Петър Бобев

Позорът на Один

„Ако някой търси истината, Бог вижда, и ако някой лъже, Бог вижда. Българите сториха много добрини на християните [ромеите], а християните забравиха. Но Бог вижда.“

(Из „Пресияновия надпис“ от гр. Филипи — 837 година)

1

Изглежда, пребогато ще да е било снощното пиршество на боговете — там, далече на север, в недостъпните висини, в разкошния им дворец Асгарт. Иначе надали така биха лудели по небето днес. А то небе ли бе или исполинско руно, застлало от край до край морето и брега? Черно-сиво руно, рошаво, раздърпвано и усуквано по всички посоки от невидимо чепкало.

И сред неговите провлечени вълма като че ли се провиждаше тълпата мъртъвци, понесени в бясна вихрушка — „дивите ловци“, тръгнали за жива плячка, предвестниците на всяка кръвнина.

А пред тях, начело на дружината си, възседнал осмокракия кон Слейпнир, от чиито ноздри излитаха пламъци като на огнен дракон, препускаше богът воин, всевластният Один, размахал победоносното си копие. От двете му страни летяха вечните му спътници: божественият вълк, наричан Памет, и прозорливата врана Мисъл, готови всеки миг да му помогнат с магия и мъдрост. Нали това е неговата мощ — знанието и ясновидството?

Отзаде му, яхнал виторогия си козел, се кикотеше Тор, простодушният ковач, повелителят на мълниите. И в пиянски задявки мяташе огнения си чук дето завърне, а той, треснал в дърво на брега или в скала, тозчас се завръщаше в ръката му.

Ту пред него, ту зад него се кривеше коварният бог на огъня Локи. Дебнеше дали наслуки подхвърляната гръмотевица няма да докосне някоя ладия, та да се спусне нататък и да раздуха в неугасим пожар малката искра. Няма по-страшно бедствие за мореплавателя от пожара. Заради това не обичат тоя безразсъден шегаджия.

Подскачаха, въртяха се наоколо, танцуваха, все още неизтрезнели, пълчища именни и безименни божества и духове, а зад всички, най-отзад, винаги готова, винаги будна, дебнеше Хел, богинята на смъртта, със злия си пес Хармр, пазача на подземното царство, където тя прибира душите на страхливците и на всички попаднали при нея от естествена смърт.

Фрейр, ухиленият ненаситен любовник, не беше с тях. Него не търсете в битките. Той се грижи не за воините, не за геройствата и славата, а за плодородието, за богатата жътва, за прираста на добитъка, за неизчерпаемите рибни пасажи, за оцеляването на норманския род, та да се раждат все повече и повече храбреци, да разнасят славата на непобедимите северни мъже по света.

По Разпенените вълни, сякаш бялата грива на осмокракия Слейпнир, се носеха с прибрани платна, но с мерно размахвани весла, петдесетина дракари, викингски ладии, наподобили стадо морски змейове с гордо вирнати дърворезбени глави — озъбени ушати змии, захапали собствените си гърла.

Най-отпред, до форщевена на първия дракар, се бе изправил Ерик Белязания, конунгът, вождът, стъпил разкрачен, без да се държи за ванта или мачта, ще речеш срасъл се със самия кораб — едър, широкоплещест, с блестяща желязна броня и нисък кован шлем, под който се развяваха на воля червените му коси и дълга брада.

Все едно самият Один, слязъл от Аскарат, за да поведе към нови подвизи избрания си народ.

Дълбок червен белег пресичаше лявата му буза от устната към слепоочието. На него именно дължеше и заплашителния си прякор Белязания. Че кой ли, останал случайно жив след негов набег, щеше да го забрави? Да забрави и дивата ярост на нападението му, и безподобната жестокост на разправата му с малцината, които не са паднали в боя.

Името му се носеше като легенда — шепнато с повече ужас от името на самия Сатана!

Зад него тридесетина гребци размахваха уверено веслата. А между тях направо върху дъсчената обшивка на дракара спяха още толкова брадати мъжаги от почиващата смяна, завили се кой с каквото намерил.

Не добро очакваше и тия хорица, които живееха на отсрещния бряг — които оряха, сееха, копаеха и жънеха, които раждаха деца, радваха се и тъгуваха, без да подозират каква участ ги заплашваше откъм бурното море.

Хвала на Один, че лудуваше, хвала на Тор, че боботеше — та Ерик така щеше да се приближи незабелязан, преди да са го усетили жертвите му, преди да са отмъкнали имането си, преди да са откарали добитъка си, преди те самите да са се заврели из пущинаците.

Всеки път Ерик връхлиташе по различен начин — там се криеше силата му. Най-често изправени зад нашарените бордове, зад подредените като люспи на дракон щитове, бойците му надуваха рогове, дрънчаха с оръжия, барабаняха по щитовете и крещяха до прегракване. Тогава нападнатите селяци, пък не само те, ами и войскарите, изгубили ума и дума, зарязваха работата, та се юрваха като подплашени овци да се спасяват кой как може.

Днес — не. Днес Ерик предпочиташе друго: нахлу без никакво предупреждение. Бе подочул нещичко за тоя народ. При все че ромейският пратеник го бе уверявал как щели да офейкат, щом само зърнат флота му, щом само чуят името му.

Преди два дни бе дошъл на кораба му този посланик. Стратег Константинос — тъй се бе представил. Облечен с копринен хитон над скъпите вълнени гащи, препасал обшит със злато и скъпоценни камъни пояс, с разкошни везани ботуши, чиито носове се извиваха нагоре като куки, заметнал великолепен плащ, нашарен със сърмени образи на грифони.

Горд и наперен. Мустаци и брада, намазани с чер восък. Начервени устни и напудрено чело. Излъчващ благоухания.

Ерик сякаш бе попаднал в цъфнала градина.

Мускулест роб стовари пред нозете на конунга торба със златни украшения и посуда. И се оттегли на лодката, с която бяха дошли. А стратег Константинос се поклони ниско. И изрече почтително:

— Всемогъщият ми господар, поставеният от бога Теофилос, поздравява славния конунг на непобедимите нормани.

После посочи с ръка:

— В знак на искрена дружба ти поднася тоя скромен дар. С готовност да ти услужи винаги, когато пожелаеш.

Говореха на гръцки, защото Ерик при своите безчислени странствувания бе усвоил добре тоя език. Нямаха нужда от тълмач, сигурни, че друг не ще да чуе и да разбере що се уговарят.

Конунгът все не можеше да свикне с ромейските превземки, с извъртанията и ласкателствата им, с подсладените им речи. Знаеше, че ромеите имат в устата си по девет езика, всеки от които лъже различно — според случая.

И го прекъсна:

— Казвай без заобикалки какво иска императорът ти! Стратегът едва преглътна обидата. Ала трябваше да се владее. Личеше как ту пламваше, ту прежълтяваше като восък.

И заговори бързо, решил на един дъх да изприказва всичко, що му бе заръчано. И да се маха, да се пръждоса по-скоро и по-далеч от тия мръсни и вонящи некъпани варвари.

— На север от нас — зашепна той — живеят скити, диви хуни…

Ерик бе подочул вече, че ромеите наричат така българите. От злоба и безсилие. Тяхна си работа! Всички съседи се мразят — нека се мразят и те! Какво го засягаше него това?

Стратег Константииос добави:

— Натъпкани са със злато. Грабено отвред. Ей тъй разправя летописецът за хана им: „Като пълнел кесии със златни и сребърни пари, той ги раздавал на войниците си, пръскайки с дясната ръка злато, а с лявата — сребро.“ И сниши глас съвсем:

— Удариш ли тях, разбиеш ли ги — императорът умее да се отплаща по императорски.

— А защо не ги разбие той? — запита прямо Ерик.

— Няма как! Сключил е договор. Пък и сега си има други тревоги.

Конунгът не понасяше извъртанията:

— Защото го е страх! Пък Ерик не се бои от никого! Ей това си припомняше той сега, застанал на корабния нос — унижението на ромееца.

Ерик Белязания наистина не се боеше от никого. Не току-тъй се става конунг. Викингите са най-храбрите на земята. А конунгът е най-храбрият сред храбреците. С подвизи, с несравнима смелост се налага той. Не поради бащини заслуги, а по лично достойнство. Тъй и Ерик — от прост воин, от нещо по-долно, изгнаник от племето — се бе издигнал. С дързост, с воля, с упоритост, с ум.

Най-вече с ум…

Той се извърна назад.

Вече можеше!

Бе зърнал врязания сред морето скалист нос, в чиято основа беснееха белогривите вълни. И изригваха нагоре гейзери от водни пръски като издишваните от китовете струи пара.

Отвъд тоя нос…

Ерик едва го изрече:

— Ставай!

Чудно как го чуха в грохота на бурята. В следния миг налягалите плътно един до друг между двете редици на весларите бойци рипнаха на крака, заоправяха припряно дрехи, брони и шлемове. Мокри вир-вода и те от прехвърлящите борда вълни.

Все руси и червенокоси, все брадати, със закръглени плитки шлемове, с плочести и плетени ризници, с къси кожени ботуши, с разголени космати гърди и яки, жилести ръце. Все груби обветрени лица, все сиво-сини стоманени очи под смръщени рошави вежди.

Другите, будните, чиято смяна още не бе изтекла, продължаваха да размахват тежките весла — по шестнадесет от всяка страна, — опитващи напразно да се предпазят от връхлитащите водни хълмове с изправени по борда щитове.

Без да изчакат нова заповед, видели какво става на предводителския кораб, се надигнаха от сън почиващите досега смени на останалите, подредени в походен строй, дракари.

Белязания ги измери с бърз поглед. Види се, остана доволен. После се обърна към кормчията си, Олаф се наименуваше той, и му даде едва уловим знак с очи.

Всички бойци от една ладия, ако ще би от различни родове, събрани само от жаждата за плячка, се чувствуват като родни братя, дори повече от родни братя. А Олаф му беше най-близък. Години наред плаваха заедно, понасяха безбройните несгоди на хали и студове, на битки и победи.

Малко по-нисък от другите, но по-як и по-набит от тях, както се бе изправил от дясната страна на кърмата, Олаф изви леко кормилното весло.

И дракарът едва уловимо промени посока, насочи се към брега.

Биещите дотогава в носа му вълни и затова по-поносими, сега заблъскаха с цялата си мощ в бордовете. Корабите заподскачаха като побеснели. Веслата им зашибаха неуверено — ту дълбоко в набъбналия воден хълм, ту вдигнати напразно във въздуха.

Тогава рукна и дъждът. Ама какъв дъжд! Ще речеш, истинска кристална стена. И скри брега от погледа.

Водните струи зашибаха косо. Те повече не можеха да намокрят бойците, но взеха да пълнят ладиите. Нарасналите локви, стигащи до колене, се разплискаха като в кипнал котел. И свободните от вахта, още неразсънени, тозчас грабнаха черпаците да изгребват водата.

— По-добре! — промърмори доволно Ерик. — Кой ще те усети в тоя дъжд!

Някой, раздразнен от лошото време или от морската болест, подметна:

— Добре било! Ромеите уж му викат Гостоприемно море. А то…

Ерик се усмихна. Но и усмивката му под сплетените на кичури мокри мустаци и брада, под грозния белег изглеждаше не особено ободрителна.

— Скитите пък го наричат Черно. И какво от това? Черно или бяло, ще ни уплаши ли?

Той се изпъчи по навика си, вирна брада, от която се стичаше цял ручей:

— Няма да ни уплаши я! Дори тук, сред това Черно море, мога да ви изиграя „танеца на веслата“. Та да се размърдат краката ми.

Не трябваше! Но нали беше новак, неспособен да сдържа езика зад зъбите си, особено пред по-силните, Кнут, най-младият боец, още юноша, с едва покарала брадичка, подметна:

— Хайде де! Дори и танец…

Каза го уж тихо, ала за проклетия конунгът го чу.

— Кой е тоя, дето не вярва? — ревна Ерик. — Кой е тоя, дето се съмнява в думите ми? Я да го видя!

И приведен заплашително, с разклатена от люлеещата се ладия походка, се отправи към него.

— Тъй, значи! Не вярваш. Тогава, слушай! Аз ще го изиграя. Още сега… Пък ако не падна — да слушат и другите — след мен и ти ще го повториш! Откъм двата борда… Чу ли бре, хлапако?

Младежът се вцепени. Уплашен — и от самия конунг, и от заканата му.

Танецът — то беше не само развлечение, не толкова самохвалство, то беше повече религиозен ритуал, призив към боговете да покажат още веднъж благосклонността си.

Ерик свали шлема си, откачи меча. И подскочи на парапета. А дракарър вече се мяташе още по-яростно, полудял.

Гребците стиснаха по-яко веслата. Не беше лека и тяхната работа. От крепкостта на ръцете им зависеше успехът — дали щяха да удържат тежестта на едрия играч.

Ерик кръстоса ръце на гърдите. И стъпи на първото гребло. Съвсем мокро — плискано и от вълните, и от дъжда. Пък и ботушите му — и те мокри. Но странно, така като че ли държаха по-здраво, отколкото сухи.

Застоя се — същинско чудо!

После тръгна. Всъщност полетя. С леки, безпогрешни подскоци. От весло на весло. В унисон с техния ритъм, предвиждащ всеки пристъп на вълните.

Докато хората му разберат, той достигна бака. Премина на другият борд. И отново се понесе по веслата.

Всички се бяха опулили. Изумени. Изглеждаше им свръхестествено, божо чудо. Струваше им се, че не конунгът играеше обикновения им танец, с който доказваха пъргавина и дързост, а небесните валкирии го бяха подхванали под мишници и прелитаха с него над беснеещите, ала безсилни вълни.

Белязания се хопна на кърмата. Изтръска червената си коса, нахлупи шлема, препаса пак меча.

И посочи с ръка:

— Сега ти!

Това имаше вид на урок по дисциплина. Всъщност с него той даваше отдушник на гнева си, на накърненото си честолюбие, на ненаситната си стръв да причинява страдания на другите.

Каквито бяха причинили и нему…

В действителност — отмъщение. Безлично отмъщение, насочено срещу целия свят: и срещу другоземците, и срещу своите…

Та те, своите де, му бяха сторили най-много зло…

Кнут, вече изправен, замънка:

— Ама аз… неволно…

— Тръгвай! — изкрещя Ерик. И посегна към меча.

Нещастникът наведе глава. Отложи и той шлема, отпаса бойния пояс. Стъпи на борда.

— Хайде! — повтори конунгът.

Никой не дръзна да възрази. Волята на вожда в поход е закон. Народното събрание „тинг“ има власт само в мирно време, в далечната северна родина, по бреговете на застланите с мъгли скалисти фиорди, при жените и децата.

Както се стъпва на ешафода, младежът стъпи на първото весло. Задържа се. Понечи да скочи на второто. И толкова. Силите му не достигнаха. Подхлъзна се и пропадна сред кипналата пяна. Главата му изчезна под вълните, но скоро се показа отново. Ръкатата му със силата на удавник се хвана за най-близкото гребло, залепна за него.

Ерик даде знака, що се дава в такива случаи. И гребците като един заковаха на място веслата. После се протегна, сграбчи младежа за косата и го извлече на борда.

— Да ти е за урок! — изръмжа му той.

Проснат между гребците като мокър вързоп, Кнут мълчеше, не отвръщаше. Прежълтял, посинял от уплаха. И от срам.

Белязания се изправи отново до форщевена, под Драконовата глава, взрян в трептящата завеса от водни струи, която скриваше недалечния бряг.

И през рамо подхвърли:

— При тоя набег дял от плячката не ти се полага! Да го знаеш!

Не видя злобната искрица, която блесна в очите на младежа. Пък и да бе я видял, пет пари не даваше за това.

2

Боилът Токту, властелят на каменния аул, прочут подялото краище със суровостта и с предаността си към хана, седеше в дърворезбения си стол, обшит с меча кожа и нашарен от най-сръчните шаръчии. Нарочно, за важност, за тежест.

Главата му — бръсната до голо, само с един кичур коса на темето, вързан с тънка ремъчка, челото му — източено назад по древния български обичай, заради който майките още в пелените пристягат с дъска мекото черепче на кърмачето, та да си личи, че е българче. От това гъстите му въси стърчаха като стрехи над присвитите въгленочерни очи. Ноздрите му — широки и трепкащи като необязден жребец, а под тях дългите му мустаци висяха, същински къдели, та стигаха до гърдите му и скриваха стиснатата волева уста.

Колцина българи вече бяха предпочели по-лекото, по-пригодно славянско облекло (от чеиза на невестите си славянки), други, дето властвуваха по-далеч от хана, дори опитваха да се нагиздят по византийски. Ала Токту тачеше строго обичаите. Не променяше нищичко — като се почне от високите чизми, най-пригодни за езда, та се стигне до закопчания кафтан, дълъг до колене, с яка и обшивки по пешовете и ръкавите от лисича кожа, украсен с напречни ремъчки и препасан с широк, обкован в сребро колан, на който се окачваха камата, брусът, огнивото, костеното шило, торбичката с муската. И халката, на която се държеше сабята му.

Собата, дето служеше и за гости, и за съдене, и за показ, мязаше повече на юрта. Със застланите по пода мечи кожи и килими, с пъстрите български китеници, с облечените в кожи от истинска юрта стени и обвесените по тях оръжия: кръстосани саби, копия, бойни секири и сърпове, лъкове и стрели.

Пред боила стоеше изправен, босоног, знахарят Василий — слаб, привидно немощен старец, с плешиво теме и стигаща до пояс бяла брада, нахлузил дълга до земята също тъй бяла конопена риза, пристегната в кръста с връв.

Всички го знаеха, християнин беше Василий, навярно единственият в градището, що не криеше вярата си. Тъй думаше той: нямало какво повече да губи, след като ювиги хан Омуртаг погуби все заради тая вяра цялата му рода.

Затуй не се вардеше човекът. А людете го търсеха: и славяни, и траки, та и българи. Търсеха го при телесна болка, при душевна мъка. Владееше Василий знанието, пошушвано от баща на син векове наред, от прапрадедите му траки, нявгашните стопани на тая земя, прославени навред като недостигнати лечители. Токту се обърна към тълмача Драго:

— Речи му, пак му го речи! Тоя път нищо няма да му сторя. Нека си цери народа, нек си бае и врачува, сал да се не меси във вярата! Аз не му се бъркам в неговата, хайде и той да не развращава моя народ…

Драго все не можеше да проумее това българско твърдоглавие. Все не проумяваше защо трябва той да превежда от български на славянски между двама, които могат да се разбират предобре на славянски. Недоумяваше, макар че твърде често слушаше самохвалните думи на боила: „Рачи ли някой да говори с мен, ще говори на моя език. Господарския…“ Не признаваше нито славянския, нито елинския, на който каменоделците изчукваха с длетата ханските завети по каменните надписи.

То се знае, не възрази. Де дързост за това? Не му напомни, че по-големият дял от народа на хана бяха славяни, че и повечето българи, щат не щат, проговаряха на славянски.

Покорно преведе думите му.

Василий отвърна тихо:

— Христос е казал: „Дайте божието богу и кесаревото кесарю“. Аз ще кажа само това никого не съм бунил против ханството. Ала ще добавя, още нещо е рекъл синът божи: „С каквато мярка мерите, с такава ще ви се отмери.“ Да не забравяме мъдростта на света! А дали аз развращавам человеците, ще реши бог. Единственият. Той ще отсъди кое е право и кое не е: християнството или езичеството.

— Езичество ли! — сопна се засегнат боилът. И вените на слепоочията му се издуха. — Езичниците сте вие, христовите служители. Защото богът ви съвсем не е единствен, както ни залъгвате, а са трима: Отец, Син и Свети дух. Та не стигат те, ами и Сатанаил. И ангелите. И безброй светии. А нашият Тангра е един-единствен. Няма друг. Той е, дето властвува и над видимия, и над невидимия свят. Над доброто и злото… Само той, Тангра-Небето… Затова нека Василий де, да си държи прибран езика! Затуй Тангра го е поставил зад зъбите, а не на челото, да речем. Него няма да съдя. Той е друговерец. Но българин, когото той отбие от бащината вяра, — него, виж, съм длъжен да накажа. Такъв е законът — смърт. И той, Василий, да му бере греха…

Знахарят отвърна още по-кротко:

— „Който е безгрешен, нека хвърли пръв камъка“ — тъй рече синът божи, когато фарисеите искаха да пребият блудницата — по техния си закон.

И наведе глава:

— Не съм аз, славни боиле, дето примамвам людете при мен, та да ги поучавам в истината. Те ме дирят.

— Дирят те за биле — преведе тълмачът словата на Токту.

— Право си е, за биле е. Аз церя плътта. А кой ли е тоя, що е кадърен да отдели телесните болки от болките на душата? Церя и тялото, и душата. Както казва Христос: „Здравите нямат нужда от целител, а болните.“ Гаче ли като видя удавник, не ще да му подам ръка за помощ, да го измъкна…

3

Захласнати в игра, двете момчета тъй и не усетиха кога дойде бурята. Тъкмо си бяха намерили най-хубавата занимавка. Както бърникаха из подмолите за раци, случайно налучкаха подводната пещера. По-право не и пещера, а дълбока кухина в подровения бряг на реката, останала от изтръгнатата с пръстта неотдавна отвлечена от наводнението върба.

Пръв се гмурна Нено, макар и по-малък, ала по-добър плувец, с прострени напред ръце да опипа докъде стига. Тъй се убеди, че над водата имаше и въздух. Той подаде глава, вдъхна. Можеше да се диша.

Реши да се пошегува — остана там, не се върна назад, спотаи се.

Не след дълго до него изплува и Баян, по-големият, чакал-чакал другаря си и накрая, не издържал, тръгнал да го спасява.

— Брей, пък ние да не знаем! — изпръхтя той. Не дочака отговора. Едра водна змия в бързи извивки се плъзна покрай рамото му.

Друг път, отвън, на светло, такава гадина не можеше да ги уплаши. Даже ги ловяха и печаха. Вечно гладни, змийското месо им се услаждаше като свинско през зимата, като агнешко през месец листен, като пилешко по жътва. Направо ги хващаха за опашките, завъртваха ги във въздуха и ги удряха в земята. Толкоз. Повече нямаше нужда. Само пали огън, печи, обелвай кожата и си облизвай пръстите…

Друг път. Не и сега. Не в тоя тайнствен подмол, в тоя мрак, надъхан с мирис на влага и тиня. Загадъчен и заплашителен.

Без да се наговарят, и двамата отново натопиха глави във водата, та се върнаха обратно навън, в светлия ден. Покатериха се на брега и седнаха един до друг, безсилни да откъснат погледи от притихналия след тяхното изплуване вир.

Нено сложи пръст на устните:

— Ни дума! Никому!

Баян стисна съзаклятнически ръката му.

— Какво ли имане се крие там? — подметна той.

Ала Нено тозчас охлади радостта му:

— Не знаеш ли, че всяко имане го варди змей?

Очите на Баян светнаха:

— Тогава ще намерим меч, ама истински, като на боила Токту, кован и закаляван в кръв. И ще заколим змея. Ще му вземем имането.

И се усмихна:

— После — край на немотията!

Не довършиха момчешките си измислици.

