–1786)

Розділ 10. Тульчин (1782–1786)

Розділ 11. Любов і політика

Розділ 12. 1787 рік

Розділ 13. Князь Таврійський

Розділ 14. Від Криму до Петербурга (1789–1791)

Розділ 15. Час змін

Розділ 16. Гамбург

Розділ 17. Листи

Розділ 18. Софія і Станіслав (1796–1797)

Розділ 19. Порожнеча й відродження (1797–1799)

Розділ 20. «Софіївка» (1799–1800)

Розділ 21. Життя триває (1802–1806)

Післямова

Джерела

Примітки