Съвсем наблизо, кажи-речи на хвърлей камък, изтрещя ослепителна мълния. Навярно върху отсрещния бряст.

После рукна дъждът.

Момчетата мигом забравиха и пещерата, и имането, и змейовете. Грабнаха дрехите си и хукнаха към близката върба, в чиято просторна хралупа и друг път се бяха опазвали сухи.

Преди тях, без да чакат подкана, овцете се бяха скупчили там, наврели една в друга глави да се предпазят, доколкото могат, под върбовата корона.

Двамата се намъкнаха вътре, облякоха се и седнаха сгушени по-далеч от отвора. Беше топло и приятно. А водните струи трополяха равномерно по кухата коруба. Равно и приспивно.

Уморени, недоспали (че кой ли на село си доспива лете?), след лудориите в реката, приятелите неусетно задрямаха.

А бяха истински приятели. Не много отдавна наистина, но какво значи то за тяхната възраст, макар и от разни племена?

Нено минаваше за славянин. Ех, не дотам чист, както подсказваше и името му. Дядо му, на когото бе кръстен, дядо Нено бил трак. А баща му, полуславянин умрял отдавна, при Големия мор, както му викаха. Оставил млада вдовица, истинска славянка, с невръстно дете на ръце. Беден бил, след неговата кончина немотията налегнала сиротите още по-грубо. Главила се клетата вдовица ратайкиня — от тъмно до тъмно гръб не изправя, все на чуждо. Ще не ще, дето се вика едва проходил, пое и Нено със стадото на майчиния си господар. За единия хляб, за цървулките и някоя омаляла кошуля от господарските синове. Вярно е, не бяха много овцете, двадесетина глави — ама овце. Все нещо щураво ще сторят — ту в нива ще нагазят, ту в лозе. Дето тръгне едната, всички подире й. Цял ден трябваше да търчи след тях невръстното овчарче.

Ей така му докараха белята. Пролетес. Оставил ги да пладнуват под върбата, той бе се заврял в буренака да събира охлюви, сиромашко месо. Жилаво, макари сварено, ама все месо. Не сух просеник, накиснат в извора.

И те, пущините, какво не им харесало тук, какво ги прихванало, вземат, та навлязат в чуждата мера, на съседното българско село. Бой за мера винаги е имало, и някога, кога са били само славяните, а сега, при размесени български и славянски села — още по-често.

Припна Нено да завръща стадото, ама късно. Конярчетата българчета го пресрещнаха и почнаха да го налагат, както само те умеят.

Дотича Баян последен и къде с увещания, къде със заплахи, накара другарите си да пуснат славянчето.

Допаднаха си веднага. И почти всеки ден оттогава се срещаха на това място, край хралупестата върба. Хем да се къпят заедно, хем да си побъбрят.

Че то и орисията на Баян не бе за завиждане. И той сирак, и той сиромах, и той чужд хляб яде. Баща му загинал в бран заради хана, майка му умряла също при Големия мор. Такива бяха времената: я война, я мор, я суша, я градушка. А понявга — всичкото зло вкупом. Та кой оцелее. Доотгледал го чичо му. Ала и той едва своите деца изхранваше. Недъгав, окуцял от люта рана. Е, до просия не бе стигнал, но ведно със своите синове и братовника си даде на чужди да слугува. При конярите. Не и коняр, ами нещо като техен слуга — слуга на слугите. И яденето им носеше, и конете завръщаше, кога се отделят от табуна, докато другите си бъбрят скупчени, без да слизат от седлата. Най-вече вода да им носи. С бъкела, възседнал най-мършавата кранта, тъкмо по пладне поемаше към реката, за да го напълни от шуртящия стубел. Казваха, че тая вода най-засищала жаждата.

Тук, на това място, го изчакваше Нено, та да си поговорят, да си се пооплачат взаимно, после да се изкъпят заедно, да полудуват из водата, а сетне — всеки по своята работа, всеки в своето село.

Разговаряха ту на български, ту на славянски. Смесени отдавна, щат не щат, особено младите, научаваха ведно с майчиния и чуждия език. А нали бяха по-малобройни, българчетата като че ли по-напред научаваха славянския.

4

Загърнат от шлема до цървулите с тежкия клашник, навръх обърнатата към морето кула, стражникът зърна приближаващите ладии. Съвсем непознати. А то — и познати, и непознати — щом идат неканени, значи идат не като приятели.

— Умор! — провикна се той. — Бързо!

Не наду рога, та да не сгреши нещо.

На три скока десетникът изкачи каменната стълба.

— Виж! — стражникът посочи борещите се с вълните дракари.

Умор вече бе видял.

— Гръм да ги тресне! — изруга той. И хукна обратно.

— Боилът… При него отивам… Той да нареди… Притича така надолу, подрънкващ с бронята и оръжията си, прекоси застланата с цепени плочи уличка, край която се издигаха, притиснали се една о друга, двукатните къщи с чардаци, почти допрени над главата му, изплиска рукналия порой и влетя в болярския дом.

— Води ме при боила! — рече той на часовия, който препречи пътя му с копие.

И без да го питат, додаде:

— Врази… В морето…

Пазачът се обърна към пруста.

— Драго! — извика го той.

И Драго, дето служеше и като тълмач, кога дойдеха гости другоземци, и като дворник, изтопурка по дървеното стълбище.

— Я питай властеля, да пусна ли десетника при него! Дума, видял кораби в морето…

Само след минута Драго се върна.

— Да влиза! — предаде той заръката. — Тозчас да влезе!

И Умор го последва нагоре по стръмните стъпала. Дворникът отметна завесата, та го пропусна вътре. Умор прекрачи, изпъна се по войнишки. Боилът вдигна поглед:

— Говори, копане!

Умор го изрече на един дъх:

— Видях ги, преславни боиле! Ладии! Врази ще да са…

— Колко? — изсумтя боилът.

— Безчет, господарю!

Токту се изправи рязко. Па се обърна към тълмача:

— Василий да чака!

И закрачи подир вестителя.

По стълбището го догони оръженосецът, та му подаде островърхия калпак с обърнати краища, наметна го с тежкия клашник.

Невисок, ала широкоплещест, набит, жилав и чевръст, Токту прекоси уличката и се изкатери на бойницата. Не погледна стражника, който при неговата поява замръзна като изваяние на поста си. А впери очи в забуленото от дъждовните струи море.

И ги съзря. По-право зърна последните дракари, източващи се зад скалистия нос.

— Варяги! — сам се увери той на глас.

Бе ги виждал друг път как преминаваха, без да спират, тръгнали по търговията си. Ала бе чувал и друго. Не само за купечески дела се навъртаха насам тия северни странници. Та не знаеше сега какво ли си бяха наумили.

Той беше само воин. Турен от хана да варди границата му. Длъжен да предвижда. Не предвидиш ли — хвръква главата!

— Огньовете! — обърна се боилът към Умор. — Сигналните огньове! Тозчас…

И изтича надолу. Тичешком нареди на пресрещналия го стотник.

— Тръбачът! Да свири тревога! А на влизане в аула додаде:

— Викай Рад, жупана!

После се изкачи на горния кат.

Знахарят стоеше все тъй, както го бе оставил. Прав, бос, гологлав, със смирено скръстени ръце.

Без да са му заповядали, оръженосецът свали кафтана на бокла и му нахлузи колчугата, плетената ризница. Препаса му бойния колан със сабята отляво и боздугана отдясно.

Когато вече му подаваше островърхия лъснат с пясък шлем ведно с малкия кръгъл щит, на прага се изправи жупан Рад, рус великан, цял лакът по-висок от другите. Толкова, че да влезе, без да чукне челото си в свода на вратата, трябваше да се понаведе. Беше облечен в проста славянска носия: бяла ленена риза, извезана с пъстри шевици и препасана с широк пояс, на който се друсаше мечът му, а отдолу се подаваха тесни вълнени гащи, напъхани в пристегнатите с черни върви навуща, с островърхи цървули — сякаш не цървули като цървули, а цели копани, дето насипват в тях забърканите трици на свинете.

Разгърден, с потни космати гърди, със запретнати ръкави, изпод които се подаваха коравите му ръчища — същински лапи, по които мускулите подскачаха, издуваха се, премятаха се, както ако под кожата му се бореха оплетени смокове.

И додето снагата му и скритата й крепкост можеха да уплашат всеки, що не го познаваше както трябва, главата, сякаш сраснала с биволския врат, лицето му, окръжено като пламък от русите къдри на косата и брадата му, сините му очи — от всичко лъхаше съвсем неочаквана за такова страшилище кротост.

— Влизай, Медуне! — рече боилът. Все със същия заповеднически глас.

Право си е, по на място друг прякор не би му прилягал. Като го гледаш, ще речеш — не човек, а мечок. Пък не само заради ръста му. И до днес се мълвеше и премълвяше как, още съвсем невръстен, кажи-речи момчурляк, Рад се борил с мечка. Види се — била е дребна, изпосталяла, ама нали си е била мечка? Нямал оръжие тогава, ни сопа, ни камък в ръката. И той — що друго да стори — взел, че я пернал косо с длан. Пернал я напреки по гръкляна, додето тя се изправяла да го подхване с лапи. Утрепал я. С един удар. Ей за тоя удар, не толкова за якостта му, се носеше и до днес мълвата.

Влязъл вътре, той запита. А сякаш не човешки глас, а мечо изреваване:

— Дирил си ме, боиле.

Несъзнателно може би, да поприкрие ниския си ръст Токту отново се настани в стола си, вирна глава. Боилът насече като със сабя отговора си:

— Ей защо… В морето… Из Българското море… Шетат… Варяги…

Билярът вече излизаше от собата, когато чу последната дума. Спря се сепнат, после бързо захвана да се кръсти:

— Господи, помилуй! Господи, господи! Опази стадото си!

Слушал бе и той за тях, ненапразно бе живял тъй дълго на тоя свят. По-страшни бяха северяните и от чума, и от скакалци, и от сарацини — от всички земни проклетии вкупом.

И все така, с кръстене, се спусна по стълбите.

А Медун, дълго премислял, дорде проумее за какво става дума, изведнъж се ухили:

— Варяги ли думаш? Е, хвала на Перун! Отколе ги чакам! Хеле, дочаках ги!

И сви пестници. Ръбати, жилести, тежки — същински боздугани. А очите му засвяткаха по детски радостно възбудени.

— Юнаци били — додаде. — Белким премерим сили!

Токту не го остави да довърши.

— Жупане, води дружината си! Без туткане!

— Ще ги разпердушиня! — цъфна още по-обрадван Рад.

Боилът свъси вежди. Не му допадаха хлапащините на славянина, ала що да стори! Такваз бе ханската воля — при всеки боил по един славянин за помощник. Петимен бе тъй да сближи двата народа, та да ги омеси в един-единствен. А не можеше или не искаше да проумее, че господарят си остава винаги господар. И с помощник, и без него…

— Няма да ги разпердушинваш! — сопна се той. — Само ще разузнаеш! Толкоз! Да видиш що вършат. И се връщаш веднага! Аз съм тоя, дето ще решавам дали да се бием. Чу ли?

Разговаряха без преводач. Ей туй изглеждаше най-чудноватото. На вид полудив овчар, на туй отгоре и безкнижен, жупанът говореше няколко езика: и славянски, и български, и ромейски, та и със сарацините се разбираше. Ако не бе жупан, боилът би го взел за тълмач.

Сега само отсече:

— Хайде, тръгвай!

Рад Медуна се обърна бавно и излезе, заслиза тежко по стълбата.

Едва тогава Токту се досети. Май че пак бе пийнал тоя дебелак? Всичко му бе хубаво: и силата, и храбростта. Но тая слабост към медовината! Друго не признаваше — само медовина. Пиеше рядко. Ама кога го прихванеше, изсмукваше, дето се казва, цяла делва.

Дали не трябваше да го върне, та да проводи другиго? Дорде изтрезнее. Ала какъвто си беше самохвалко, жупанът щеше да се обиди.

Токту не го признаваше, но и все не му се удаваше да се освободи от убеждението, че го провожда нарочно в такова опасно начинание.

Хем държеше на него като на верен поддръжник, хем не можеше да му прости. А не му прощаваше, че хубавелката Лола, българката, от стар боилски род, бе предпочела него, макар и той от знатен род, пред сънародника си, боила Токту, потомък на деди и прадеди, все багатури, все първенци.

От това и вярата му в непогрешимостта на хана се бе поразколебала. Още не му идеше на ум да недоволствува от неговите повели, както бе слушал от други боили, все още признаваше, че през неговата уста говори самият Тангра, но неусетно, малко по малко, в душата му се прокрадваше съмнението. Поради що толкоз напираше да слее двата несходни народа? Поради що не само не забраняваше, както преди, ами най-упорито насърчаваше тия неравни, смесени бракове? Та децата им да не знаят българи ли са или славяни. Да не знаят и на кой език да проговорят. Поради що не отсечеше наведнъж, както е било и ще бъде: един Тангра, един ювиги хан, един език в ханството — българският. Ами пишеше на гръцки, а той самият сегиз-тогиз проговаряше на славянски.

Вярно бе, гневеше се най-вече Токту заради Лола. Дето бе зарязала рода си, та да влезе в славянската задруга; дето бе махнала българската си носия, за да навлече пъстрия сукман на славянките. Лола, дето сега се сбогуваше със стопанина си, дето му помагаше да нахлузи обшитата с железни плочки ризница, дето му подаваше шлема и тежкия топор, любимото му оръжие.

Знаеше си Токту — Лола нямаше да дойде при него. Даже да го няма Рад.. Ама на! И тъй, и инак — не можеше да му прости…

Завиждаше му. Ревнуваше. Направо го ненавиждаше…

Ето, по плочника изтрополиха конете на Радовата дружина. Прокънтяха подкованите им по български копита по спуснатия над крепостния ров мост.

И препуснаха надолу.

5

Поели пряко на прибоя, та да не ги преобърне, дракарите наближиха пясъчната ивица. И нали не газеха дълбоко, достигнаха току-речи самия бряг. Викингите наскачаха в плитчината, догонвани и плискани от вълните. А най-отпред, пръв, както се полага на вожда, — Ерик Белязания. Не би допуснал друг да го превари кога дебне заплаха: засада или друга граничарска клопка.

Дъждът преставаше. От изтеглящите се към изток бухнали облаци, раздърпани и проскубани от ветровете, ръсеха последните редки капки.

Според наредбата десетина млади чевръсти воини се изкатериха по изровения бряг, пръснаха се във ветрило — да разузнаят, да се уверят дали не се таи някаква опасност в привидно мирната околност.

И пак според наредбата, според силите на врага, щяха или да приемат боя, или да се оттеглят в ред към морето, ако срещнат твърда съпротива.

Викингите бяха храбреци — че кой би оспорил това — ала не и самоубийци. Те нападаха за грабеж. Това им бе препитанието. Съвсем не им се мреше без време. Зависеше от плячката — голямата плячка заслужава и големия риск.

На двестатина разкрача в полето единият съгледвач видя скупченото стадо овци и мършавия кон, отново почнали да пасат подгизналата във влага трева.

А в хралупата на самотна полуизсъхнала върба откри и двете момчета, опрели гърбове да се топлят. Заспали вътре, на сушина.

Треперещи от страх, разплакани, той ги отведе при конунга. Не само да не избягат, та да издадат кой е дошъл. Повече за друго. Пред всяко нападение викингите се съветват с боговете, да проумеят волята им, да им изпросят благоволение.

Нямаше птици, те още не се бяха престрашили да излязат от сушинките, що си бяха намерили, а буревестниците бяха последвали бурята към изток. Нямаше и свещените коне, по чието цвилене да направят предсказанията си. Ей заради туй Ерик Белязания си носеше обредната торбичка с гадателните пръчки. Предавани от баща на син, те разкриваха не по-зле от другите знамения тайния замисъл на безсмъртните.

Изправиха пред него по-малкия, Нено. А той го гледаше с разширени от ужас и в същото време по детски доверчиви сини очи. И Ерик, огромен, брадат, широкоплещест — все едно злият великан от бабините приказки — му подаде снопчето с магическите пръчки.

— Извади една!

Детето се досети какво искат от него само по заплашителния жест.

— Вади де! — натърти великанът нетърпеливо.

С разтреперани пръсти овчарчето изтегли клечката, която му попадна. Подаде му я.

Конунгът мерна издълбания върху й знак, древната руна.

— Победа! — възкликна той зарадван. — Победа ни вещае Один!

Ако Нено бе извадил друга руна, за поражение, тозчас щеше да го посече. Да омилостиви висшите сили. Но и така момчетата съвсем не се бяха отървали. Първите пленници биват пренасяни в жертва, щом свърши набегът. Тогава пък от благодарност към боговете, които са къде-къде по-кръвожадни от хората. Ненаситни за кръв. За по-добро начинание им стигат няколко животни — девет или деветдесет и девет — вълшебното число. И то непременно мъжки. Ала за особено важни дела изискват човешка кръв. Настървени за човешка кръв.

Пък и друго. Нямаха нужда от невръстни роби. Кой купувач ще вземе да хрантути и да отглежда сополанче, що не става за никаква работа? Само да заема място на кораба.

Момче, още дете, ала съобразителен излезе Баян. И додето варягите се взираха зарадвани в предсказателната пръчка, забравили го за миг, той се измъкна неусетно от тях, после хукна да се спасява. И без да заобикаля, без да дири пътека, пъргав като гущер, се изкатери направо по стръмния бряг.

Чак тогава враговете го видяха и се втурнаха подире му. Но по-тежки от него, тромави, при това отрупани с оръжия, не успяха да го последват по неговия път, а се спуснаха да го догонят по тесните пътечки, които се изкачваха косо на платото горе.

И там — чудо!

Беглецът беше изчезнал!

Претърсиха цялата околност — и хралупата, където ги бяха намерили, и всяка трънка, всяка драка.

Нищо! Сякаш потънал в земята или отлетял на небето!

Слисан не по-малко от тях, Ерик най-сетне им подвикна да се връщат. Нямаха време за губене. Трябваше да си гледат работата.

Ала в душите им, та и в неговата, остана някакъв смут, предчувствие за беда. Не беше случайно това изчезване. Зли сили се бяха намесили, тукашни зли сили. От сега опитваха да му попречат.

Само че не го познаваха. Никой никога не е могъл да го върне, кога е решил нещо!

Конунгът се обърна към бойците си.

— Тегли! — заповяда той.

Кораби не се оставят така, в плитчината, подмятани от прибоя. Додето траеше походът във вътрешността, те щяха да стоят на брега, на сигурно срещу случайна нова, по-яростна буря.

Тия, що им бе сега редът, навлязоха в рядката дъбрава. Заехтяха брадвите. И не след дълго дърварите довлякоха окастрените трупи. Нагласиха ги под киловете. Сега бойците само трябваше да напънат мишци, та да изтикат дракарите си на сухо.

Оставаше още един обред.

— Махай дракона! — нареди Ерик.

И най-младият от екипажа се изкатери по вирнатия форщевен, откачи нанизаната на върха му дървена скулптура и я спусна долу. Прибраха я начаса в сандъка й.

Тя има магическа сила — предпазва от зли духове, всява ужас сред неприятеля.

Ала на чужд бряг по-добре е да бъде скрита, та да не гневи местните божества. И без туй вече ги бяха по-разгневили.

— Извличай! — заповяда Ерик.

Командите избутаха повечето от ладиите си върху пясъка. Подпряха ги с клинове, да се не килнат. Оставиха часови да вардят и корабите, и Нено, малкия пленник, а те се строиха горе, на високия подровен бряг.

Ерик Белязания се изкачи последен.

— Трудното е зад гърба ни — заговори той. — Тепърва предстои веселието. Битката.

И все пак по-хубаво е да не мислят много-много за битката! Нека мислят за онова, що идва след нея. Нищо, че не са страхливци. Нали са хора?

И додаде привидно безгрижно:

— Някакви си безоръжни селяци — каква битка с тях?

Някой подметна презрително:

— Плячка… От селяци!…

Белязания го стрелна със зъл поглед — после щеше да се разправя с него. Ако оцелееше. Сега предпочете да убеждава:

— Българите са луди по златото. Всяка жена, мома или невеста в празник се кичи с наниз от жълтици… Ами робите! Та те са най-скъпата плячка. Жените — хубавици, мъжете — яки, работливи. После ще ударим градището… А там…

Той потри ръце:

— Богатства, трупани от векове! После заговори тихо:

— Ако ли пък някой загине… И това става… Е, та аз ли съм тоя, дето ще ви увещавам каква е участта на храбреца? Чунким не знаете и вие. Валкириите, божествените красавици, летят вече над нас. И чакат. Падне ли някой, прегръщат го и го отнасят във Валхала. В двореца на Один. Под трона му. На пиршеството — вечното, нескончаемото… Ех, Валхала, Валхала… От време на време, по знак на Один, пируващите стават от трапезите, хващат оръжията. Начеват поредната веселба. Чаткат мечове, чупят се кости, падат ранени, падат мъртви… Кой ли ще оцелее последен, кой ли ще се наслади от обятията на най-прелестната валкирия?

Слушаха го. Хем знаеха наизуст това, дето им го говореше. Щеше им се да го слушат безкрай.

И той не спря. Тъкмо сега не биваше да спира.

— Накрая Один вдига копието си, доволен. И убитите възкръсват, раните на осакатените оздравяват. Всички сядат отново на трапезите да довършат гуляя. А победителят седи в нозете на Один избраник. До поредната битка, до поредната веселба.

Потребно бе да им го напомня всеки път — против малодушието, което заплашва всекиго, дори викинга.

Конунгът огледа околността.

Време беше. След дъжда селяците се размърдваха. Овчари и говедари подкарваха чар дата към село. Жетварите нарамваха сърповете и поемаха пред тях. Каква жътва за днес в тая киша?

И отрядът се източи вдясно и вляво, между подредените като ратници кръстци от ечемик и жито, през още недожънатите просени ниви, през лехите с ряпа и лук. Сякаш кошмарно чудовище протегна две хищни пипала. Обхвана селището от две страни. А когато обръчът са затвори, Ерик даде заповедта си за пристъп.

Грабителите се нахвърлиха като вълча глутница. С вой и крясък, с дрънчене на мечове и секири по щитовете. Струпаха се, както се плисва въртопът над потънал кораб.

Това славянско поселение беше построено на височинка, заобиколено с ров и укрепено със землен насип и дървен стобор. Ала живели дълго почти небезпокоени, под закрилата на войнствените българи, селяните се бяха поотпуснали. Ровът — останал без вода, пороите — подмили насипа, оградата — прогнила и порутена.

Та нашествениците нахлуха в него кажи-речи безпрепятствено.

Във всеки двор, на всяко гумно лежаха докараните за вършитба снопи, някои вече разстлани, а върху им изоставените дикани. Из селото се щураше разпрегнатият в суматохата добитък. Лаеха до прегракване кучетата. Селяните бягаха кой където му видят очите.

Олелия, писък и плач. И предсмъртни стонове. Опиташе ли някой да се противи, само ако се изправеше насреща, посичаха го. И отминаваха. Нахълтваха във всяка къща. А то какви къщи? Прости землянки, наполовина в пръстта, а отгоре плет, измазан с глина, и сламен покрив.

Грабителите прескачаха няколкото стъпала, по които се слизаше вътре, и се хвърляха да тарашуват из ракли и изби. И отнасяха всичко, що можеше да им хване очите: я наниз жълтици, я сребърници, спастряни за зестра, я сребърни пафти, я женско рухо, я вълчи кожух. Разхвърляха ненужната им дървена посуда, гаванки и лъжици, трошеха шарените грънци, сечаха дървените станове, току-що зарязани от тъкачките.

А сетне палеха. За белег — да не губят време. Всяка пламнала землянка значеше, че е претарашувана, че няма какво повече да се дири из нея.

Пушеците от пожарите се издигаха нагоре, събираха се, размесваха се, сливаха се в един-единствен стълб от дим, който се източваше към избистреното, светнало като детски поглед, небе.

Ерик Белязания не участвуваше в грабежа.

Нямаше нужда — нали беше той, който нарежда? А неговото не се губи. Той щеше да получи своя дял накрая. Че кой ще дръзне да го измами? При викингите най-непростимо е да укриеш нещо при дялбата.

Стоеше Ерик извън селото, подпрян на меча. Само гледаше. Длъжен беше да гледа, да се озърта — тъкмо защото беше предводител, комуто се осланяха. Не се доверяваше особено на пръснатите съгледвачи.

И неволно в съзнанието му се струпваха неканени, съвсем ненужни и не на място тук, безброй разхвърляни спомени.

От някога — от младостта…

Че кога ли е било? И било ли е?

Все тъй — село. Ех, не като това, но село. Далече-далече на север. Край стръмния фиорд. До бучащото море. Малка хижа. Изцяло от дърво. Кой би могъл да издълбае такава землянка в скалата?

А вътре тя — Азура!

Невярната Азура!

Ерик се връщаше от първия си набег. Окрилен от славата, що бе придобил с бойните си подвизи, с невижданата си дързост и неустрашимост. Натоварен с плячка: със злато, с кожи и кадифе. За нея, за Азура…

Ех, не би трябвало да си спомня! Да си спомня онова, което бе последвало — подозрението, доказателствата, разплатата…

Но тингът (събранието) реши. Реши да го съди. Че бе убил Азура, че бе убил и другия — без сигурни доводи за изневяра. Реши да го подложи на Изпитанието — все едно съд пред боговете.

С нажежено желязо — по лицето.

Той изтърпя. Не изпусна ни стон. Уверен, че е прав.

Оправдаха го и те.

Оправдание по-грозно от присъда. Оправдан, но опозорен. Остана белегът.

Махна се. И повече не се вести в селото си само странствуваше. Като обхванат от бяс. Оня съд, божият съд, го бе помилвал. Ала неговият съд, разбитото сърце, не прощаваше. Съдеше го ежедневно, ежечасно.

И болеше. Повече болеше от всяка рана: повече, много повече от нажеженото желязо по лицето…

Диреше смъртта, диреше Хел… А Хел не идеше. Отбягваше го. Толкова ли бе страшен, че и тя се боеше от него?

Бе го отминала и някога, преди кой знае колко години. По обичая бащата определя дали новороденото да живее. Ако не го одобри, оставят го далеч от селището — да го ядат вълците.

И неговият баща го бе обрекъл на такава участ. Родът няма нужда от сакати и недъгави. И оставили хилавото недоносче в някакво пусто място. А когато на другия ден случаен пътник минал оттам, що да види? Пеленачето здраво и читаво, непобутнато ни от звяр, ни от хищна птица. Знак от боговете…

Пак по обичая майка му си го доотгледала…

Белязан от боговете, не можеше да стане друг. Избраха го за боен вожд. И не се излъгаха. Водеше ги новият конунг само към победи. Връщаше ги прегърбени от плячка. Оставяше ги на брега, а той тутакси отплаваше с нова чета към нови битки, към нови успехи.

Успехи, слава, от които не му ставаше по-леко. Наопаки, озлобяваха го още повече. Защото я нямаше тъкмо тая, за която бяха отредени…

Ерик трепна, грубо изтръгнат от спомена.

Напреде му застана запъхтян съгледвач, който на един дъх доложи, че откъм крепостта препуска българска конница.

Белязания тозчас изхвърли от главата си досадните възпоменания, тозчас се върна във времето, където беше. Оня влюбен ревнивец, оня глупав нещастник мигом се преобрази. Стана отново днешния разсъдлив предводител.

Тръбачът наду рога, войскарите зарязаха грабежа. Покорни, изпълнителни, те се струпаха край него.

И той даде новите си наредби.

Дружината на жупана пристигна тъкмо както бе предвидил конунгът, тъкмо когато всички нормански четници бяха заели уречените си места.

6

Баян се бе измъкнал от поробителите, без да потъва в земята, без да се стопява във въздуха; измъкнал се бе с пъргавината, с бързите си крака, с досетливостта си.

Още щом се изкатери над стръмния морски бряг, той прецени, че няма друг изход. Враговете, и да не го догонеха самите те, със стрелите си щяха да го достигнат. И край!

А той не искаше края. Не само заради себе си. И за друго — да отърве приятеля си, дето бе останал долу пленник. А имаше сила да стори това само боилът, само неговата войска. Ей за това, да извести боила, да го доведе насам, трябваше да се уварди.

И се сети как. Сам Тангра му го пошушна. На двадесетина крачки от него блестеше речният вир. Баян изтича нататък и скочи в него. Скочи миг преди първият преследвач да излезе на равното. После се гмурна и опипом намери отвора на откритата преди няколко часа пещера.

Подаде глава над повърхността, задиша учестено, преуморен от тичането, от гмуркането, от дългия престой под водата.

Наистина въздухът не беше хубав. Влажен, тежък, вонящ на тиня и кой знае още на какво. Все непознати, противни миризми. Ама нали дишаше, нали се бе откопчил от неприятелите.

А дали се бе откопчил? Дали не бяха го видели?

И да го подирят тук, да го спипат, както той спипваше натикалите се из подмолите раци и риби.

Леле, че тъмно! Не се виждаше нищо, съвсем нищичко. Какво ли имаше под краката му, какво ли се потайваше на педя от главата му?

Не само от умората. Сърцето му не спираше да топурка в гърдите — по-скоро от страх.

И отново нещо твърдо и гъвкаво се хлъзна край рамото му.

Идеше му да изкрещи. Дали не беше наистина змеят, който пази имането си? И само чака кога да разчекне уста и да го облъхне с огнения си дъх…

А дали не е славянска самодива, която всеки миг може да го хване за нозете и да го намъкне към дъното?

Дали не е… Толкова зли свръхестествени сили дебнат отвред човека…

Не изкрещя. Овладя се.

В същия миг дочу тежки стъпки, горе, по брега. Напред-назад. Гаче ли спряха точно над главата му.

Даже престана да диша.

Но стъпките скоро отминаха. Заглъхнаха съвсем.

Слава на Тангра! Отминаха навреме. Защото клетият беглец беше почнал да се задушава от спарения въздух, изпълнил малката празнина в пещерата.

Той изплува обратно. Надзърна над повърхността. Не се виждаше никой. Тогава излезе на брега. Легнал по корем, огледа околността.

И тоя път не забеляза нищо, никаква заплаха.

Чак когато се изправи, съгледа в далечината бързащата към селото варяжка орда. И хукна направо: през шубраци, през локви и мочурища. Да стигне до крепостта, да предупреди боила. Да вика помощ. И за селото, и за Нено.

Какво ли правеше сега Нено?

И така, както тичаше, ту изгубваше от поглед нашествениците, ту отново ги зърваше, кога излезеше на открито.

Видя ги как обградиха селото, как нахлуха вътре, как започнаха да горят една след друга покритите със слама землянки.

Тогава чу конския тропот. Макар да знаеше, че варягите нямаха коне, за по-сигурно се шмугна зад една драка.

Но тозчас позна яздещия начело жупан. И му препречи пътя.

— Варягите! — изплака той, повече не издържал. — Палят, колят…

Без да спира, Рад Медуна запита:

— Кое село?

— Славянското, боиле! На Нено.

Като че ли жупанът трябваше да знае кой и откъде е тоя Нено.

— Добре! — рече Рад. — А ти бягай у дома си! Малък си още за бран.

Баян отстъпи, да даде път на дружината, ала не си отиде. Последва я. Вървеше, подтичваше подир конниците, доколкото още имаше сили за това.

Не след дълго жупанът видя препречилите пътя му варяги.

Той опъна юздата, закова коня на място. Озадачен. Само това не бе очаквал, вместо пръснати за плячка варяги той завари една строена войска, десетина разкрача пред която се бе изпъчил червенокос мъжага с грозно клеймо на лицето. Пъчеше се, забил меча в земята и обърнал напред опакото на щита си.

Все така, без каквато и да е проява на враждебност, стояха и хората му — те също втикнали копия и мечове в пръстта, вдигнали да си личат вътрешните бели страни и на техните щитове.

Докато новодошлият премисляше трескаво какво ли означава това, от редицата се провикна някакъв глас на ромейски:

— Очакваме те с мир! Щом държим щитовете обратно.

Това пък — Перун да ги тресне — какво значеше?

Рад бе тръгнал да премерва сили с войнствените варяги, да им види силата и умението, а бе срещнал някаква кротка тълпа, що предлага мир.

Ала той не можеше да го приеме току-тъй.

— Ами изгореното село? — провикна се и Рад на гръцки.

Гласът отвърна:

— Ще заплатим!

— А грабежът?

— Ще върнем взетото!

На езика му дойде да запита: „Тогава защо сте се довлекли, чумата да ви тръшне!“. Но рече друго:

— А робите?

— Ей ги отзад! Вземете си ги!

Редиците се раздвоиха и през пролуката занаизлизаха, избутвани от поробителите си, десетина селяка. С плач от радост.

Ей това най-вече притъпи бдителността на Рад. Ще платят, ще върнат имането и пленниците — тогава за какъв бяс да се бие?

Той се врътна, па се спогледа с подвластните си. Ала те едва бяха подразбрали нещо от преговорите. И се наложи той да им ги тълкува отново.

И тогава, при неговото явно двоумене, възползували се от приспаната му зоркост, от съседната дъбрава излетяха с диви крясъци дебналите в засада варяги.

Ерик и отрядът му начаса изтеглиха оръжията си от пръстта, хванаха както трябва щитовете. Налетяха и те с рев.

Ако не беше медовината, ако имаше бистра глава, Рад навярно щеше да съобрази какво да стори при тая подла уловка. Ала сега, с притъпени сетива, със замътен мозък и непослушни мишци, се поколеба.

Срещу тия? Или срещу ония?

След това връхлетяха останалите грабители, що се бяха спотайвали из крайните, още незапалени землянки.

Жупанът най-сетне реши. Пък може би не той, а коварният дух на медовината у него.

Никакво отстъпление! Колкото и многочислен да е врагът! Въпреки изгодното му положение за боя!

Избра си оня, с белега. Водача им. Подлеца, що тъй безсрамно го измами. Без капка воинска доблест. Стори му се единствен достоен за него.

Пришпори жребеца.

В следния миг ведно с него се строполи на земята. Неусетно младият Кнут се бе промъкнал безшумно зад коня му и с един замах бе срязал сухожилията на задните му крака. Да се отличи, да заслужи отново дела си.

Тежкото конско туловище затисна ездача, не му позволи да отскочи, както се полага в такива случаи. Пък отде да знаеш — дали и сега не се бе намесил пак коварният дух на медовината?

И додето Рад се силеше да измъкне крака си, та да рипне и да развърти топора, отгоре му се срина цяла орда варяги, преценили начаса кой е най-опасният.

По шлема, по ризницата му зачаткаха вражите мечове и брадви.

Тогава се чу гласът на Ерик Белязания, успял да надвика врявата на битката:

— Искам го жив! Чувате ли? Роб… За откуп…

7

Готов за бой, в пълно въоръжение, Токту стоеше на стражевата кула и оглеждаше далечината зад гористия рид, където се бе изгубила конната чета на жупана.

С тревога и с надежда. Тревога за участта на конницата; неосъзната надежда, че съперникът му може и да не се върне.

Беше разбрал, че е пиян, а не го спря. Правилно ли бе постъпил?

И доволство, и угризение в същото време. Колко сложно нещо е туй — душата!

„Човекът, и добре да живее, умира, и друг се ражда.“

Ей тия думи на Омуртаг ювиги хан, изсечени върху камъка, сега се въртяха в главата му. Така си е — ще умреш. А кой ще отсъжда добре ли, зле ли си живял?

В морето все още се мяркаха варяжките ладии, оставени да вардят слезлите на брега отряди. А колцина бяха те?

И ако удареха твърдината, щеше ли Токту да удържи, дорде дойде подкрепа? Нямаше ли дотогаз камък връз камък да не остане? Нямаше ли дотогаз самият боил Токту да е отдавна разкъсан от лешоядите? И никому да не дойде на ум, че е живял някога си такъв боил, камо ли да пита как — добре или зле?

А оттам, накъдето се бе източила четата, — ни вест, ни знак.

Димът, що се виеше зад рида, не лъжеше. Димеше опожареното село.

Само дим — нищо друго!…

Усети, че някой се изправи зад него.

Извърна глава. И видя знахаря.

— Кажи, Василие! — рече той.

Оня се прекръсти:

— Бог, боиле! Бог ни изпрати тия бесове. За казън, заради греховете ни…

— Какви грехове бълнуваш бе?

— Какви ли? Всякакви! И заради злобата човешка, и заради алчността човешка…

Па додаде тихо — и уж тихо, а то съвсем ясно:

— И заради погубените християни, и заради Енравота, сина на Омуртага, дето го затриха за истинската вяра.

Токту свъси вежди:

— Млък бре! Че за таквиз сквернословия може и главата да загубиш!

А знаеше, че вече не бе както преди. При Пресиян не гонеха християните.

Билярът го гледаше в очите тихо и беззлобно:

— Властен си, боиле, властен над главата ми, ала безвластен над душата. Душата е на бога!

Токту махна с ръка:

— Ти, старче, си гледай твоята вяра! Имаш това право. Харизал ти го е самият хан, дано живее сто години! Ала никой не ти е позволил да откланяш другите от тяхната вяра. За българина няма друг бог, освен нашия. Отстъпничеството от него се наказва със смърт. Туй знаеш ли го?

— Все смърт, смърт! — поклати глава Василий. — А е казано: „Който вади нож, от нож умира“. Че няма ли и друго, че няма ли прошка? Човеколюбие…

— Няма, Василие. Ханство с прошка, с човеколюбие, дето го думаш, не се оправя. Какво ще стане с него, ако и хан, и боляри, и ратници захвърлят оръжията? Кой тогава ще работи, кой ще ни брани? Ханство без заповедници няма.

Василий мълча дълго, загледан и той нататък, към хълма, зад който се виеше димът от пожара. Накрай рече кротко:

— А защо не друго? Без разлика на българи и славяни. Без заповедници и подвластници.

— Как?

— Както ромеите. Исус Спасителя стори от тях един народ. Няма вече елини и славяни, траки и левантинци, копти и сарацини. Има само ромеи.

Поколеба се — да каже ли, да не каже ли? И все пак го каза:

— Тъй и у нас. Исус ще да направи едно от българите и славяните. С един бог в три лица: Исус, Тангра и Перун.

Обладан от своите грижи, боилът не слушаше много брътвежа на стареца.

Ала при сетните му думи рязко се извърна:

— Що думаш! Да дойде и у нас Исус Христос? Че нали дето е той, и ромеите — тутакси пропълзяват подире му като змии. С книгите си. Тангра няма нужда от книги, Тангра е в сърцата, не в пергамента. Стигат му чертите и резките по рабоша, дето ти казват каква е годината, кой месецът и денят, кога каква работа може да се започва и да се привършва.

— А книгите все пак трябват! — наблегна знахарят. — Да не се забравят божиите слова, да не ги преиначават жреци и попове.

Токту не спореше със стареца, повече спореше със себе си, с другите боили, що вече попоглеждаха към чуждата вяра.

— С книгите ще довтасат и книжниците, и тълковниците. А те — все ромеи. Та да си напъхаме змии в пазвите… Слушай мен, що ще ти река! Вашият Спасител е за бабите. Да въртят вретената край огнищата и да се кръстят. „Любете враговете си.“. Обърни да те зашлевят и по другата буза. Не е за мъже тая вяра, Василие. Виж, за знахари — бива…

— А ромеите не са ли мъже, боиле?

— Още по-зле тогава! Да възхваляваш доброто, а да чиниш зло. Не, билярино! Тангра не е двуличник. Тангра повелява битки и награждава храбреците. Не сладкодумствува за обич, докато иска убийства в името на тая обич…

Припомни си го добре. Отколешен беше тоя сблъсък. Безгласен, прикрит. Славяни или българи? Исперих и Тервел смятаха и едните, и другите — все едно, равни пред хана. Омуртаг и Маламир угнетяваха християните. Пък те, повечето християни, бяха славяни. Сега пък Пресиян, колкото и да се прикриваше, гаче ли клонеше към славяните. Санове им даряваше, сватосваше ги за българки, даваше славянки за булки на българи, омесваше ги тъй, че след някоя и друга година я можеш, я не можеш ги различи.

Ей туй все не можеха да проумеят повечето боили, затуй все недоволствуваха — то се знае потайно — от хана.

Сякаш прочел мислите му, а види се не беше чак толкова трудно да се досети какви ли могат да бъдат мислите на български боил, Василий подметна. Повече като песнопение в черква:

— „Има последни, които ще бъдат първи има и първи, що ще станат последни…“

Друг път Токту не би пропуснал такива думи, такъв явен намек за непокорство. Ако още беше жив кавхан Исбул, всеки на негово място знаеше що да стори. Сега не можеше, сега Пресиян не допускаше. Пресиян закриляше и християни, и славяни. Наумил си бе нещо друго, различно от това, що бе в ума на сановниците му…

Сега боилът сякаш не чуваше. Мислеше си, размисляше на глас:

— Пак тия ромеи! Те са пратили и варягите днес! Те са ги подкокоросали: Те. Никой друг. Нали вече не дръзват явно да се опълчват срещу ни? Парен каша духа. Божем спазват примирието. Пък ни провождат ту маджари, ту сърби, ту печенеги. Сега — тия бесове.

Тогава зърна тичащото през полето момче, което викаше нещо с прегракнал глас. По облеклото личеше, че ще да е българче.

Заслуша се. И чу:

— Видях ги! Варягите! Плениха жупана.

Токту заповяда да спуснат моста. И Баян притича по него, изкачи се по каменното стълбище и се изправи пред боила.

Заразправя му запъхтян всичко, що бе видял.

Но преди той да свърши разказа си, Токту видя и препускащия към твърдината ездач. От хората на Рад беше. След него — втори, трети… Оплискаии в кръв.

И нареди отново да спуснат моста.

Веригите още дрънчаха, портата още не бе опряла отсрещния ръб на рова, когато първият конник изтрополи по нея. И го закова на място. Скочи на земята, подхвърли повода на конския врат, та притича по стъпалата на кулата към боила.

Беше Добрил, вторият по сан след жупана.

Поздравил кратко, той доложи отсечено, по войнишки:

— Плениха жупана!

Токту не успя да сдържи ругатнята си:

— Ще го пленят я! Вече знам. Като повел баби подире си!

Вестителят кипна. Потното му лице се изчерви още повече.

— Клопка! — едва свари да се овладее той. — Всеки може да падне в клопка. А жупанът — нали го знаеш? Кога е отстъпвал той? Хвърли се. Бой да се бие, сред варягите, у средината им…

И додаде ядно:

— А другото, баби ли сме, властен си да ни изпиташ!

Той целуна амулета си, окачената на врата му вкаменелост от белемнит.

— На, кълна се в Перуновата стрела!

Токту се канеше отново да го наругае, приел клетвата му за нова славянска наглост, когато дочу тихия женски глас:

— Не гълчи човека, боиле!

Обърнал се, той видя зад себе си Лола, невестата на Рад. Хубавелката българка, кръшна, но яка — ще речеш изваяна от сила и гиздосия, свалила вече пъстрата славянска премяна и облякла пак българското си рухо. Като суров бранник нахлузила лъснатата с женско усърдие колчуга над бялата риза с шевици и дългите ленени гащи, затъкнати във високите чизми, подбрала гарвановите си плитки под островърхия шлем, препасала бойния си колан с окачената на него сабя.

Токту млъкна. Край нея, чудно, винаги замлъкваше, скован от топлия й поглед, от чаровната усмивка на малката й червена уста, по-малка и по-червена от която като че ли не бе и виждал.

Лола додаде:

— Познавам го Рад. Така ще да е било. Луда глава! Все туй си преповтаряше: „Най-сетне ще премеря сили с варяги!“ И ето! — не успя да прикрие неприязънта си Токту. — Премери ги… Пък аз да се чудя и мая сега как да го отървавам…

Тя вирна глава:

— И това ми било българин! Да се чуди. Българинът не се вайка, боиле, а действува. На теб сега всички се уповават, всички са готови — само да ги поведеш!

— Ама и ти ги разправяш едни! — кипна боилът. — Накъде да ги водя?

— Къде другаде? Срещу северяните! Да отървем заробените, да отмъстим за погиналите…

Той се наежи насреща й:

— А да знаеш колко е моята рат, а? И колко — ония. Десеторно повече…

— Българинът — отвърна още по-наежено Лола — така е научен — да се бие срещу по-многоброен противник. И да побеждава… Тоя път с теб ще дойдем и ние, жените…

— Само туй ми липсва!

— Не е ли такъв и обичаят, древният български обичай? При нужда и жените се бият. А де по-голяма нужда от сега?

Токту сви вежди, стисна челюсти.

Стори му се, че стражниците наоколо бяха наострили уши да подслушат препирнята му с една жена. За такова пай дават, за сплетни и клюки.

А той беше мъж, боец, поставеник на хана.

Поставен да заповядва, не да му заповядват, и изрече бавно, както подобава, натъртено:

— Никой да не излиза от твърдината! Никой. — Ханът, нека му даде Тангра живот сто години, ме е турил тук, за да стоя тук.

При тая негова упоритост Лола се приближи. И натърти:

— Ти го прати, славни боиле! Ти щеш го върна! Той отново не устоя. Омекна. Отново взе да се оправдава:

— Нямам право бе, невесто! Ханът ми е поверил твърдината не да я парясвам, га ми хрумне, а да я браня. И аз ще да я браня! До сетен дъх.

Пред нея нямаше сили да ругае:

— При това месечината захваща да се нащърбва. А нащърбена ли е тя, бой се не начева. Що има българин, все го знае.

И отново прехвърли думата за Рад. Гризеше го нещо:

— Пък и друго. Тя, неговата, на Медуна де, е спукана. И тъй, и инак. Не го ли отървем — роб, отървем ли го — чака го казън, смъртна казън. Дето гламаво е водил четата, не видял, не предвидил клопката… Та май по-харно хич да не го отърваме!

Говореше, убеждаваше, виждаше в очите на обкръжилите го воини, че му вярват. Жестоки бяха словата му, ала прави. Гаче ли само той се съмняваше в правотата им. Някакво зло змийче надзърташе от мрачните подмоли на душата му и съскаше тъй, че друг да не го чуе: „Още по-добре! Рад го няма… Та Лола да остане твоя… Твоя, нали?“

А тя, кой знае с какъв женски усет разчопкала мислите му, впери в очите му своите искрящи черни гледци и прошепна едва чуто:

— Помниш ли, боиле, старовремския обичай? Нищо, че съм жена на славянин, ала съм си българка. А българките, останат ли вдовици, сами се удушават… Да го не забравиш!

8

Малобройните пазители на крепостта очакваха с боязън и свити сърца да се зададат по каменистия друм настървените за грабеж кръволоци.

А видяха слисани, че приближава тихо, без викове, без трясъци, без бойни рогове и звън на оръжия, някакво странно шествие.

Шестима мъжаги, съвсем безоръжни, без щитове и брони, дори без шлемове, гологлави, с развети от вятъра огненоруси сплъстени коси, бяха поели на рамене набързо скована носилка, а може би просто тарга, отмъкната от някоя селска плевня. И върху й лежеше завит с кожи човек.

Мъртвец ли отнасяха към последното му жилище, кой знае защо, упътени не към морето, отдето се бяха довлекли, а към вражата крепост?

Ала не, не носеха покойник.

Ерик Белязания все още беше жив.

Но, както личеше — тежко ранен. Или болен, умиращ.

Българи и славяни се бяха скупчили по бойниците над главната порта. И гледаха изумени.

Туй пък що ли означаваше?

Ония с по-зорките очи, дето го бяха видели преди, при заробването на Медуна, бяха познали вече вражия предводител. И как да не го познаят — че кой друг имаше такъв белег на лицето си? И бързаха да споделят това с наобиколилите ги бойци и технитари, които отдавна бяха зарязали работилничките си, та да се уверят и те, да видят с очите си благоволението на бога — за християните Христос, за славяните Перун, за българите Тангра. И радостна надежда напираше да се промъкне в смразените им души, опитвайки да ги посгрее с боязлива топлинка. Злото, сполетяло врага ти, е добрина за теб.

Навярно не с лоша помисъл идваха сега тия главорези. Без враждебност, прегърбени от скръб и отчаяние.

Колкото и предпазливи да бяха защитниците, това неволно притъпяваше зоркостта им, приспиваше недоверието им, разсейваше вниманието им.

Мерачите с отпуснати лъкове прибираха стрелите в колчаните; огнярите при казаните с вряла вода и катран издърпваха от огнищата натрупаните в тревогата съчки; прислугата на каменометите отпущаше опънатите им въжета. Да не губят жилавината си изпружените талпи, да не се разхлабват тетивите, да не се хаби напусто гориво. Защото никой не знае какво още предстои, колко дълго ще трае обсадата.

Край морето е така. Още не спрял дъждът, и ето, облаците се разсейват, изтеглят се към сушата, а небето засиява. Слънцето, вече на заник, плисва ослепителния си огън, заискрят в безчет дъгоцветни искри по умокрените треви и листа. Запяват окъснели птици, стрелват се към висините лястовици, запърхват неуверено, с още неизсъхнали крила, пеперуди. Чайките отново поемат ниския си полет, почти докосвайки пенестите гребени на вълните.

Достигнали рова пред главната порта, викингите положиха грижливо товара си на пътя. Избърсаха с опакото на дланите си запотените си чела.

Напред се изстъпи един от тях. Сложи събрани на тръба ръце пред устата си. И се провикна с пълни гърди:

— Ехееей, българи! Слушайте!

Говореше на гръцки. Не особено добре, но все пак — разбираше му се.

На същия език му отвърна и знахарят Василий, превел туй, що му нареждаше боилът Токту.

— Пръждосвайте се! Иначе… Видите ли стрелите? Видите ли казаните със смолата?

Ала викингите не се махаха. Оня, викачът, отново извиси глас:

— Българи! Вярно е, сторихме ви зло. Неправи сме били. И ето, отмъсти ни вашият бог…

Токту грабна лъка от застаналия зад него боец, измъкна стрела от колчана му, положи я, изопна тетивата.

— Речи му — изръмжа той, — че ей оттука мога го нанижа! Да знае, не пропускам!

Не изчакал края на думите, що превеждаше знахарят, говорителят продължи:

— Обет даваме! Ще пуснем пленниците!

Боилът не чу обещанието му. Гневен, припрян, той опъна лъка докрай, готов всеки миг да отпрати стрелата в разголения врат на варяга.

Но Лола разбра.

Пленниците! Вричаха се да освободят пленниците? То значи — и Рад! Тя хвана ръката му:

— Недей! Нек чуем що искат!

Клетата! Слушала бе, тъй правели и сарацини и варяги. След набег продавали по крайморските тържища отвлечените селяци и бедняци, а за знатните откуп вземали.

Оня пред портата продължи да вика:

— Имало в градището ви лечител… Вещ… Изкусен… Него дирим…

— Какво ви е притрябвал лечител? — запита Василий с думите на боила.

— Конунгът е болен… Уж здрав… И изведнъж — просва се на земята, пъшка… Тресе го… Бълнува… Та го носим при лечителя… Изцери ли го, ще пуснем робите…

Лола не се сдържа, провикна се и тя:

— И жупана ли?

Отговорът долетя тозчас:

— Всички я! И него… Да ви се не види и плячката! Само да го дигне на нозе. И си отиваме…

Василий превеждаше бързо. А Токту въсеше вежди, сучеше гневно мустаци. Не щеше да си го признае, ала тъй си бе. Притрябвал му тоя жупан! Той сам Тангра го беше отървал от него, а Токту да го връща пак при себе си… Толкоз ли е гламав?

Добрил пошепна в ухото му:

— Коварни са тия, боиле! Така подмамиха и Медуна. Робите щели да пуснат, заграбеното щели да върнат. И ние, щуравите, повярвахме… Ала ти недей!

Ей такъв съвет очакваше боилът, дето да му отърва и рече:

— Ти им кажи! Нек ми се махат от очите! Че ще да ги запердаша с балистата. На пух и прах ще ми станат! И те, и заповедникът им… Лола се изпречи пред него:

— Потрай малко, боиле! Да разберем… Пък тогиз… Време — колкото щеш…

Неволно сви молитвено ръце:

— Лесен е отказът… А сетне?… Що ще стане с Рад?

Прибави и своята молба знахарят:

— Да чуем бе, сине! Болен човек, ще погине. Тъй’ са ме наставлявали мене: на болник да се помага!

— И на поганците ли? — сопна се Токту.

— Пред бога всинца са равни. Като кочовете на пастиря. Кюскат се с рога, та ще се изпребият. Ала той си ги милее — и едните, и другите…

После додаде:

— Лечителят най-вече! Болните са все едни и същи — страдалци…

— За теб може, за мен не… Помогнеш ли на неприятеля, ти все едно си станал предател. А за предателя — само смърт…

Василий поклати глава:

— Моите прадеди… Отколе-отколе… Тачели много божества. Едно от тях Асклепий. В ръката — тояга с усукана змия. Змията дава отрова, от която може да се умре, може и да се оздравее. Най-великият врач на земята. Изцерявал де що болежка има, чак мъртъвци възкресявал. И Плутон, разпоредникът на подземното царство, го наковладил пред Зевс, най-главния бог, дето никой вече не идвал в царството му. Ей затуй Зевс поразил Асклепия с мълния. Задето нарушил реда, установен от боговете. Задето приравнил по безсмъртие хора и богове…

Токту сгърчи устни:

— Що ми намекваш? Че и ти не се боиш от смъртта. Така ли?

— Всеки се бои, сине. И все пак по-харно е да ти е ясно поради какво умираш.

Не толкова неговите доводи, повече очите на Лола, пред чийто просещ поглед не можеше да устои. Те поусмириха гнева на боила.

И той рече:

— Да бъде! Питай!

Василий се наведе от бойницата:

— Що му е на властеля ви?

Обнадежден, викингът отдолу отвърна:

— Виждате, без оръжие сме. Малцина сме. Пуснете ни при знахаря. Ако ли не, той пък нека дойде при нас!

„Ще им се още един заложник“ помисли си боилът, когато Василий му предаде просбата им.

По-просто, много по-разумно му изглеждаше да ги прогони начаса. Кога враг дири преговори, значи той се нуждае от тях; значи нещо при него не е как се следва.

Не му бяха нужни на Токту никакви пазарлъци с татове — и злодеи. Имаше една заръка — да варди твърдината. И толкоз. Твърдината беше по-важна за хана от някой си. Отделните хора се жертвуват, за да я опазят, да опазят ханските предели…

Но тия очи! Очите, що пъдеха съня му. С такава молба. И тия устни, най-хубавите на света, що не спираха да мълвят същата жалба. И тия сякаш говорещи ръце със сплетени пръсти…

Варягът под стената отново ги прикани:

— По-бързо де, българи! Конунгът душа бере! Милост нямате ли?

Наистина човекът на носилката почваше да се гърчи. Виждаше се как устата му напразно поема въздух, как се свиват и разпускат в страдалчески усилия гърдите му.

Ясно, умираше…

Викачът сви юмрук заканително:

— Погине ли конунгът, да знаете, ще погубим всички, дето сме заробили! Замъка ви ще сринем! Камък връз камък няма да оставим!

Токту, волю-неволю, отстъпи. Лола себе проснала в нозете му и прегръщаше коленето му.

— Умолявам те, боиле! Ти си властен, спаси го!

Най-силното оръжие — женските сълзи. Никое друго не би го сразило. Единствени те, нейните сълзи.

— Няма що! — махна той с ръка. — Нек върви при тях Василий!

Все не им доверяваше. Затуй ги не пусна в града. Де да знае що могат стори вътре! По-сигурно е отвън.

Билярът ще си бае, а Токту с войскарите отгоре, от кулите, ще ги държи на прицел със стрелите и балистите.

Добрил пак понечи да го отклони:

— Измамници са, боиле! Гадост някаква кроят! Каква ли гадост? Шестима мъже без оръжие и с болник срещу цяла дружина българи и славяни. Нима им се мреше мърцина? Токту се усмихна:

— Па да видим кой кого ще надхитри!

Не каза какво му бе хрумнало и нему. Как щеше да проводи биляра при тях, а подире му да хвърли войскарите си, та да сбарат и седмината поганци начело с главатаря им.

А после — не оня, а Токту щеше да поставя условията, Токту щеше да ги изнудва.

Кажи-речи цялото поселение се бе струпало по зидовете. Мъже, жени, старци, дечурлига. Да гледат, да видят истински варяги. И то не като морски бесове, както ги превъзнасяше мълвата, а тихи и хрисими като христови черноризци.

Единствени часовите по бойниците останаха на постовете си. Ала и те, уж към полето се взираха, пък то и ушите им, и мислите им бяха нататък, към онова, което ставаше пред портата. Затова навярно не забелязаха що се твореше в полето, гдето се зеленееха няколко израсли близо една до друга горички. Затова, а може би и поради блесналото в гледните им ниско слънце, огненочервено, опряло до бърдото, хе там, на запад, готово, вече наченало да се крие зад него в размазаната мъглявина над кръгозора. Почти ослепени, не видяха как едната горичка нарастваше, сякаш пускаше особен зелен израстък, който се проточваше, та се скачваше със съседната. Пък и да бяха видели, дали щяха да се досетят, че това бяха накастрени клонаци, които дебнещи варяги набучваха в земята. Тъй стъкмяваха нещо като шумната ограда, зад която неусетно, невидими, се прокрадваха другарите им — и те окичени с вейки по главите, потулили да не проблясва ни каска, ни броня.

От горичка — до шубрак, от шубрак до горичка.

Все по-близо и по-близо до крепостта…

Токту в туй време нареди на ратниците си кой какво ще да върши, всекиму задача възложи. Чак тогава даде повеля да спуснат моста. Задрънчаха веригите му и той бавно полегна над рова.

Знахарят Василий пристъпи напред.

„Яко агнец на заколение“.

Примирен, положил живота си в ръцете на бога. Пък и тоя живот отдавна не му принадлежеше, обрекъл го бе на ближния.

После всичко стана отведнъж. Както пада гръм.

Иззад крепостта, от най-близкия храсталак, изскочиха с рев и крясък спотайвалите се досега варяги, хукнаха с размахани мечове и копия към стените.

Защитниците неволно обърнаха нататък погледи: и простите войскари, и челниците, и боилът им.

За малко, съвсем за мъничко. Ала предостатъчно за разчета на Ерик Белязания. В същия миг носачите му положиха таргата на земята. Мнимият болен рипна на крака и грабна скритото оръжие.

Ей това беше силата му, за нея се носеше славата му — умението да се бие едновременно с две секири. Никой не бе устоял насреща му. Ако речеше да се заварди от удара на дясната ръка, лявата го съсичаше. Пресрещнеше ли лявата, дясната улучваше още по-безпогрешно. Като че не простосмъртен, кой знае как, успял да овладее тая двойна вещина, а — върнал се от елинските митове сторък и петдесетоглав великан.

Другарите му измъкнаха и те своите оръжия изпод натрупаните върху таргата кожи, последваха конунга си, който вече летеше към крепостта.

Когато бранителите от привратните кули се досетиха що става, преди да посрещнат със стрели и камъни нападателите, Белязания, вече прекосил моста, се бе втурнал срещу нагласените за излаза войскари.

Слиса ги. Сякаш не човек, а бяс. Без щит, а неуязвим. Размаханите с две ръце брадви го пазеха по-надеждно от всеки щит. Те фучаха, трещяха, удряха ту едного, ту другиго — по шлем, по броня, огъваха желязо, сечаха телените бримки на ризниците, ломяха кости.

Токту се спусна долу, към входа. Но преди той да съобрази, преди да даде новите си повели, неприятелите вече бяха постигнали целта си.

Бяха нахлули във вратарната и тозчас съсекли стражите, що въртят макарата за вдигане на моста.

Последен в тесния проход се вмъкна заднишком и предводителят им, като не спираше градушката на секирените си удари.

Токту, вещ боец, съобрази пръв.

— След мен! — провиква се той, като се втурна срещу враговете, сподирен от немногобройната си рат.

Ала Ерик, оказал се още по-вещ, си бе направил хубаво сметката. Преценил, че там мястото е тясно, че там отбраната няма къде да му противопостави достатъчно защитници наведнъж. Че те ще се блъскат, ще си пречат. И ако някои го достигнат, те ще бъдат малко на брой — толкова, колкото той и другарите му да отблъскват доволно дълго време.

Зачаткаха мечове и секири. Ала де място в тая теснотия да замахнеш както следва? Тъй — все едно се чаткаха на шега, като на учения. Ни рана, ни кръв.

— Копиеносците! — изкрещя Токту, разгадал вече коварния план на нашествениците.

И дузина дълги копия се проточиха напред, заместили безполезните саби.

Белязания не току-тъй бе станал конунг. Неслучайно бе донесъл и тежката тарга. Хората му я изправиха пред себе си подобно на стена. Не каменна, разбира се, а дървена, но все пак добра преграда за копията.

Целта му бе не да победи. Де се е чуло и видяло седмина да превземат цял замък? Целта му беше само да забави вдигането на моста.

Само толкова! Да ги забави!

Българите ги обсипаха с рой свистящи като оси стрели. Но таргата служеше като отлична защита и срещу тях.

То се знае — до време…

Ето, точен изстрел улучи гръкляна на един викинг, когато замахваше с меча иззад дървеното прикритие. И той се строполи на земята със задавен от кръвта нисък. Умело насочен боен сърп обезглави другиго.

Налетяха и дебнещите в горичката варяги. Достигнаха рова, затрополиха по моста.

Стражите отгоре не спяха, то се знае. Посрещнаха ги с градушка от стрели и метателни копия, с камъни и вряла вода. Покосиха мнозина, ала останалите все пак успяха да преминат портата, вече недосегаеми за бранителите от бойниците, и да се притекат в помощ на обсадените при скрипеца свои другари.

Сега вече се разгоря истинската битка, сега вече и едните, и другите трябваше да покажат воинската са вещина.

Звън на желязо в желязо, трясък от счупени кости, ядни викове, слети със стонове на ранени и умиращи в една обща, неразличима гълчава.

Оказа се, че и новото подкрепление на Ерик Белязания не стигаше да преодолее яростната съпротива на бранителите.

Навярно всички варяги скоро щяха да се преселят при своя Один, ако вождът им не бе предвидил всичко: всяка подробност, целия развой на сражението.

Без да се крият, вече нямаше нужда, направо през землището по друма нахлуха останалите отреди на северяните. Задумкали с мечове и брадви по щитовете, надули бойните рогове, надали най-свирепите си ревове. Осланяха се не само на множеството си, на силата си, осланяха се и на това — да вземат страха на врага още преди самата бран.

Ето ги, достигнаха твърдината!

Продължиха. Юрнаха се по моста.

И сякаш не усещаха засипалите ги отгоре стрели, копия, камъни, смола. И проклятия. Сякаш не виждаха покосяваните край тях сънародници, чиито трупове газеха и прескачаха.

Виждаха само едно — примамно зейналата крепостна порта и чакащата ги отвъд плячка.

Защитниците не устояха. Те не отстъпиха, те просто бяха пометени под напора на това наводнение от сила и стомана.

И стръв — за кръвнина и пожарища, за грабеж и похот…

9

Когато поемаше към градището с настървената си орда, Ерик Белязания бе наредил да откарат пленниците на една от неизтеглените на брега ладии. За по-сигурно. Да не побегнат някак си, да не ги освободи някой. За викинга най-сигурното място е морето. Защото го познава отлично, докато сушата си остава все потайна, пълна с изненади. Сушата служи само за битки и обир.

Така и Рад Медуна с яко вързани ръце, с накъсани дрехи, полепнали от съсирената кръв към раните, попадна в един дракар ведно с тридесетина от своите дружинници и селяци, кажи-речи всички ранени — кой по-леко, кой по-тежко, омотани и те като него с яки въжета. А с тях и малкият Нено. Захвърлени в дъното на ладията редом с вързопите награбена плячка, и те самите подобни на живи вързопи.

Десетина позастарели викинги с прошарени коси и бради, вероятно тъкмо затуй освободени от несгодите на сухопътните битки, седяха на сандъчетата си, които при гребане им служеха като пейки, гризяха обрулени пътем ябълки ранозрейки и току поглеждаха към брега — защо ли още не се завръщаха другарите им?

Закотвената ладия, обърнала срещу налитащите вълни извития като змийска шия форщевен, се люшкаше равно и отмерено. И нали нямаше палуба, неволниците усещаха с телата си всяко огъване на гъвкавия й корпус, всеки плисък на новата вълна, преди още солените й пръски да са ги оплискали. Мачтата, заклинена към киля, се размахваше плавно напред-назад, като проскърцваше досадно. Скрибуцаха и опънатите ванти, и вързаното към реята платно.

Нощта бе настъпила. По небосвода, застлали го от край до край, заблещукваха ярки звезди. Сварог, славянският бог на небето, оглеждаше света с безбройните си нощни очи. Синът му, слънчевият Дажбог, отдавна се бе прибрал в кристалните си покои далече на запад. Само Стрибог, повелителят на вятъра, продължаваше да надува рога си. А Перун, гръмовержецът, нейде далече-далече, над застлалите водния хоризонт облаци, доточваше меча с бруса си, от който припламваха искрите на последните му светкавици.

Рад мълчеше. Вече изтрезнял, вече проумял до дъно вината си. И що ли можеше да рече? Мълчаха и войскарите му. И те го знаеха — той, със своята безразсъдност, бе докарал неволята им.

Ако някой от тях понечеше да изрече каква да е дума, пазачите тозчас изшъткваха заплашително и го посръгваха с дългите си копия. Бояха се от бунт, наслушали се бяха за непокорството на тъдявашния народ.

Мълчеше жупанът. И мислеше, премисляше напрегнато. Що ли да стори? От всяка клопка има излаз, от всяка примка. Ако знае как, рибата също може да се измъкне: и от серкмето, и от голямата мрежа, и от рибарския кош.

Та по-тъпоумен ли щеше да излезе Рад от някаква си риба?

Ако захапеше възела на съседа си, щеше да го прегризе бързо. Той цял човек удържаше със зъби, та това ли…

Ако нагласеше своето въже до някой ръб, щеше да го престърже…

Ала ония проклетници щяха да видят. Та те сал това правеха — слухтяха, дебнеха. Най-вече него. От него се плашеха. От ръста, от потиснатата му сила.

Дано ги тресне Перун! Дано Марена се стовари връз рижите им чу ту ри!

Марена! Богинята на зимата. И на смъртта…

Ех, спомени, спомени!

Как да забрави оня ден?

Тогава се уговориха с Лола.

На празненството, когато селяците давеха в реката чучелото на Марена. Отминал бе Сечко — месецът, когато се секат дърветата; отминаваше и Сухия, кога съхне сечището, та да бъде изгорено пролетес и преорано с тежките рала, а сеячите да пръснат семето.

За нова, по-щедра родитба. За наслада на бог Купала — Урожая, за още по-голяма радост на хората.

Брей, премного бяха тия славянски божества! Всяко племе — свои богове. Не можеш ги запомни. Добре си бяха българите с техния Тангра и ромеите — с Христос. Служат на един господ, не като славяните, дето не знаят кому по-напред да угодят. Няма по-лошо от слугуване на няколко господари.

Сговориха се с Лола. Подире дойде благоволението на хана — да се женят. И двамата знатни, не биваше без разрешение свише като простите войскари и селяци.

Мина месец цветен. И през месец листен се венчаха. В деня на Лада — закрилницата на сватбите и веселбите. Кога девойките наричат пръстените си в „мълчала вода“.

И изневиделица — тая беда!

Зла юда ли ги бе подслушала? Та им завидяла?

Три дни стават, откак му играеше лявото око. А той, вместо да плюне, както си му е редът, през лявото рамо, дето се спотайва злата юда, белким я пропъди, взе, че се натряска с медовина.

Ужким не вярваше на бабини деветини. А, виж, трябвало да вярва! И да плюе през рамо, не да се напива. Ех, трябвало… Минало-заминало…

Види се, друго вече не му оставаше. Или-или. Или на воля, или с натрошени ръце. Бе преполовявал с длан дървена талпа, бе превръщал на прах печена тухла, бе пробивал вратня с глава. Ей туй не бе опитвал, че не бе му се налагало.

Сега вече му се наложи.

Нали го прякоросваха Медун. Ха, Медуне, да ти видим якостта!

И добре, че ръцете му не бяха извити назад. Иначе я сполучеше, я не.

Той стегна пестници, опъна мишци. Отпусна ги, пак ги стегна. Въжето май че се поразхлаби мъничко. И така, със свиване и отпускане Рад попримъкна примката по-надолу. Провери здравината й. Държеше се яко. Не мръдваше, опряла плътно в китките.

Друго не му оставаше. Той пошушна на Нено, който лежеше редом с него: — Прегризи го!

Нено, сякаш това само чакал, се озърна и като се убеди, че никой не го наблюдава, захапа със зъби възела. Хем уплашен, хем горд, че от всички жупанът тъкмо него бе предпочел.

Ала как се прегризва с детски зъби дебело варяжко въже? За беда, един от пазачите го зърна. И скочи към него. Срита го. Събраха се и другарите му, заприказваха вкупом.

После един от тях грабна момчето за крака и го провеси извън борда с натопена във водата глава.

Да го дави ли? Да го плаши ли? Да се повеселят ли?

Ей от тая тяхна залисия, от туй тяхно забавление спечели Рад.

Той поприсви нозе под себе си. Натъкми се. Премери междината до острия ръб на борда, там, дето при отплаване гребците окачват щитовете си.

Съсредоточи волята си. С притворени очи. Само тъй: без страх, с все сила! С все сила!

И скочи. Преди още стражите да проумеят що става, той замахна, та стовари ръцете там, където трябва — стовари ги така, че двата юмрука да минат отстрана, а върху ръба да попадне само конопената примка. С все сила!

И сполучи. Ударът — стремителен, непреодолим — мигом разкъса якото трикатно въже.

Същинско чудо!

Примката се изсули, вече ненужна.

Стреснати от внезапния му скок, всички гледаха смаяни.

Той не ги остави да се окопитят. Метна се връз най-близкия варяг, сграбчи го досущ като мечка и го запрати в морето. Хвана изтървания му меч, та връхлетя срещу останалите.

Не само силата му. И изненадата тоя път се оказа на негова страна.

Рад грабна Нено за краката, изтегли го на борда, после продължи боя.

Преди да се подредят насреща му, още четирима рухнаха, посечени от меча му.

Другите не го дочакаха, а наскачаха сред вълните, изоставили оръжията си, загребаха в ужас към съседните дракари. Настана суматоха, надигна се вой и глъч. Гребните в близките ладии хванаха набързо веслата. Свободните от наряд размахаха заканително оръжия. Ведно с ругатните им по метежния кораб рукна градушка от стрели.

Под техния обстрел Рад залегна до основата на мачтата. Запълзя. От човек до човек. Рязваше с един замах възела на овързаните ръце и пролазваше до следващия.

Освободените, вече с опомнилия се от уплахата Нено, и те тозчас се спускаха в помощ на сънародниците си.

Тогава жупанът заповяда:

— Веслата, ей! Улавяйте веслата!

Той пък стисна кормилото.

Все още с изтръпнали от примките стави, хората му загребаха. То се знае, отначало несръчно — непривична беше тая работа за довчерашните орачи и конници. Ала скоро се справиха. Мазолестите им длани изравниха ритъма, размахаха веслата в унисон.

И дракарът, отпърво колебливо, сетне все по-уверено, по-плавно, се понесе по водата.

Викингите, явно, не бяха очаквали такъв развей. Та нали затуй бяха оставили само две-три ладии с всичките им хора? По останалите се виждаха тук-там отделни пазачи, които, то се знае, нямаха сили да ги подкарат. А на туй отгоре и да гонят с тях окриляните от надеждата за спасение бегълци.

Ей тия, другите, дето се люшкаха безредно и безполезно насам-натам, помогнаха най-много на славяните. Защото се пречкаха пред ония, опитващите да се приближат до бунтовниците, да ги засипят със стрели и копия, да абордират при тях и в ръкопашна схватка да ги изтребят до крак. Гледаха ги — почти безоръжни, почти беззащитни.

Рад, тоя път с бистра глава, прецени начаса изгодата. И ловко завъртя кормилото така, че да минава все покрай малолюдни ладии. И то колкото може по-близо до брега, та поне от едната страна да не го заплашва някой.

Почувствували се свободни, убедени, че съдбата им вече е в техни ръце, доскорошните роби взеха да си подмятат закачки, да се шегуват помежду си, да се гаврят с поробителите си.

Едно е да лежиш омотан в дъното на кораба, все едно парцал, съвсем друго — когато тялото, когато яките ти ръце са развързани. Когато, макар без меч, без копие, ако не друго, поне веслото си властен да размахаш вместо оръжие, щом ти се наложи. А имаше няколко меча, няколко секири, изтървани от побягналите варяги.

Нено се провикна:

— Бре, жупане! Как я стори тая пущина? Храс! И въжето — на две!

— Сторих я! — ухили се Рад хем смутен от похвалата, хем задоволен. Жив човек, не се насища на хвалби.

Навикнал бе да му се дивят. Навикнал на ласкателствата, на легендите, що се мълвяха за силата и за юначността му.

— Що се зверите бре? — сопна им се на шега самодоволно. — Гаче ли не сте виждали що умея?

— Как да не сме? — отвърна друг. — Ама не и въже… Въжето е друго. Не е тухла, не е дъска…

— Все това си е… Гледай само да не те е страх! Да праснеш с все сила! Че то и вие го вършите. Боли ли, кога чупиш варено яйце в челото си, когато надробяваш с длан орех на трапезата?

Приказваше човекът. За сърцатост. Хем за тях, хем и за себе си. Като все се привеждаше, та да не го жилне някоя от редките стрели, що долитаха сегиз-тогиз откъм преследвачите. Той, кормчията, стоеше на най-личното място, най-уязвим беше. Гребците се прикриваха донейде зад високите бордове.

И подвикна отново:

— Греби де! По-живо! Изплъзнем ли се, цяла делва медовина ще измъкна от избата… Непипана…

Ала колкото и припряно да развъртаха веслата бегълците, предишните им мъчители взеха да ги настигат. Закотвените безлюдни дракари бяха останали надире, вече не им се пречкаха. И те можеха да покажат цялото си моряшко умение.

Рад отново се заозърта тревожно.

Ами сега?

10

На двадесет разкрача отвъд портата, в теснината между къщята, варягите се натъкнаха на нова съпротива. По-малобройни, българите гледаха да използуват сгодата, що им предоставяше познаването на собственото селище: на всяка кула, на всяка уличка, на всеки зимник и подземие.

Отново се разгоря ръкопашната битка. Отново се хванаха защитници и нападатели гуша за гуша, ръка за ръка, гърди срещу гърди. То вече не бе истинско сражение, то мязаше повече на разделени по двойки настървени борци от селските сборове, дето момците показват силата си. Те се въргаляха по плочника, опипваха да докопат врата на противника, да стискат, да душат. Защото в това сплетено множество от премятащи се тела нямаше място за оръжията.

Тук се изяви в пълна мяра бранният опит на боила Токту. Ей с това живо препятствие му се отдаде да спъне устрема на вражите пълчища. Тъй ги застави да се поспрат, да изчакват. Защото сврени между градските зидове и двукатните домове, те бяха съвсем обезсилени. Викаха, ревяха, дрънчаха щитове и мечове. И толкова! За тях, за още по-задните редици плячката оставаше все още недосегаема.

А така наблъскани — де по-добър прицел за нависналите от стените български бойци, които току вадеха от колчаните стрела подир стрела, полагаха ги мигновено на тетивите и ги отправяха с проклятия надолу.

Дори без да се мерят. Защото в тълпата никоя не пропускаше, никоя не отиваше нахалост.

Смрачаваше се бързо. По причернелия небосвод засияваха безброй звезди — та нали той представлява съшитата от синьо кадифе и обсипана със скъпоценни камъни юрта на Тангра.

Като черно наводнение мракът избликваше от изби и навеси, рукваше по тесните улички и се надигаше все по-нагоре и по-нагоре.

Бранителите знаеха всяко ъгълче, всяка пролука между зидовете. И гледаха да се възползуват от малкото предимство, що още им оставаше. Ала норманите не държаха, да се бият на тъмно в непознатото градище. Кой знае от де докопали главните, те ги понесоха над главите си. И палеха всяка къща, всяка вещ, дето можеше да гори. Лумналите огньове заляха околността с адските си отблясъци. Изглеждаше като че не хора, а най-свирепите бесове на морето бяха нахлули в обречената твърдина.

Боилът беше навред. И при живата преграда на улицата, където притичваше кажи-речи по гърбовете на бойците, за да стовари сабята си върху някой вземащ надмощие над българския си противник викинг; и горе, по бойниците, за да насочи точно къде да се стреля, къде да се мятат копията, къде да се търкалят камъните или да се плиска варното мляко; и в самия град, където ужасените жени, деца и баби се щураха с писък насам-натам в сблъскана тълпа като овци, в чиято кошара са нахлули вълци, след като са издавили псетата.

Старците, дето още можеха да се държат на крака, българи и славяни, вече бяха надигнали, кой каквото сварил: я меч или сърп, я копие или вила. Напираха и те да се намъкнат в боя. Да помогнат, ако могат, да продадат по-скъпо живота си. Живели дълго, видели много, патили-препатили, бяха слушали и това. Варягите оставят живи само млади пленници, та да ги продадат в робство. Немощните, болнавите убиват на място.

Затова по-добре да умреш като човек, в битка, с оръжие в ръка, отколкото като овен в кланица.

Редом с тях, та и пред тях, бяха наизлезли и по-младите жени, невести и моми — ония, дето нямаха деца, та да се грижат за тях сега. Въоръжени и те като мъжете, готови на жертва като мъжете. Не напусто ромейските летописци споменят с потреса и злост за българките, които ведно с войскарите бяха разгромили армията на Никифор Геник, тъй че подир това ювиги хан Крум да пие наздравица от обкования в сребро императорски череп.

Неуморим беше боилът. Винаги в най-застрашеното място. Ще речеш, в едно и също време — навред. Не само задето беше длъжен да бъде такъв поради сана, с който го бе удостоил ханът.

И заради друго — заради вината си.

Не биваше да се поддава на женските сълзи. Знаеше го. И при все това… Ето, къде го докара мекушавостта!

Това щеше да бъде изкуплението му. Дето бе послушал сърцето, а не разума. Дето на туй отгоре се бе оставил да го измами врагът…

И я видя — Лола!

В същия миг гневът му угасна. Беше тъй хубава, пожелана от всякога. С излъсканата си ризница, с искрящия шлем, с вдигнатата за сеч сабя.

Налиташе сред най-разгорещената битка. По-дръзка от мъж.

Не само българинът — българката също се ражда воин и воин умира.

А вече нямаше полза и от нейната саможертва. Северяните, дето се вика, извираха от земята. На мястото на всеки повален изникваха двама нови. Свършек нямаха. Пък и те, достойни противници, сякаш не усещаха умора.

Виждаше му се краят…

Токту я хвана за ръката, дръпна я назад.

И опита да надвика врявата на боя:

— Слушай! Я изкарай жените с децата! Извън аула!

Тя се сопна:

— Изкарай ги ти!

И процеди през зъби:

— Вдовиците се удушват… Сами… Или умират другояче…

Той разбра укора й:

— Да знаеш! Ханът ме е поставил тук. Само ханът може да ме махне. Аз съм, дето не увардих аула си. И ще да загина с него!

Нямаше време за уговорки, за увещания. И той натърти:

— Забрави ли кой е тук повелителят?

Лола мълчеше. Тъй беше — в бой думата на боила е равна по власт на ханската дума.

— Ей туй ти заповядвам — извиси Токту глас. — Връщай се!

И тя се подчини, пое с него.

Боилът я отведе при своя дом. Отвори вратата на избата и там, в дъното, при мъждукането на запалената вощеница, отмести почти неразличимата от другите каменна плоча.

— Ей го тайният излаз! И додаде твърдо:

— Туй е! Събери ги! Откарай ги!

Нямаше нужда Лола да ги подканя. Те сами ги бяха последвали — уплашени майки, обградени от плачещи деца, понесли на ръце или в цедилки на гръб пеленачетата си.

Щом жупаницата им посочи подземието, разхълцаната човешка тълпа нахлу в зиналия отвор.

И докато бегълците се намъкваха вътре, превити одве, Токту свари да й пошепне:

— Сал с геройство българинът си извоюва почест и слава… И опрощение… Вече само туй ми остава…

После довърши едва чуто:

— Щом се върнете. А ще се върнете, знам… Над гроба ми, пред каменното изваяние, забийте трийсет камъка. Толкоз врази съм проводил в отвъдния свят. Не броя новите, дето отсега ще да ми се изпречат… Стигат ми и ония…

Нямаше нужда да обяснява. Лола го знаеше. Българите са родени за господари. И на тоя, и на оня свят. Камъните над гроба, все едно черепи, показват колко роба ще му прислужват горе, когато белогривият жребец го отнесе по Млечния път при Тангра. Затова обезглавяваха неприятелите — та с кръвта да изтече и магическата им сила, да подчинят и душите им подир смъртта.

А смъртта — всъщност никой не знае какво представлява тя: край или ново преселение, нещо тъй естествено за номада. Дори когато вече е уседнал, когато е изградил аул, когато е почнал да сее и жъне.

— А ти отведи жените, ти думам! И дечурлигата! Мъжете идват и си отиват. Жените и децата да оцелеят. Та да не погине родът български!

Всички, на които се полагаше, бяха пропълзели в подземието. Последна влезе Лола. С боилска заплаха Токту изпроводи с нея и малкия коняр Баян.

И когато се тъкмеше да затисне отвора с каменната му плоча, добави:

— Заръчал съм на другите… Нек заръчам и на теб… Завариш ли ме тежко ранен, немощен — доубий ме… Тангра не милее такива…

Вярно бе. Тангра — та това е изворът на божествената благодат, източникът на жизнените сили в природата. Все едно светлина и влага, въздух и топлина. Всичко добро произлиза от него. Ала разгневи ли се, милост не чакай!

Не търпи Тангра слабите, страхливите, лишените от дързост и ловкост. От тях отвръща лик.

Токту пусна плочата, която хлопна в жлеба си. Скри тайния проход.

И се изправи.

Нямаше защо да живее повече!

На два скока той се озова на улицата. Пое отново водителството на битката. Вестоносците му се разтърчаха по бойници и заприщени улички.

Напразно — варягите надделяваха. Редиците на бранителите, оредели съвсем, се отдръпваха бавно назад. И никой вече нямаше власт да спре отстъплението.

Малцина бяха, съвсем недостатъчни…

Ех, де да беше тук и Рад! Самохвалец, ама храбрец. За пример.

Токту реши. Само то му оставаше. Твърдината беше изгубена. Поне да спасеше оцелелите след боя… Поне тях…

И той даде заповед за оттегляне. В ред. Към Малката порта в отсрещния край на крепостта.

Бойците се заизмъкваха оттам навън — един по един, по повече не можеше, толкова тесен беше проходът.

А боилът с още двамина от най-храбрите, дето нямаха какво още да губят, прикриваше тила им. Удържаше враговете, додето се увери, че се бе изскубнал от клопката и последният му човек.

Остана само той. Единствен пред излаза, единствен да възпира бесния напор.

Сякаш не усещаше умора, сякаш Тангра му бе вдъхнал силата на прославените багатури, подвизите на които възпяват гусларите по стъгдите.

Размахваше сабята. Ще помислиш, не отчаян бранник, а косач, що равно и мерно поваля напреде си откос подир откос.

Тия, дето съсичаше сега, нямаше кой да отбележи с бели камъни на могилата му. Тия нямаше да му слугуват горе, при Тангра.

Беше чел подобни думи, издялани върху каменния надпис в аула на хан Омуртага:

„Нека Тангра удостои хана да тъпче с нозе императора, докато тече Туча… И като покорява враговете си да проживее в радост и веселие сто години…“

И си го повтори гласно, поизменено:

— Нека Тангра удостои и тези, що дават живота си за хана!

Някой го прасна с брадва по рамото. Ризницата устоя, заболя го само от удара. Дали не натроши костта му?

Чудно, все още можеше да мисли. Дори в разгара на неравния бой. И да си припомня други думи, от друга гранитна колона:

„Човекът, и добре да живее, умира, и друг се ражда…“

Вярно бе. Той също щеше да умре. А светът нямаше да се свърши. Щяха да се раждат други… Да се раждат… Нали заради тях трябваше да се умира?

По-важното бе, че задържа вразите, че ги забави. Неговите ратници щяха да се спасят. Варягите нямаше да тръгнат подире им в мрака през непознатата гора. Варягите щяха да доубиват, да грабят, да палят…

Нов брадвен удар, тоя път по шлема, прекъсна недовършената му мисъл…

11

Викингите неусетно догонваха дракара на Рад. Свикнали бяха с корабите си, кажи-речи сраснали с тях. Не като славяните, дето днес за пръв път сядаха на гребна пейка. Нито умееха както трябва да стиснат веслата, още по-малко как да ги натапят във водата, как да ги изтеглят, та да придадат нужната подемна сила на ладията. Та те едва смогваха да съгласуват размаха им. И все някой или избързваше, или забавяше, та още повече объркваше реда на останалите.

Прегънат над кормилото, разкрачен за по-голяма устойчивост, жупанът попоглеждаше през рамо към преследвачите. И сърцето му се свиваше от тревога.

Ясно, толкова можеха неговите хора…

Ония приближаваха, подреждаха се отзад и отстрани, готвеха се да го вкопчат отвред като в гигантски клещи.

По бордовете между гребците, скрити зад окачените щитове (от които впрочем съвсем не се нуждаеха пред почти безоръжните бегълци), мерачите вече опъваха лъковете, готови да ги засипят с облаци от стрели.

И викаха, крещяха, ревяха в диво изстъпление.

Да ги сплашат, да убият отдалеч охотата им за съпротива.

И Рад отново се провикна:

— Греби де! По-живо, по-живо! Измъкнем ли се, не една — всичката си медовина ще изнеса на стъгдата. Ще опразня избата си!

Все още я считаше за най-голямото си богатство. А неопитните, затова бързо грохнали славяни, колкото и да се стараеха, колкото и да се напъваха, видимо отпадаха.

И без неговите обещания, и с тях — вече нямаше много полза.

Ония приближаваха. Някои по-точни мерачи опитваха да ги достигнат със стрелите си. Две-три вече стърчаха забити в борда.

Славяните отбягват морето. Не че ти е страх. Те не са страхливци. Повече заради друго — държат да не се отделят от племето, от рода, от задругата; от жените и децата си, от нивите и добитъка. Предпочитат малкото, що дава след труд земята, пред щедрите дарове на морето. Щедри, ама и несигурни — като: него: веднъж ще те обсипе с блага, друг път ще ти вземе всичко, та и живота. Целият свят гъмжи от зли сили: юди й змейове, самовили и орисници, всякакви там бесове. Ала славянинът е свикнал с тях като с истински земляци, знае кога, в каква доба, на кое землище кого от тях ще срещне. И е готов за тая среща. От някои дори не се бои. Разни безобидни шегаджии, дето гледат само да те подплашат. И толкова. Таквиз са домашните духове, ровещи нощем из сламения покрив; таквиз са и мнозината горски веселяци, що ти подсвиркват ту от едно, ту от друго дърво.

А морето, виж, не познава, още по-малко бесовете му. Затуй му се струват по-многолюдни, по-кръвожадни от земните.

Тая мисъл сковаваше сърцата на бегълците, та и на жупана им. Не само живите варяги ги гонеха над водата. Под водата пък ги дебнеха още повече и то свръхестествени, дето значи неуязвими, врагове. Виждаха размазаните им сенки при всяко надигане и спадане на вълната, виждаха развиваните от теченията разрошени зелени коси, белите като пяна дантели на ризите им. Чуваха глухите им закани, зловещия им кикот, щракането на острите им зъби. Усещаха как по дъсчената обшивка на ладията драскаха кукестите им нокти в опит да се вкопчат за тях и да се изкатерят горе, да се нахвърлят върху изтръпналите люде. А обливащите ги пръски от вълните не бяха вода, така бесовете ги заплюваха в безсилния си гняв през запенените си студени уста.

Рад нямаше и помисъл за отчаяние, не възнамеряваше да се отказва от борбата. Макар да бе сигурен в това — спряха ли гребците, озверелите северяни щяха да ги съсекат начаса. Щяха да ги изринат в морето като жертва на злите морски духове.

А той не се гласеше за мрене. Млад се чувствуваше, напращял от сили. Като дъб великан. И най-главното — Лола го чакаше. А не биваше да го чака напусто. Сал заради нея, ако не и за друго, трябваше да се отърве…

Нали затуй уж носеше тоя пръстен на ръката, наследство от баща му, издялан от Перунова стрела, дето беше длъжен да го предвардва от всяка беда? Нали такваз му бе нагласата? Не само да му пречи, кога хваща дръжката на топора.

Хайде, Перуне, помагай! Божем си закрилник на първенците: на князе, на стареи, на жупани…

Пристори ли му се? Или наистина го видя?

Огромен, сияещ, със златна брада, Перун сякаш му се мерна над лунната пътека и вдигна ръка.

Какво сочеше? Къде сочеше?

Рад Медуна тутакси разбра.

Познаваше добре тоя кът на крайбрежието. Идвали бяха често насам с връстници. Да поплуват, да половят риба. Там се хващаха на въдиците най-охранените попчета, там биеха със стрели идващите понявга към брега едри лефери. Струваше му се, че ще се оправи и със завързани очи.

И без колебание изви нататък кормилното весло.

Единственият изход!

Насочван от уверената му ръка, дракарът заобиколи издадения скалист нос и навлезе в притихналия залив на завет от засвирилия отново Сварог, от надигащите се вълни.

Подире му, досетили се, че крои нещо, се юрнаха още по-нетърпеливи викингските ладии. Стесниха дъгата край него, сближиха се, почти опряха борд о борд.

И го заринаха със стрели.

Славянските гребци приведоха още по-ниско гърбовете зад борда. Един само извика, улучен в рамото.

Ясно, ставаше все по-опасно!

Ала Рад не позволи да залегнат съвсем на пода, както им се щеше. Имаше си точен план в главата, а целта беше съвсем близка.

— Недей спира! — почти изрева с мечия си глас той. — А греби! Греби де!

Нов облак стрели избръмча край ухото му. Медуна усети остра болка в лявата ръка. Улучили го бяха, проклетниците! Без да изтърве ни стон, той изтръгна острието от раната, та го захвърли във водата.

— Греби!

Ето, достигнаха го!

Жупанът се взря в тъмната разплискаш вода. И нали погледът му беше остър като на кукумявка, нали познаваше местността отлично — не сбърка. Сбъркаше ли — това щеше да означава краят.

И чу първия трясък.

Дракарът вдясно, на не повече от десетина лакти от него, се блъсна в нещо невидимо под повърхността. Мачтата се прекърши и се стовари връз хората му ведно с тежкото платно и реята. Натрошиха се веслата от левия му борд. Изправените стрелци изпопадаха: едни сред вълните, други — върху весларите под тях.

Последва нов трясък — тоя път отляво. И още един преследвач се закова на място, спънат като заарканен кон.

И още един…

Вражите дракари, налетели върху подводните скали, се блъскаха, трошаха обшивките си, бръснеха в объркания си устрем веслата си.

Бойната хитрост на Рад Медуна бе успяла.

Удало му се бе да умери, макар и в мрака, тесния проход през опасните рифове, в които един подир друг се бяха нанизали настигащите го кораби.

От мястото на корабокрушението, където продължаваха да се тръшкат безпомощно размятваните от вълните лодки, долитаха крясъците и ругатните на надхитрените морски вълци, стоновете на ранените, писъците на давещите се.

Планът му бе успял… Бе успял…

Врагът изглеждаше напълно сразен.

Родните скали, дори родните бесове, се бяха опълчили против нашествениците, не допускаха да се измъкнат от клопката, в която ги бе натикал жупанът Рад.

Извън себе си от радост, той пусна кормилото.

И заигра ръченица — бърза, ситна…

— Момци! — провикна се, както подскачаше. — Медовината е ваша… Всичката…

А не допускаше, че в това време в крепостта победителите, опразнили делвите му, подпалваха и неговия дом.

12

Битката вече привършваше, а то битка ли беше или просто клане, когато задъхан викинг изкрещя, за да надвика врявата:

— Убиха Олаф!

От него тук повече нямаше нужда. Затова Ерик Белязания хукна подир вестителя.

И скоро зърна приятеля си, проснат връз окървавения плочник.

Коленичи, вдигна главата му.

Раната изглеждаше малка, едва кървеше. Но и от малка рана се умира. Ерик усети лекото туптене на сърцето, почувствува слабия дъх от устните му.

И скочи:

— Лечителят! Тук имало лечител…

Тутакси воините му, изблъскаха сред стъгдата уловените пленници — повечето старци и едва крепящи се на нозе ранени бранници.

А сред тях — овалян в кръв, раздърпан, овързан с въжета, но все така горд и надменен, боилът Токту Към него се обърна чрез преводача си Белязания:

— Де се е дянал лечителят ви?

Токту вирна глава:

— Наш си е той! Нас цери, не вас…

Конунгът приближи, заплашително стисна ръкохватката на секирата:

— Къде е, те питам? Не кажеш ли, като пилци ви изколвам!

Българинът отвърна дръзко:

— Стори го де! За туй съм петимен! Български боил роб не става, да знаеш! По-добре смърт, отколкото ярем…

Ерик вдигна секирата, готов да замахне. Надявал се бе на откуп от хана за болярина му, ала сега, в гнева си, забрави за откупа.

В този миг от тълпата излезе самият Василий. С разчорлени бели коси и брада, с раздрана риза, още по-блед, по-изпит отпреди. В изпъкналите му, ужасени от преживяното очи, блестяха кървавите отражения на пожарите.

— Другоземецо — рече той кротко, — прибери ножа в ножницата си! Защото, който вади нож, от нож умира!

— Ти пък кой си? — изръмжа Белязания, като се извърна рязко.

— Нали мене дириш… И додаде:

— Думай що рачиш!

Ерик успя да сподави яростта си:

— Тръгвай с мен!

— Защо съм ти? — запита знахарят, без да се мръдне.

И конунгът отговори припряно:

— Олаф, побратимът! Ранен е. Да помогнеш… Ако ли Один вече не го е прибрал във Валхала…

Токту изръмжа:

— Недей отива, Василие! Нек пукне туй псе варяжко!

То се знае, Ерик не разбра какво си рекоха двамата. Пък и нямаше нужда. Василий отговори на гръцки:

— Боиле, не се меси в моите дела! Както аз се не меся в твоите. Не прави другиму това, що не рачиш да правят на теб!

— Не знаеш ли бре? — почти изрева боилът. — Варяг е тоя! Подвластен ли си ти на хана или не си? Задължен си да трепеш вразите, не да ги цериш. Опичай си ума, челяче!

— Аз съм подвластен богу, боиле. Покорен на неговите повели. Врекъл съм му се да помагам. А за него, що ни гледа от небесата, няма разница кой българин, кой варяг. Всички сме смъртни, изравнени пред смъртта и пред господа. Та аз ли ще ги деля, аз по-справедлив ли съм от него?

И се обърна към Ерик, който, нетърпелив, посягаше да го хване за ризата, та да го отмъкне насила при ранения:

— Води ме, чужбинецо!

Преди да тръгне, Белязания нареди:

— Пленниците към корабите! Отрядът на Харалд да ги откара!

И закрачи пред знахаря.

— Тоя пък ще остане при мен!

Щом видя ранения, Василий приклекна до него:

— Нек да видим що му е отредил бог!

Опипва с длан сърцето му, взира се в очите му, повдига и отпуска ръцете му.

А над него се бе привел, мрачен и зъл, Ерик. И чакаше. И мърмореше:

— Всеки в дракара е мой брат. Тоя ми е повече от брат, чуваш ли?

А лечителят все едно не чуваше. Сякаш не съществуваше наоколо му нищо друго: ни свои, ни чужди. Само той — раненият, когото трябваше да изцери.

Конунгът изръмжа:

— Не го ли спасиш, ще затрия всички ви! До крак… Василий се надигна:

— Чужбинецо! — рече той. — Недей се заканва! Сред озлоблението не съм властен да сторя добрината, дето съм я намислил. Мъничко злоба, сал зрънце злоба стига да пресуши море от добрина.

И се изправи:

— Отпусни ме да си взема церовете! От дома… Двама пазачи тръгнаха с него. И след малко се върнаха. Василий носеше кратунка с билкова отвара. Той отново коленичи и грижовно, глътка по глътка, наля цяра между устните на ранения.

— Брей, да не го отровиш! — заплаши го Ерик.

Без да вдига глава, знахарят отвърна:

— Властен съм над знанието: и над битието, и над погибелта. Ала съм се врекъл пред бога да служа сал на битието. Тъй да знаеш…

Скоро след това Олаф отвори очи. Василий допря пръсти до слепоочията му:

— Юначе, ставай! Здрав и читав си вече! Нищо ти няма! Можеш да се изправиш… Можеш и да вървиш…

И зашепна тихо, еднообразно, настойчиво:

— Чуеш ли? Ставай!… Стани…

И чудо!

Олаф понечи да вдигне глава, подпря се с лакти, отдели гръб от земята, приседна. И се озърна с празен поглед.

— Стани де! — не спираше знахарят. — Здрав и читав си!

Раненият присви колене, понадигна се. И се застоя така, като се олюляваше. Ала не падна.

Задържа се прав.

Волята на Василий, преляла в неговата, надделя над слабостта. Шибна като камшик съзнанието му, замътено от тежкия брадвен удар по каската.

В несдържан порив Ерик го сграбчи в прегръдката си.

В този миг дотърча един от разставените по пътя съгледвачи.

— Българи! — извика той. — Конници! Препускат насам! Да пресекат пътя ни към морето.

Очите на Ерик, студено сини, внезапно потъмняха. По лицето му се мерна сянка на неувереност. Но само за миг. После, изведнъж решил, извиси глас:

— Слушайте, всички! Изтегляме се! Към дракарите. Някой понечи да даде съвет:

— Не е ли по-добре тук? Зад стените… Белязания поклати глава:

— Не, не тук! Морето е домът на викинга, морето е замъкът му!

— Те ще ни пресрещнат. А са много. При това ездачи…

— Толкова по-добре! Ще минем оттам, дето няма път за коне!

И напомни на тръбача:

— Отбой! Свири, де!

Оня наду рога. И нашествениците почнаха да се сбират сред крепостта, помъкнали на гръб, кой каквато плячка докопал.

— Аз съм конунг — повече на себе си промълви Ерик. — За такъв е годен само оня, що не спи под опушен таван, що не изпразва рога с вино край домашното огнище. Конунгьт идва от морето и се връща в морето…

Нейде наблизо, в някакъв непретарашуванкурник, изкукурига петел. Единственият, може би, оцелял в твърдината след грабежа. Нощта Преваляше.

13

Лола пресрещна норманите в теснината насред пътя.

Пресрещна ги и закова коня пред тях.

Нашествениците също спряха, спогледаха се, слисани от дързостта й.

Беше жена, макар и в мъжки доспехи. А какво диреше тук?

Всичко живо: мъже, жени, деца, бяга, щом само името им чуе. А тя? Защо не бяга?

От едната им страна се пенеше морето и блъскаше в подкопания бряг кипналите си вълни; от другата лежеше тихо и спокойно крайбрежното блато, обрасло с камъш и папур, сред които крачеха важно щъркели и чапли, а над морето се носеха с крясък чайки.

Слънцето се подаваше иззад настлания с рехави облаци хоризонт. И сякаш не облаци, а пламнала черна перушина. Тъмното небе неусетно изсветляваше, ще речеш, невидим великан издухваше към запад обгърналия го мътен дим. Звездите, все още блещукащи тук-там, гаснеха една подир друга, изпепелени от бликналата жар на изгрева. Луната, достигнала планинския хребет на запад, вече бе наподобила бяло облаче. Чирикаха птици, подсвиркваше като меден кавал прелитащата ниско от дърво на дърво златочерна авлига.

Лола дръпна повода на коня, накара го да се изправи на задни нозе, да затанцува на място, да пръхти и да бие във въздуха с предни копита.

И се провикна на ромейски:

— Диря водителя ви!

Помнеше от снощните преговори пред твърдината, че някои разбираха тоя език.

— Нямате ли главатар бе, негодници?

Такава дързост!

Както си стоеше, привидно безучастен, в първите редици, подпрян на меча, все едно не я забелязва, Ерик сви устни. Белегът на лицето му почервеня още повече от придошлата кръв.

И избоботи в ответ:

— Аз съм конунгът! Какво искаш?

Лола извиси глас:

— Сделка ти предлагам. Ако щеш, божи съд го назови. Викам те бой да се бием!

Отначало — смайване сред войскарите. Опулени очи и зяпнали брадати уста. После гърлест, гръмоподобен смях разтърси околността.

— Ти чуваш ли се какви ги плещиш бе, девойче? — разкиска се Белязания. — Зъл дух ли ти е взел ума?

Тя опита да го надвика:

— Най-харно се смее оня, що се смее накрая! А ти, ако си мъж, ела да премерим сили!

Дали бил мъж? Такова предизвикателство няма да изтърпи никой. Дори прост войник, камо ли конунг?

— Сбирай си устата, девойче! Че като ти дойда…

— Дойди де! Нали затуй те викам? Ела на двубой! Сал аз и ти. Без да се месят други…

Белязания разбута с широките си плещи редиците пред себе си.

— Ида, ида! Да разбереш кой е Ерик Белязания! Голям смях ще падне!

Тогава тя се доизказа:

— Първом облогът! Надвия ли те аз, да пуснеш мъжа ми!

— Твоят мъж! — удиви се Ерик. — Че кой е той?

— Рад Медуна, жупанът! Дето с подлост си го заробил. Проклета медовина! Ако да не беше той пиян тогава, ако да не бе го измамил ти — щяхте да видите кой е Рад Медуна!

Белязания я прекъсна:

— Стига врели-некипели! Чух що искаш. Аз пък… Не рече: „ако те надвия“. Че имаше ли място за съмнение при такова единоборство?

— Аз пък… Ще те взема за наложница. Скланяш ли?

— Това ще отсъди Тангра!

— Ще отсъди, както отсъдят мечовете ни — изкикоти се Ерик. — Хайде, готви се! Ида!

Беше му и весело, и обидно в същото време. Той, прославеният Ерик, за който отсега запяваха сагите — в бран с жена! Та те, жените, са създадени не за битки. Ами да си стоят в къщи, да раждат, да въдят дечурлига, да готвят, да предат, да тъкат, докато мъжете бродят по света, докато грабят и принасят плячка.

Тъй знаеше той, тъй са ги създали „аси“ боговете: мъжа — от ясен, жената — от елша. Мъжът — воин, жената да ражда воини. Дори валкириите, божем безсмъртни като боговете — и те са само слугини на боговете. Изпълняват заповедите им. И служат за наслаждение на героите горе, в двореца Валхала. За нищо друго.

Нима истински щеше да се бие с това девойче?

Той подаде щита и меча си, откачи и секирите, та ги подхвърли на Олаф.

— С голи ръце ще те хвана, хубавице!

Лола все едно не го чу. Доволна, предоволна, че бе й се удало да го разгневи. Та нали тъкмо тая беше целта й, такъв — и планът й. В яда си всеки става по-уязвим.

Нека! Нека се гневи!

Тя го пресрещна с нова обида, с ново оскърбление:

— Ти чувал ли си за Крум Страшни? Ако не си — да чуеш! Разгромил той войската на Никифора. И черепа му със сребро обковал. Такваз чаша ще направя от варяжката ти глава. Че в нея да пие медовината си Рад…

Дразнеше го. Самохвалствуваше. А сърцето й — свито, изтръпнало. Наистина, опасен беше тоя викингски главатар! Не човек, а северна мечка. И Рад беше Медун, ама друг — силен, но хубав. С кротки, усмихнати очи. Тоя — същински звяр. Опънал железни мишци, навел бича глава, вперил в нея зъл поглед, хищен, безпощаден.

— Ха, ха, ха! — раздруса се той в пресилен смях. — Виж, тая няма да я бъде! Один не ще допусне такъв позор. Няма твоят Рад да пие от моя череп, а прикован за мачтата, ще гледа твоето безчестие… Как цялата ми дружина се гаври с хубавицата му…

Боеше се Лола. В същото време вярваше в силите си. Защото си бе българка по род. А българката, когато го няма мъжа, умее да се брани сама, да брани и челядта си не по-зле от него. Та нали същият този Крум, ювиги хан, за да разгроми ромееца Никифор, повикал и жените? Всяка българка се учи на военно дело: да язди, да опъва лък, да мята копие. Тя също е длъжна да стреля и при тръс, и в галоп, на всички посоки: както напред, така и вляво, и вдясно. И назад — дори легнала по гръб върху конската крупа. Да върти сабята, да мята изкусно аркана, и то с лявата ръка, та да е свободна дясната за следващия бой с мечове или копия. Ако ли пък, недай боже, падне — бързо да се метне на коня зад врага и да го прониже с кинжала. Българката умее всичко: и туй, що е отредено на жената; и онуй, що е участ на мъжа. И майка, и воин. Понявга по-опасен воин и от мъжа, защото той се бие за слава, а тя — за честта и за рожбите си.

В очакване на забавното зрелище, което обещаваше нова преживелица в и без туй бурното им ежедневие, викингите забравиха заплахата от приближаващата българска войска. Тъй си живееха те — ден за ден, не отлагаха никое наслаждение, бързаха да изкопчат от живота всичко, що можеха. И то днес, не утре…

Те се отпуснаха, опряха щитове и мечове в земята, отложиха шлемове, та да не спарват главите им, разбъркаха строя си, тъй че и по-задните редици да вкусят от предстоящата наслада.

Дори Олаф, все още неукрепнал както трябва, подвикна:

— Ерик, само с една ръка.

Белязания се обърна и като му смигна лукаво, прибра десницата си зад гърба.

— Вярно бе! Срещу жена само лявата стига! Пристъпи тежко.

Ездачката успокои коня. За това, що й предстоеше, при тая тежка задача, пред хана и пред Тангра, й бе нужна по-здрава опора.

Тя вдигна сабята, сякаш се готвеше да пришпори коня, за да се понесе напред и да съсече противника си.

Успя да го заблуди.

Богат беше бойният опит на Ерик Белязания. Че с какви ли не бе се срещал: с франки и ромеи, със славяни и сарацини. Само не с българи. Не допускаше, че техните похвати в битките могат да бъдат различни. Гледаше — и те като другите: с копия и мечове с щитове и шлемове, със секири и лъкове, двойно извити, ала все лъкове.

Не познаваше само аркана, не подозираше страшната му сила.

Затова не опита, пък и не знаеше как да се уварди. А и Лола го подведе с размаханата сабя. И той се натъкми да посрещне тоя удар. Щеше да се хвърли напред, да хване юздата на коня, за да го спре, и в същото време щеше да дръпне нахалницата за крака и да я събори от седлото, преди още да е замахнала. Мечът й беше в дясната ръка, затова той щеше да й изскочи откъм лявата страна.

Не един път се бе сражавал с конници. И то не с някаква си жена, а с прославени рицари, смели до безумие, обковани от върховете на шлемовете до шпорите си с метал, покрили с метал и конете си. Същински оживели железни статуи…

Не свари да си даде сметка какво става. Какво стори оная проклетница с лявата си ръка, тъй сръчна като дясната; какво полетя към него, какво профуча над главата му.

Ако познаваше това опасно оръжие, той би могъл все пак да направи какъв да е опит за спасение: би се навел, би се дръпнал, би го срязал със секирата, преди да го е омотало.

А сега?

Когато разбра, беше късно. Яката примка вече се бе стегнала тъкмо там, където бе предназначена — над лактите му, беше ги притиснала към гърдите, беше ги обезвредила.

В следния миг рязък тласък го катурна на земята. А Ерик не бе свикнал да пада. Мигновено той скочи на крака.

Напразно! Ремъкът отново го повали.

После Лола обърна коня си назад и го пришпори. Повлече с вързания за седлото й аркан омотания пленник, който риташе безпомощно с крака, гънеше тялото си като червей в безплоден опит да се отскубне някак си от коварния възел.

Най-близо до него се оказа Кнут — младежът, дето бе паднал при танца по веслата.

Ако поискаше, той би могъл да замахне с меча и да среже опънатото ласо. Ала не поиска. Направи се, че нищо не е видял. Защото не можеше да му прости — и затова, че го бе лишил от воинската плячка, още повече заради унижението. Най-първо заради унижението.

Доволството преля в сърцето му.

Това ли беше надменният, самоувереният доскоро предводител, който сега се тътрузеше по неравната почва ту по гръб, ту по лице, подмяташе се по издатините на пътя, отскачаше при всеки камък, при всяка къртичина, при всеки оголен корен?

Гърдите му бяха защитени от крепката броня, изкована от най-вещия железар в родината му, а главата — от добре пристегнатия с подбрадника шлем, та успя да ги опази. Иначе при това подхвърляне, при това тръшкане отдавна да се бяха изпотрошили костите му, отдавна да се бе преселил във Валхала.

Единствен Олаф съобрази. Всичко бе станало тъй бързо, тъй нечакано — сякаш не действителност, а мъчителен кошмар.

Той грабна лъка от застаналия до него воин, опъна тетивата и пусна стрелата, без да се прицелва.

Не успя да види дали бе улучил.

Ездачката не спря. Продължи да препуска…

Тъй срамно, тъй обидно!

Вождът, приятелят — тътрузен като мръсен вързоп! Отвлечен от тая бясна българка! Сякаш не оня непобедим воин, а…

Нямаше време да размисля.

Защото замислеше ли се много-много, нямаше да го види повече. Кой знае закъде го бе помъкнала тая? Та тя жена ли беше или зла вълшебница. А защо не — приело женски образ местно божество, разгневено от нахлулите във владенията му другоземци, срещу което бяха безсилни и заклинанията, и викингските им талисмани?

Пък нека да е и божество!

Най-важният закон е законът на приятелството! На кръвното братство! Заради кръвен брат всеки е длъжен да се пожертвува!

С грозен вик Олаф се втурна подир победителката, която препускаше към вътрешността на сушата, като надаваше бойните си български викове.

А живият й трофей, доскорошното страшилище за враговете, се влачеше подире й, жалък и безпомощен.

И кой знае дали още беше жив!

— След мен! — извика Олаф, развъртял секирата си. Ала забравил, че намерението им бе да се доберат по-скоро до брега, до спасителните кораби; забравил за приближаващата българска войска.

Викингите, кой по-рано, кой по-късно, проумели най-сетне, че станалото съвсем не е шега, се втурнаха подире му. Зарязваха плячката си — вече не им бе до нея, налагаше се да отървават вожда, което значеше честта си. А и себе си. Закъде викинги без конунг? И според тежината на снаряжението, според държеливостта си едни изпреварваха, други поизоставаха.

Колоната им се издължи, проточи се, изтъня. Бойният им ред се разбърка.

Тъй и не забелязаха кога се намъкнаха в теснината между двата хълма — стръмни, скалисти, обрасли с гъст шубрак.

Олаф вярваше, искаше му се да вярва, че бе улучил ездачката. Струваше му се, че бе видял перото на стрелата си в рамото й. При това по земята личаха отчетливо кървави капки. Но дали бяха нейни или от другаря му?

Ако тя бе ранена, не би издържала дълго. Рано или късно щеше да отмалее, да поспре. И преследвачите — макар и пешаци — да я догонят.

Да освободят вожда!

Ако ли е още жив…

Наистина, тя забави ход. Наистина, леко се наклони надясно. Политна.

Още малко! Щяха да я настигнат…

В тоя миг отгоре, през ровините, се срина цяла лавина камъни, едри и дребни, ръбести и валчести, заподскачаха все по-бързо и по-бързо и връхлетяха върху норманите, като помитаха всичко по своя път.

След това подире им се спуснаха и те, наподобили лавини — от ярост и желязо, стоялите в засада славяни.

Зафучаха, зачаткаха по ризници, по щитове и шлемове камъните на прашкарите, забръмчаха стрелите, запрелитаха метателните копия.

Тогава налетяха и тежковъоръжените пехотинци, проточили остри копия, развъртели мечове и брадви, скрити зад огромните си щитове вратници от дърво и опъната волска кожа. Те се врязаха в безредната тълпа на викингите и се вкопчиха в настървената ръкопашна схватка.

Още неопомнили се от изненадата, северяните чуха усилващия се конски тропот. И скоро отсреща, през тесния пролом, нахлу българската конница с развети по копията конски опашки, която като наводнение, все едно жив потоп от конски тела и копита, от размахани саби и копия, притисна и отпред безразсъдно намъкналите се в клопката варяги.

Викингите бяха слисани, заварени в безреда, притиснати от три страни като клещи, от които няма отърване. Ала не и уплашени. Всеки от тях сам, без заповед на вожд или отредник, подхвана боя. Без смут, без страх. Тъй както е свикнал да се сражава, готов да продаде скъпо живота си в очакване, че подир това ще го продължи по-честит от земния горе, сред валкириите, във Валхала.

Единствен Олаф отказа да се бие със славянина, който се изпречи насреща му. Отстъпи като страхливец, остави го на следващия викинг, а той продължи да тича напред.

Българката бе спряла коня си. И стоеше — все още не падаше, ала си личеше, че вече няма никакви сили: ни за битка, ни за бягство. От ръката й течеше кръв, а лицето й бе пребледняло, восъчно жълто…

Олаф се хвърли към нея.

14

Успял да се отскубне от вразите, едни от които опитваха с плуване да се доберат до брега, а други се мъчеха да запушат със сандъци, дрехи и кълчища пробойните на дракарите си, Рад Медуна отправи своята ладия към сушата.

Скоро килът удари в пясъчното дъно, заседна. А тъкмо такава беше и целта на жупана.

— Хопвай се! — заповяда той.

И всички наскачаха в плитчината. Той — последен. И нагазил до колене, тръгна пред тях. Излезе на сухо. Не ги остави да поизсушат подгизналите от водата одежди, не ги остави дори да ги поизцедят, ами на часа ги поведе към градището.

А дракара заряза, така олекнал без хората, да се подмята по вълните. Разчиташе на тях да го отнесат към подводните скали. Нямаше време той да го разпарчодисва.

Направил си бе сметката — всеки изваден от строя кораб означава осемдесетмина неприятели, които няма да избягат. Или, ако се сместят в оцелелите ладии — толкова по-малко място ще остане за роби.

Бързаше Рад. Припираше да прибере людете си в твърдината — хем тях да нагласи на сигурно, хем и те да помогнат на бранителите й, в случай че някой дръзне да я нападне.

Отде можеше да допусне горкият, че варягите вече бяха сварили да я завладеят, да я оплячкосат, да заробят тия, що не бяха избягали с Лола през тайния излаз и незагинали в сечта.

И дългът го теглеше нататък, суровият воински дълг, и друго — простото човешко безпокойство. Там, в крепостта, в спретнатия му дом го чакаше, трябваше да го чака неговата изгора. И се тревожеше за него. Навярно бе научила за плена му. А не знаеше, че той вече бе сполучил да се отърве.

Разбира се, тревожеше се, макар да вярваше в него, макар и да разправяше, че за Рад. Медуна няма неизпълнимо дело, че с всяка беда е годен да се справи.

Като героите багатури от българските предания, що стрела не ги лови, що меч не ги сече.

Трябваше да се прибере Рад — хем тя да не се безпокои повече заради него, хем и той да бъде край нея, да я брани. Война е това — само орисниците знаят как ще завърши.

Пътеката — тясна, оградена от драки и трънки — се виеше покрай рекичката, която неусетно се разширяваше, преливаше в застоялото прибрежие блато, обрасло с трънаци и папур, застлано със зелените блюда на водните лилии. Цветните им пъпки вече се подаваха над повърхността, разпукваха се бисер по белите им венчелистчета.

Когато спасилите се пленници минаваха по тая пътека, още не се бе разсъмнало съвсем. Наистина небето се посребряваше бързо, звездите гаснеха, ала долу, под нависналите шубраци, беше все още тъмно. Още по-тъмна изглеждаше водата под тръстиките, които сякаш растяха не във вода, а върху черна смола.

Отминала бе потайната доба, кога по света бродят зли сили. И изчезват, стопяват се при първи петли. Ала отде да знаеш дали някоя улисана в хорото самовила не е окъсняла? Та и те, пущините, една ли е, две ли са? Горски и речни, планински и полски — все хубавици! И колкото по-гиздави, толкова по-проклети. Ами мъжките духове: дъбравникът, водняникът, че и полският — слънчасникът? Другите беснуват нощем, той — денем. Тъкмо по пладне, най-вече в месец сърпен, кога най припича. Като с брадва посича жътварката, що си е белязал.

Отде да знаеш дали няма и други като него — ако не пладнешки, то поне утринни?

На туй отгоре и вампирите, нечистите мъртъвци: всякакви там самоубийци, удавници, препили пияници и вещери. Нали затуй, да не оживеят отново, да не се юрнат за пакост сред живите — да душат, да смучат кръв — баячите пронизват с колове труповете им? Да ги усмирят.

След варяжкия набег кой знае колко ли непогребани лежат сред подпаленото село? И вече са се превърнали в бродници, кръвници.

И дебнат подире им — ха, някой от дружината да изостане, та да се нахвърлят отгоре му. Пред много люде, пред дружина не смеят. Чакат самотник.

Ей затуй войскарите на Рад, божем все смелчаци в битките срещу живи врагове, при тая заплаха гледаха да бъдат по-близо, притискаха се един о друг.

Вляво, самотен сред поляната, стърчеше Змейовият дъб. В хралупата му, казват, се заселил змей седмоглавец. И със седем сърца, що нивга не се уморяват. Беше ли си сега дома? Спеше ли? Или още скитосваше из поля и гори да пресушава извори, да мори добитъка, да люби моми нелюбени?

За да го избиколят, нагазиха в рядката тиня, та, едва поизсъхнали, отново се намокриха до пояс.

Неусетно се развидели съвсем. Просветна небето, просветна водата, просветна и на душите им. На видело злите сили губят мощта си. Разлетяха са блатните птици, разкрякаха се с приближаването на Радовата дружина.

А това?

Медуна спря. Ослуша се.

Не се лъжеше. Отсреща, недалеч оттук, птиците също крякаха. Подплашени и те от нещо.

Какви ли бяха тия, що минаваха нататък?

Сам челяк не може ги уплаши така. Инак кряскат, инак летят при сам пътник.

Той заръча на Нено, що не се отделяше от него, да се изкатери на съседната топола.

И Нено видя.

Изхлузи се начаса. Зашепна уплашен:

— Варягите!

Решението за действие се зароди мигновено.

— В блатото! — повели жупанът. — Из тръстиката!

Нямаше защо да повтаря.

Тя беше стара-прастара тая славянска хитрост, предавана от бащи на чада, стара колкото самото им племе.

Всеки отрязва по едно кухо тръстиково стъбло и го захапва. После нагазва във водата, грабнал някой по-големичък камък за тежина, та да не изплува тялото му.

И скоро дружината се спотаи в плитководието, изчезна от поглед. Отгоре се подаваха само, незабележими сред истинската растителност, крайчетата на цевите, през които хората дишаха, невидими под водата.

Само Рад, окичил косата си с кичур тръстика, сегиз-тогиз подаваше глава над повърхността, само до очите, оглеждаше мигновено околността и тозчас се потопяваше.

Тоя път ги видя и той.

Вярно бе — варяги!

И те двайсетина души, подкарали стотина овързани пленници, българи и славяни, които все се озъртаха, все се дърпаха. Личеше, надяват се на нещо и гледат всякак да забавят поробителите си.

Сред тях — и боилът! Токту!

Рад изтръпна. Какво ли се бе случило, щом бяха заробили и него?

Де що има нашественици, първом жените отвличат. А жени нямаше. Къде ли бяха те?

Къде беше и Лола?

Едва сдържа порива си. Не скочи, не връхлетя начаса, а се потопи отново.

Сърцето бъхтеше полудяло, кръвта туптеше в главата му като чук.

Къде беше Лола?

Но изчака.

Когато викингите отминаха засадата му, той почука с камък отмъкнатия от дракара меч.

То беше знакът.

Славяните изскочиха от водата и се нахвърлиха върху неприятелите безшумно, размахали кой меч, кой брадва, кой чепата тояга. Сякаш не люде, а побеснели водни духове. Сякаш възкръснали удавници, окичени с водорасли и блатни треви.

Слисани, престорили им се наистина за водни духове, викингите се объркаха. Че кой друг, ако не дух, би могъл да се появи изневиделица от мочура? До преди миг нямаше нищо, само вода и тръстика, и изведнъж — толкоз войскари!

Харалд, старшият им, рече да ги подреди за боя. И той се боеше от зли сили, и той не се съмняваше, че съдбата го бе срещнала с такива. Ала нямаше право да отстъпи. Конунгът бе заповядал и той беше длъжен да изпълни заповедта. Даже с цената на живота си.

Нямаше спор, че трябва да плаща тая цена…

Пленниците съобразиха първи. Известна им бе тая бойна уловка, при това познаваха и нападащите славяни, най-вече предводителя им. Неговия ръст не можеха да сгрешат с друг.

И хукнаха назад. Някои от поробителите им понечиха да ги възпрат, ала бяха изблъскани от тях, съборени на земята, стъпкани.

Викингите се видяха заставени да приемат боя. Зачаткаха, зазвънтяха удрящите по шлемове, по брони и щитове мечове и секири, заехтяха недодяланите войнишки ругатни на разни езици, застенаха ранени.

Някои от славяните въпреки настървението на битката успяха да срежат връзките на повечето пленници, които тозчас награбиха оръжията на убитите и ранените, та се спуснаха и те да помагат на освободителите си. Другите, за които не достигна истинско оръжие, отчекнаха клони от дърветата и налетяха с тях.

Харалд съобрази. Най-ценният роб безспорно си оставаше боилът. Значи, каквото и да се случеше, само него не биваше да изтърве.

И той заряза полесражението. Хукна към морето, повлякъл с края на въжето вързания за китките на ръцете пленник.

Ала и Токту се беше досетил за същото. Нямаше друг начин да попречи. Единствен тоя. И той заби пети във влажната пръст в отчаян опит да забави, ако може и да спре похитителя.

И го спря.

Як беше българинът, сякаш сраснал със земята дъб.

Харалд разбра, че намерението му не ще се осъществи. А викингът не признава бойна неудача. Всеки, що се е изпречил насреща му, по-добре да се смята или роб, или мъртъв. След негов набег остава само леш.

И той се извърна назад с вдигнат меч.

Щом не ще роб, тогава да мре!

Токту, макар и безсилен, с вързани ръце, съвсем не се гласеше да мре така мърцина.

Той се наведе и се метна срещу врага с главата напред като бик. Уви, не сполучи. Викингът свари да отскочи овреме. Свикнал бе да пропуска покрай себе си ранения глиган, кога на лов го нападнеше с такава безразсъдна ярост.

Тъй го зърна Рад, додето сечеше с меча си ония, що се бяха одързостили да му се изпречат. И се втурна да помогне на боила, да го запази от насочения удар.

Изкрещя, сякаш изрева мечка. И Харалд се сепна. Ей това спаси Токту. Макар и с вързани ръце, пльоснал се в тинята, той успя да се претърколи настрана. И мечът вместо в гърлото му се заби в пръстта.

Боят изобилствува с изненади. Не стига личната: смелост, не стигат лична сила и пъргавина. Трябва и сполука. От една дребна случайност твърде често зависи животът.

Друг викинг, ранен, протегна крак и спъна Медуна, който, залитнал, изтърва оръжието си нейде сред търкалящите се в ръкопашната схватка бойци.

Къде време в тая бъркотия да го търси? Ако се заемеше да го търси, в туй време Харалд щеше да измъкне меча си и да го забие в тялото на Токту, който, така овързан, все не можеше да се изправи.

Рад се метна срещу убиеца с голи ръце. А то ръце ли бяха или мечи лапи? Прасна с пестник първия, който налетя със секира насреща му, и го простря на земята с раздробен череп; блъсна втория и той се килна назад, та разби главата си в попадналия зад него дънер.

Харалд схвана заплахата навреме. Замахна да го посрещне с меча. Но дали го смути видът на разгневения славянин или Рад успя да отскочи ловко, та замахът му не улучи?

Ей в този миг Рад Медуна стовари ръба на дланта си върху гръкляна му. Тая ръка бе трошила тухли и дъски, бе скъсала корабно въже — какво представляваше за нея някакъв човешки хрущял?

Главата на злополучния викинг клюмна върху строшения си гръбнак. Безжизненото му тяло рухна като подкосено на земята.

Жупанът не го погледна повече, а приклекна до Токту, сряза с кинжала си въжето на ръцете му, след което му помогна да се изправи.

Зарадван от избавлението си, избегнал робската участ и позора, а в същото време разочарован, че бе принуден да получи това избавление тъкмо от тогова, от когото най не искаше, и някак гузен заради вчерашното си деяние, без да благодари — де време за това — Токту грабна меча на Харалд и се хвърли в боя. Устните му бяха пресъхнали. Ех, да имаше мъничко кумис! То беше чудодейно, това подквасено кобилешко мляко, освежаваше, ободряваше. Истинска „жива вода“ от приказките. Ненапразно го наричаха „багатурско мляко“.

А жупанът, доволен от свършеното дело, се огледа и той за някакво оръжие. Ала като не видя нещо такова наоколо, хвана един ясенов младок, напъна се, изкорени го ведно със задържаната между корените пръст и налетя с него, превърнал го в огромен кривак.

Но късно. Битката привършваше.

Не бе останал жив нито един варяг…

15

Олаф съобрази в последния миг. Защо да си губи времето с българката? Ето я, тя сама, преди той да я бе докоснал, се свлече от коня на земята. Или мъртва или ранена…

По-важно си оставаше другото — да спаси конунга! Това е първата повеля за викинга — пожертвувал себе си, да спаси побратима, който е по-близък и от брат! Или пък да отмъсти, ако оня загине…

Той се отпусна на колене до него, сряза аркана, който го бе обезсилил. Избърса с длан кръвта отчелото му.

Наоколо сражението се разгаряше. Като разбеснели демони налитаха българи и славяни. Сякаш всички сили на злото си бяха дали среща тук, в тесния пролом.

Някога си, отколе-отколе, живеели йотуните — грозните исполини. После дошли боговете аси. И ги избили. От телата им създали Земята и Небето. А без тяхно знание от останките на йотуните се самозародили чудовищният вълк Фенрир, драконът Фафнир, мрачната богиня на смъртта Хел, пазачът на подземното й царство страшният пес Хармр.

Навярно и сега бяха пак те. Невидими за човешките очи, прикрити зад паплачта на враговете, може би предрешени като тях, те вилнееха в опиянение от пролятата кръв.

Българските ездачи се врязваха в галоп, блъскаха с бронираните гърди на конете си, газеха с копитата им, разкъсваха опитващите да се построят викингски редици и ги разпръскваха, за да ги оставят на извиращите от гористия хълм славяни да ги доубиват.

С ризници, с плътни брони или обшити с метални плочки кожуси, с конусовидни шлемове или островърхи калпаци, българите въртяха на всички посоки саби и секири, мушкаха с копия, косяха с бойните си сърпове. Ненужните им за ръкопашния бой двойноизвити лъкове стояха бездейни през рамената, а стрелите с перата нагоре — в пъстрите колчани.

Славяните пък в редици, рамо до рамо, напредваха със заплашителна упоритост — както кога газят плъзналите из посевите им скакалци. Стягаха обръча.

Олаф разбра. Успееха ли да затворят тоя гибелен обръч от живи тела и стоманени остриета, всичко щеше да бъде свършено.

Без никакъв изглед за спасение…

Не ги виждаше, но все му се струваше, че чува как над множеството прелитаха чаровните валкирии, всяка от тях търсеща паднал герой, за да отнесе душата му горе, във Валхала, за безконечното блаженство, за вечно редуващите се пиршества и битки.

Изглежда, твърде много работа, много грижи очакваха днес валкириите — безброй загинали герои трябваше да утешават с ласките си.

Той не знаеше дали още бе жив побратимът му или някоя небесна девица, най-личната, що подхожда на храбрец като него, вече отнасяше душата му към палата на Один.

Но дали жив или мъртъв, Олаф беше длъжен да го измъкне от коварната клопка. Жив — да го лекува, мъртъв — да го погребе, както се полага на викинг, още повече на конунг.

След първия смут варягите се окопитваха, заемаха местата си в нещо подобно на военен строй, ако не друго, опитваха поне събрани на двойки да пазят взаимно гърбовете си. Вече дотичваха позакъснелите в гонитбата бойци, а те — по-стари наистина, по-бавни, затова пък с по-богат боен опит, попълваха опразнените редици, даваха пример на по-младите, образуваха ядрото, около което се сплотяваха оцелелите, та да окажат по-дълготрайна съпротива.

Олаф съобрази начаса. Напред — невъзможно! Ала назад, откъдето бяха дошли, все още имаше пролука.

Натам трябваше да измъкне конунга!

Лекарството на билкаря от крепостта изглеждаше чудодейно. Или пък викингската воля за живот бе тъй извънмерна. Не мислеше за раната си, мислеше само за едно. И тая единствена мисъл, подчинила цялото му същество, му вдъхваше неподозирани сили и издръжливост. Да спаси побратима!

Той пое тежкото отпуснато тяло, намъкна се под него, надигна го на гръб. И го понесе назад. Там нейде трябваше да бъде и знахарят, който сега оставаше единствената му надежда.

Не го чу, повече усети по трепването на гърдите, че конунгът му говори нещо. Отново го положи на земята.

— Оная… — шепнеше Ерик. — Вещицата… Споменаваше българката.

За нея се сети и Олаф.

— Кнут! — подвикна той на озовалия се до него младеж. — Дотрепи оная кучка!

Кнут се спусна нататък. Гледаше да покаже усърдие.

— Недей! — възпря го Ерик. — Жива… я искам.

Баян, конярчето, не се отделяше от бранниците.

В залисията той пръв видя как се строполи на земята жупанката. И без да се замисля, търти към нея посред сражаващите се. Достигна я, с мъка я вдигна и положи напреки по корем върху седлото, а той се хопна отзаде й, готов да препусне с нея вън от бойното поле.

Не успя.

Кнут вече бе зад него. Разбрал, че не може да го спре по друг начин, той отново сряза с меча сухожилията на коня, който тутакси рухна обезсилен на земята.

Баян се преметна надолу, прасна главата си в един оголен дървесен корен, повече не мръдна.

Зад подредените защитници, които притъпяваха устрема на българите и даваха възможност за отстъпление в някакъв ред, четирима по-леко ранени варяги поеха Белязания на ръце, а след тях Олаф повлече за косата омаломощената от изтеклата кръв пленница.

И изръмжа злобно:

— Нямам кон, затуй така ще те тътрузя!

После, поел задачата на предводител, се провикна:

— Кнут, слушай! Поведи ти хората! И отстъпвай’ в ред! До изхода от пролома. Там спри. Задръж оная: паплач! Додето изтикаме дракарите в морето.

Кнут се втурна сред сражаващите се да изпълни новата повеля.

А Белязания, без да вижда нищо друго — ни кървавото сражение, ни своите рани — само шепнеше през пресъхналите си устни:

— Ще отмъстя!… За позора… Жива ми трябваш… Да омилостивиш Один… Да измиеш позора ми…

Оказа се, че изтеглянето не бе тъй лесно. Защото край тях пищяха освирепели стрелите и камъните на прашкарите, защото кажи-речи от всеки шубрак изскачаха нови и нови пълчища, дебнали досега славяни. И отрядът с ранения конунг трябваше да си проправя път с люти битки.

Паднаха пронизани, очакващи валкириите си, двама от носачите. Замениха ги други. И ускориха ход. Колкото още можеха да издържат мускулите им, колкото позволяваха извиращите иззад драките неприятели.

Малкият отряд оредя съвсем.

Ала не спря. Здравите и ранените, които още можеха да вървят, най-сетне се измъкнаха от теснината.

Там ги пресрещна охраната, оставена да пази плячката. С пленения Василий.

Още отдалеч Олаф се провикна:

— Лечителят! Къде е лечителят?

Заозъртаха се — нямаше го.

В суматохата той се бе шмугнал в храсталака. Нали уж не го смятаха роб, нали не бяха го вързали?

Стар беше Василий, не му се напускаше родната земя — доскоро тракийска, после славянска, а сега българска — не му се щеше да го за мъкнат кой знае къде тия диви грабители.

Затуй бе опитал да побегне, та да си остане тук, в страната на прадедите, та и прахът му да почива в същата пръст.

Ала нозете му нямаха някогашната крепкост. Варягите го видяха като прекосяваше в старешки бяг малката поляна и го догониха.

Ерик Белязания го посрещна с шепот:

— Дай!… От магията… Дето оправи Олаф…

Василий не излъга, каза си самата истина:

— Тя свърши, другоземецо! А друга нямам… Ако щеш, пусни ме да ида в твърдината, да сваря нова билка!

— Ти чуваш ли се какви ги плещиш! — сопна се Олаф. — Да те пуснем! Та да не те видим повече…

И смръщи вежди:

— Цери ни така, с туй, дето ти е под ръка! Василий отвърна:

— Аз сам си знам какво съм длъжен… „Болните изцерявай, страдащите утешавай!“ Той извади от торбата си комат хляб, на вид плесенясал, омотан в някаква паяжина. Откърши и натика два къшея в раните на Белязания, като не спираше да си мърмори: „Недейте тъпка поясите си нито със злато, нито със сребро“.

— Какво бръщолевиш? — сопна се Ерик.

— Че какво ли? Проклинам человеческата алчност, праизвора на всяка злочестина във всемира…

Тогаз зърна българката. Без да рече нищо друго, той пристъпи, та приклекна до нея. Извади счупената стрела, а тя в туй време не издаде ни стон, после напъха и в нейната рана късче от същия хляб. Превърза я с отдрано парцалче от ризата си.

— Ако ли имаш две кошули, отдай едната на ближния! Ако ли ти е останала само една, дай поне ръкава й…

Ерик се насили да му изкрещи:

— Зарежи я, бре! Не ни бави заради нея! Тя и без туй е осъдена…

— Че кой я е осъдил, чужбинецо?

— Аз, кой мислиш?

Старецът проговори тихо, повече на себе си: „Недейте съди, за да не бъдете съдени!“ Християнските му поучения не намираха тук почва да покълнат. Двама варяги го докопаха за ръцете и повлякоха подир сглобената набързо носилка за ранения им предводител.

А други двама вдигнаха Лола на крака и я подкараха, все едно повлякоха я с останалите.

Прекият друм към морето, през теснината, все още препречваше сражаващата се рат. Не им оставаше друг избор. Поеха наляво, по пътечката, що криволеше по билото на по-ниския хълм. Да заобиколят полесражението, да се доберат как да е до брега. Само дано дотогава другарите им с Кнут начело успеят да възпрат бесния напор на българите и славяните.

Василий не опита да се съпротивлява. Виждаше, нямаше смисъл — вардеха го добре.

Само си шепнеше равно, безучастно, като черковно пение: „Има последни, кои ще бъдат първи; има първи, кои ще станат последни.“ И се прекръсти:

— Да бъде волята ти, господи!

16

Слънцето се бе надигнало високо. И пареше прежуряше. Не бе на добро такова прежуряне. На буря намирисваше. Като вчерашната. Ако не и по-люта. Вчера някои ниви само полегнаха. Ами ако налетеше градушка? „Град глад не прави“ — такава беше поговорката. Ала „тежко томува, когото удари.“ За войскарите все ще се намери. От ханското, а ханското нивга се не губи. Що ще правят ония, простите селяци, дето са орали и сели, дето са длъжни да дават за ханското, а не да чакат от него?

Наоколо сред обгорелите и изкоренени горички се жълтееха напълно узрели ниви, люлееха се като развълнувани езерца от стопено злато. Другаде върху стърнищата лежаха подредените като войници кръстци. Съвсем малко стопани бяха сварили да откарат родитбата си на гумната. А колцина ли бяха насипали в изкопаните в земята житници овършаното зърно? По хълмовете и билата, върху окосените ливади се виждаха копите сено като исполински калпаци, някои от тях разхвърляни от вчерашната буря. И още неприбрани. Та кой ли щеше да ги прибира сега, да пази някакво си сено, когато не бяха опазили селището си, имането си, свободата и живота си? Когато и самият болярин не бе увардил твърдината си.

По небето откъм запад прииждаха на рояци, на рояци подобни на куки перести облачета, които неусетно се разтваряха в синевата, закривайки я под тънко прозрачно було. В маранята нейде далече-далече се мержелееше крепостта, в която все още димяха пожарищата. И димът им вместо нагоре се стелеше по земята. А лястовиците, ще речеш, полудели и те, се стрелкаха толкова ниско над тревите, като че ли се хлъзгаха по тях.

Рад и Токту бързаха към твърдината, следвани от малобройната си дружина.

И пътем боилът разправи надве-натри що се бе случило. И за коварството на варягите, и за своята гламавщина. Нищо не потули. И за това как Лола отвела жените и дечурлигата през скришния излаз. За грабежа, за огъня, за кървавата сеч.

— Че тогаз закъде сме хукнали ние с теб? — запря се жупанът.

— Как закъде? Нали подадох знак с пушек на боила Баян? Та да го срещнем.

А една мисъл не му даваше мира. Водител, що не е кадърен да открие преструвката на врага, не е за водител: ни за хан, ни за багаин. Това значи, че Тангра е вдигнал от него десница. А тогава и ханът я вдига…

Рад подметна, дано го поуспокои. Успокояваше другите, докато той самият се нуждаеше от същото повече от тях.

— И боилът, и жупанът са челяци — рече. — Всеки греши. Те, боговете де, са се объркали, че що остава за людете?

— При вашите богове бива — натърти Токту. — Нали са много? Един сбърка, друг го оправи. При християните също. Сатанаил провожда бедите, Христос ги разпъжда. Сал нашият бог, българският бог, не греши. Защото е единствен, единствена истина. Той дарява заслужилите, той наказва недостойните.

Един от славяните се ослуша:

— Гълчава някаква пак чувам! Дружината спря.

Рад потвърди:

— Бран ще да е! Нейде откъм пролома.

Загледаха се нататък.

И Токту видя. Орлов беше погледът му, нали затуй орлово перо бе забучил на шлема си?

— Търчат някакви… Пешаци ми изглеждат… Гонят ги конници. Види се, българи и поганци… Баян ще да е дошъл на помощ…

И се разбърза:

— По-живо!

Като видяха изскочилите отстрани славяни, без да допускат колко малко са на брой, оттеглящите се варяги, разбити, пръснати в безреда, ранени, уплашени, изтървали в бягството оръжията си, хукнаха презглава към морето, към ладиите, които се надяваха да намерят там, стъкмени за отплаване.

Бойците на Токту и Рад пребиха тия, които свариха да настигнат, и продължиха към полесражението, подканвани от жупана, комуто се искаше да литне, та час по-скоро да научи участта на изгората си.

Ето, срещнаха първите ездачи, препуснали подир отстъпващите нашественици.

Ето и боила Баян!

Ала той не ги забеляза, разпален от стръвната гонитба. Продължи да препуска и да сече наляво и надясно.

Не им се удаде да спрат и никого от българите, освирепели пред близката победа.

Препречиха пътя на един от тичащите подир конницата славянин. И Рад пръв го запита онова, що му бе легнало на сърцето.

— Де е невестата ми? Лола, българката Лола… И — боецът, едва сдържащ се на място, тъкмо когато боят се превръща в плячкаджийство, заразправя от кратко по-кратко:

— Тя… Докара жените в твърдината на Баян… После, подмами поганците… Вкара ги в засадата… Тя ни дари победата…

— А сега къде е? — не се стърпя Медуиа. — Сега де е?

— Отде да знам? — вдигна рамене славянинът.

И хукна подир другите. Не му се щеше да изпусне дела си. Ако не нещо по-ценно, то — някоя здрава ризница, някой лъскав шлем. Вместо неговия прост кожух и обшит с железни пластинки калпак.

В туй време Токту гледаше нагоре, където се виеше с разперени криле орел.

— Видиш ли го? Икуш, що отнася при Тангра душите на храбреците.

И сведе глава:

— Щеше да отнесе и моята. А сега… Тангра не търпи кекавите. И глупците като мен. Няма нужда от таквиз при себе си… Не ми дари той смъртта на багатура — отвърна се от мен…

Наоколо — гора, поляни, друм — всичко застлано с трупове. Мъртви и ранени, едни замлъкнали навеки, други простенващи от болки. Най-много, то се знае — варяги, ала и славяни, и българи. Един до друг, един връз друг — все едно прегърнати. Равни, беззлобни в смъртта си, примирени.

Рад бе жадувал за война, за опиянението от боя, където можеше да покаже юначеството си. Ала това, що видя, го потресе — онова, що остава след юначеството: кръв, трупове, гнусота. Идеше му да се запилее начаса от тая кланица, ако не беше Лола.

Заради нея обхождаше сега бранното поле, заглеждаше се във всеки мъртвец, обръщаше да види лицата и на падналите по очи.

Все по-тревожно!

Токту положи ръка на рамото му:

— В злочестината се ражда дружбата.

Рад беше толкова зает със своята грижа, та не се и замисли какво ли искаше да му каже с тая древна поговорка боилът.

Тогава дочу, че някой го вика:

— Жупане… Жупане…

Обърна се. И видя малкия Баян, който опитваше да се надигне от земята. Не се бе убил, само бе изгубил съзнание. И сега отново се бе свестил.

— Какво има? — рече Медуна.

— Жупанката… Отвлякоха я варягите… За косата я влачеха…

Сърцето на Рад заби учестено:

— Накъде я отвлякоха? Думай, бързо!

— Към брега! — отвърна момчето и посочи с ръка.

Двамата предводители хукнаха нататък: жупанът заради Лола, Токту — смазан от чувството за тежка виновност, жадуващ да я изкупи с боен подвиг. Поне това, което той считаше за вина.

С бойни подвизи българинът печели чест и слава, с бойни подвизи измива безчестието.

Облачното було се бе разсеяло, изместено от огромни купести облаци, които набъбваха, набъбваха като кипнало мляко, заприличали на извайвани от великан великански кули. Върховете им се разперваха като затрупани от сняг стрехи, а основите им лягаха ниско над земята. И оттам се понасяха разкъсани черни облачета, като налитащи змейове.

Ясно, приближаваше пак буря! Страшна буря!

17

Викингите съвсем не изглеждаха овци, съвсем не се гласяха да мрат мърцина. В пролома българите ги бяха издебнали с измама, затова успяха да ги разбият. Всъщност това значи то бойното умение — да надхитриш противника, та да го поразиш там, където най не очаква.

Достигнали крайбрежието, макар и с ранен, безпомощен конунг, под заповедите на Олаф, те успяха да се съединят отново, да построят нов боен ред, в който да попълнят опразнените места на ония, които сега летяха към Один, и да се възправят срещу преследвачите си.

И понеже знаеха законите на отбраната, както и тия на настъплението, завардиха подстъпите, тесните коловози и ровини, що водеха по стръмния откъс от равнината към морето. Конници можеха да минат само оттам. И то поединично — чудесен прицел за причакващите ги стрелци.

Целта им бе да забавят българите. Не много, само толкова, колкото бе потребно на техните другари да избутат във водата изкараните на сухо кораби. Та после всички да наскачат в тях и да отплават в морето.

Морето — все едно роден дом. Морето — това е „щастливото място“, това е „сребърната огърлица на земята“. То щеше и днес да ги избави от яростта на тоя бесен народ.

Сега пък българите се озоваха в неизгодно положение. В гонитбата, в стремежа всеки да излезе напред, се бяха разпръснали, накъсали строя си. Пресрещнати от настръхналите копия на варяжките редици и градушката на стрелите им, те запрепускаха напред-назад покрай стръмния бряг.

Ерик Белязания остана на сушата — като истински вожд, дори ранен, да изчака бойците си, та ведно с тях последен да се качи на своята ладия.

Пък не само за това. И за друго — за разплатата!

Жадуваше за разплата.

Тая омразна вещица, тая бясна българка, която го направи посмешище пред племето му, която го покри с вечен срам, трябваше да получи заслуженото!

Один беше разгневен, Один жадуваше да бъде омилостивен!

А боговете се омилостивяват с жертви. С кървави жертвоприношения.

Ей това целеше да постигне Ерик: и милост от боговете, и лично отмъщение.

Тялото му бе обезсилено, проснато в носилката, ала волята му, жаждата му за възмездие, злобата му оставаха прежните.

Едва укротяваше яростта си, едва сдържаше напиращата стръв за убийство. Отмъщението му щеше да бъде величествено, да подобава на сана му!

Такъв е обичаят, завещан от деди и прадеди. Изкараните на сухо дракари се избутват обратно в морето по наредените под тях дървесни трупи. Но за да се хлъзгат те по-плавно, да’ достигнат водата по-скоро, плазовете трябва да бъдат смазани. А няма по-добра смазка от месото и кръвта на наредените между тях живи пленници.

Той понадигна с усилия ръка:

— Олаф!

Побратимът му се наведе над него.

— Олаф… И българката… Там, между плазовете… Най-личната жертва…

И сгърчи устни в зла, измъчена усмивка:

— Боговете ще останат задоволени…

Горе, на височината, битката продължаваше. Конниците все не успяваха да разкъсат отбраната на пътеките, а откосът беше тъй стръмен, че никое животно не би се престрашило да се спусне по него. И то с ездач.

Имаше време.

Знахарят Василий, докаран с другите, стоеше най-отзад, забравен.

— Прости им, господи! — мълвеше тихо той. — Защото те не знаят какво вършат.

Толкова кръв, толкова горест!

И то защо?

За няколко златни дрънкулки, за няколко роба. А варягите, казват, нямали нужда от роби. Тя, земята им не стигала за тях — нали затуй скитат по света! — та камо ли и за роби?

Слушаше ги как се наговаряха на своя неразбираем език. Като неми. И чакаше.

Какво ли чакаше?

Пред него морето отново се разлудуваше. По повърхността му, посивяла като плетена ризница, под притъмнялото небе, набръчкана безредно от усилващия се вихър, заподскачваха бели гребенчета все по-често, все по-близо едно до друго. Прибоят нарастваше, отдръпваше се по-навътре, към дълбините, — боботеше, пенеше се, водните езици при всеки плисък пролазваха все по-нагоре по пясъка, обливаха плазовете и клиновете, що подпираха дракарите.

Тогава Василий видя нещо, което отначало само го озадачи. Но сетне, догадил се какво всъщност предстои, потрепера. От гняв и погнуса.

Господи, Всеопростителю! Прости им!

Но как да им прости? То беше тъй гнусно, тъй безчовечно!

Добре де! Бият се людете, погубват се. В бой се погубват и други живи твари. Но това — да убиваш вързан, беззащитен человек — дори зверовете се гнусят от такова деяние. Когато кучето свие опашка, по-силният пес се укротява. Когато вълкът подложи врата си, другият също го оставя на мира.

Защо само при людете?

Викингите сграбчиха омотаните с въжета роби и ги отмъкнаха до изкараните на сухо дракари. Наблъскаха ги по гръб сред плазовете, по които щяха да избутат ладиите си.

А за да стигнат до водата, те трябваше… Трябваше да преминат и над обречените жертви, да размажат телата им…

Господи, Всеблаги! Щеш ли прости и това?

Накрая грабнаха и Лола, болярката.

Изправиха я пред носилката.

Ерик Белязания опита да се поизправи на лакти.

— Вещице! — изхриптя той на гръцки. — Ти, дето ме опозори! Пред целия род, пред потомството… Сега ще ми платиш… Ти, с твоята смърт… Ще измиеш безчестието ми…

И се обърна към пазачите и!

— Под киля… На моя дракар…

Да знае как се влачи подир коня един викинг. Отмъкнаха я начаса, натикаха я сред трупите, точно под извития нагоре форщевен, под вирнатата озъбена Драконова глава, току-що поставена на мястото й.

— Не убивай! — шепнеше си Василий с пресъхнали устни. — Не убивай!

Человекът е станал человек, когато е научил тая божа заповед.

А защо я престъпва тъй често?

И кога погубват теб, кога погубват ближния ти — и тогава ли?

Има още нещо в Светото писание: „Око за око, зъб за зъб“. Което той досега все отказваше да признае.

Человек ли е всъщност оня, дето не изпълнява първата божа заповед?

Или звяр?

А няма в Писанието забрана за изтребване на зверовете.

Господи, прости!

Не тям, а нему! Прости това, което той щеше да извърши!

Василий се приведе над ранения.

— Чужбинецо — рече той е треперещ глас. Не умееше да лъже, а се налагаше. — Имам още едно биле, вълшебно биле. Вардех го за мене си. Ще ти го харижа. Да те изцеря начаса… Ала — имам условие…

— Казвай де! — не изтрая Ерик.

— Мен да пуснеш на воля!

— Туй ли било то? Че върви бе, върви, където ти видят очите!… Само дай цяра! Да стана, да се развъртя… Та да видят…

Василий наистина го пазеше за себе си, пришито в ризата му. Надявал се бе, че не ще му дотрябва. Приготвил го бе отдавна, по време на гоненията срещу християните. При мъченията изказваш всичко. Даже и онова, що не знаеш. А Василий знаеше премного, познаваше цялото христово паство по крайбрежието.

Проговереше ли той при разпит, нямаше да оцелее ни брат, ни сестра: Ей заради това, да не попадне при мъчителите, да не издаде нещо и неговата слаба плът, беше си приготвил отровата. От най-ядовитите билки и гъби.

Отскоро беше друго. Търпеше всички вери сегашният ювиги хан. Недоволните българи вече шушукаха, че се тъкми да се отметне от Тангра. Говореха така и за него, и за сина му Борис. Че ромейският живот, ромейският разкош, ромейките са им замаяли главите.

По някое време бе сметнал излишна тая отрова Василий. И все се канеше да я изхвърли, ала му бе жал за животинката — я куче, я прасе, — която ще я намери.

Оказа се, че не била излишна.

Той отпра пришитата кръпка на ризата и извади черното хапче.

— Глътни го наведнъж! — настоя. — Иначе горчи. Едва сдържащ нетърпението си, уверен в церителната мощ на знахаря, конунгът лапна отровата.

— Господи, помилуй! — зашепна, смазан от угризения, Василий. — Или прати огън да ме изпепели! Клетва съм се клел да възвръщам живот, не да отнемам… Не устоях, Человеколюбецо… Слаб излязох, не устоях пред страданието на ближния…

И тръгна по пътеката нагоре, неспиран от никого.

А Ерик, поддал се на внушението, че трябва да му стане по-добре, дори понечи да слезе от носилката. Приготви се да изрече повелята си. Тогава подредените до дракарите бойци щяха да ги избутат надолу, по плазовете… И по телата на пленниците…

Чакаха само неговата заповед.

А той се забави. Не я изрече.

Усетил, че нещо го стяга за гърлото, че въздухът не му достига, конунгът вдигна ръка към сърцето си. Очите му се окръглиха. Той понечи да каже нещо, може би — съдбоносната дума.

Не успя. От устата му, ведно с бликналата пяна, излезе някакво неразбираемо хърхорене.

Ерик Белязания се тръшна възнак в носилката.

С изцъклени очи.

Олаф се спусна към него потресен.

Но тозчас се изправи — вече бе излишна всяка човешка помощ.

Викингите сега очакваха неговите заповеди.

И той изкрещя:

— Бутай!

Бойците изпънаха мускулести снаги. И ладиите бавно поеха по гредите.

В тоя миг налетяха славяните. В гонитбата бяха изостанали доста зад българите ездачи. Но вече ги бяха настигнали. За тях откосът на брега не представляваше такова препятствие, каквото беше за конете. Те се спуснаха надолу по гръб, по корем, премятаха се, падаха, ставаха.

Варягите зарязаха дракарите си. Нямаха време да ги изтикат докрай. А хукнаха към морето, нагазиха в него, заплуваха към най-близките ладии и лодки.

Олаф отново трябваше да спасява побратима си тоя път, уви — трупа му!

Грабна го и с него се хвърли във водата.

Забравил, пленниците, забравил и Лола.

А тя, вързана, захвърлена по гръб, гледаше с ужас бавно приближаващия кил. Вярно, тия що бутаха, бяха избягали, но даденият начален тласък продължаваше да движи дракара. И той, без човешка помощ, само поради наклона и хлъзгавината на мокрите греди, бавно се свличаше напред.

Бавно, но неотклонно…

Тежкият дървен кил пъплеше към обречената жертва, драконовата му глава се зъбеше отгоре в жестока усмивка. Сякаш се наслаждаваше на удължаваната й предсмъртна мъка. Лола изкрещя…

18

Рад Медуна и Токту дотичаха с първите славяни на брега, преди още да са се изтеглили варягите. И се хвърлиха в боя. Всъщност вече не и бой, а просто клане.

Страшните викинги, що вдъхваха ужас на цял свят, бяха срещнали по-страшни от тях противници. И бягаха, обезумели. Обладани от един порив — по-скоро да се доберат до корабите си, да вдигнат котвите, да опънат платната, да натиснат веслата. И да се махат, къде да е, само по-далеч от това свирепо племе.

Целта на боила и жупана беше обща — да отрежат пътя за отстъпление на поганците, та да отърват робите.

И Лола — то се знае.

Но къде се дяваха робите?

Дали ония вече ги бяха отвлекли?

Чак тогава ги зърнаха натръшкани между плазовете на изоставените дракари.

Сметнаха, че за тях сега няма опасност, затова продължиха да догонват разбитите врагове не само на сушата, ами и във водата — докъдето можеха да ги достигнат.

Случайно Рад дочу някакъв писък.

Трепна.

Женски писък! И тъй познат!

Втурна се нататък.

И видя.

Видя огромната ладия, която се хлъзгаше все още бавно, но вече ускоряваща хода си, по наредените върху пясъка трупи.

И Лола! Сред трупите, тъкмо там, където щеше да премине огромният дървен кил.

Оставаха още два лакътя — не повече!

Що да стори?

Рад не бе свикнал да мисли много-много. Той действуваше. Сега — също. Хвърли се, та подпря с рамо сякаш оживялата дървена грамада. Заби крака в пясъка напъна цялото си тяло.

То беше меча сила.

Усети, че корабът позабави ход. Уви! Не спря съвсем. Продължи. Продължи да го изтиква едва доловимо на пръв поглед, но го изтикваше. Напредваше.

Мечата му сила не бе достатъчна.

И Рад се обърна бързо, та подложи вместо рамото гърба си.

Усети как краката му потъват в пясъка — до глезените, до коленете…

А непосилният товар не спираше да наваля върху плещите му.

Тогава видя, че и Токту подлага гръб до него.

Не му беше до размисъл, до учудване.

Боил — господар, пък подпира ладия като роб гребец.

Видя също как и неговите мишци се опънаха. Като бичета, кога напират да измъкнат от калта затъналата кола.

Не стигаха… Не стигаха силите на двамината, колкото яки и да са, там, дето бяха потребни четиридесети на.

Боилът изкрещя на притичващите пешаци. Изкрещя го по славянски, забравил господарските си слова, че те са длъжни да говорят на неговия, господарския език:

— Тук бре! Помагайте!

Имаше предание, старовремско, отколешно. Хан ювиги Кубрат показал сноп пръчки на синовете си. За да им посочи на какво е годна сплотеността.

Ала гълчавата на битката ли беше такава, че не го чуваха, или не проумяваха защо тия двамата са се подпрели на ладията?

Никой не се отзова на повика му.

Рад се обърна към боила:

— Аз ще задържам! А ти… Ти издърпай Лола!

Превариха ги двете момчета, Баян и Нено, успели да ги догонят в боя. Без да му мислят много, те грабнаха обречената пленница и я изтеглиха настрана. Развързаха я начаса.

Токту се провикна доволен:

— Юначаги! Да знаете… Воини ще ви направя…

В този миг случайно пусната стрела откъм отплаващите кораби профуча злобно и се впи във врата му, там, в трапчинката над ключицата, откъдето при навеждането се бе свлякла ризницата му.

Той се изправи с отпуснати ръце.

Дори не опита да извади острието й. Не опита да спре кръвта, която бликаше от раната на равни ускорени тласъци.

И странно, не ужас, почуда се четеше в гледните му. Дори нещо повече — колкото и нелепо. И доволство! Неизречено ликуване! Само за миг… После коленете му се подкосиха. И той се строполи възнак на земята, редом с Лола, която тутакси коленичи до него, най-сетне успяла да дойде на себе си след зловещото преживяване. Рад отскочи от дракара, който продължи да се плъзга, освободен от живата си спирачка, но оставен без подпора, взе да се наклонява и изведнъж се сгромоляса с трясък на едната си страна, начупвайки мачти и весла.

До боила приклекна и жупанът. Опитен воин, той прецени начаса. Тук и знахарят Василий нямаше да помогне, тук земен лечител беше безсилен.

Токту зашепна нещо през клокочещите между посинелите му устни кървави мехури. Какво ли искаше да каже? Рад се приведе още по-ниско над главата му. И чу:

— Виждам… Икуш… Орела на Тангра… Сякаш се усмихваше. Не мъка, а отрада звучеше в притихващия му глас:

— Тангра… ми прости… Вика ме…

И млъкна.

Рад и Лола като че усетиха полъха от невидимите крила на божествения орел, който отнасяше душата на боила към вечното блаженство.

Едва сега забелязаха, че бурята отново се бе развилняла. Черно бухнало наметало бе закрило света: и сушата, и водата. Вятърът пищеше, трещеше, кършеше клони, преобръщаше кръстци и снопи, разпиляваше копите сено. И надигаше все по-високи и по-разпенени вълни в морето, които подмятаха оцелелите дракари, претъпкани с бягащите от безпощадната сеч довчера непобедими викинги. Ниско над белите гребени, ведно със стрелкащите се буревестници, прелитаха раздърпани черни облаци като подплашено стадо дракони, които плюеха мълнии — мълния след мълния, вече слети в общо непрекъснато сияние, зарево на гигантски пожар. И грохот. Грозен, оглушителен.

Българи и славяни, сближени след още едно общо изпитание и след още една обща победа, стояха на брега — радостни, тържествуващи като всички победители.

И печални.

Не заради разграбените и опожарени домове — щяха да си съградят нови — а заради онези, които вече нямаше да се завърнат. Заради братя, синове, бащи, другари — паднали в битката. Заради жените, сестрите, децата — невинно погинали при вражите изстъпления.

Вдигнат върху няколко щита, понесен обратно към аула му, трупът на Токту сякаш тържествуваше ведно с живите при безредното отстъпление на нашествениците.

А това?

На един изостанал дракар пламна огън, разгоря се, обхвана целия борд, мачтата, платното. И скоро се превърна в огромна клада, разлюляна от все по-надигащите се вълни, които бързаха към брега, налитаха с бясна ярост срещу скалите и премятаха в плитчините телата на убитите и удавниците.

Нито българите, нито славяните разбираха какво става на тоя кораб. И наистина, отде ли можеха да предположат, че присъствуваха на последната почит, която норманите отдаваха на своя загинал конунг.

Това беше то — викингското огнено погребение. Мъртвият вожд се отправяше към небето върху пламъците на подпаления му кораб. Сред морето, където в бойни подвизи бе прекарал живота си, където и прахът му щеше да получи вечния си покой.

Бурята се усилваше. Множеството на брега едва устояваше срещу поривите й. Заплющя и дъждът — и то не дъжд, а литнали водоравно, шибащи до болка водни потоци.

По земята рукнаха други потоци — мътни, червени от кал и кръв.

Кръвта на българи и славяни, отново смесена в общата беда, попиваше в пръстта, върху която Тангра и Перун бяха отредили да останат завинаги.

А светкавиците, все по-чести, все по-ослепителни и оглушителни, цепеха небето. Ще речеш, не само горящият кораб ковчег на Ерик Белязания, а целият свят пламтеше.

Следваха отстъпващите варяги.

Один и Тор, опозорените от разгрома им богове, ги обсипваха с огнените си хули заради срамното им бягство.

Ала българите не се съмняваха, не се съмняваха и славяните. Не бяха Один и Тор, а — Тангра и Перун, закрилниците на храбреците, подали си дружно десници, които от небесните висини помагаха на своя народ.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3419

Издание:

Петър Бобев. Позорът на Один

Рецензенти: Христо Бояджиев и Цветан Северски

Редактор: Теньо Тончев

Художник: Валентин Голешев

Художествен редактор: Гичо Гичев

Технически редактор: Цветанка Николова

Коректор: Бойка Върбанова

Печатница на Военното издателство, 1984

Content

Петър Бобев
Позорът на Один

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Информация за текста