Флеґґ Фенні

Смажені зелені помідори в кафе «Зупинка»

Фенні Флеґґ

Смажені зелені помідори в кафе «Зупинка»

Томмі Томпсону

Подяка

Я хотіла б висловити подяку людям, чиї заохочення і підтримка були для мене безцінними протягом написання цієї книги: передусім моєму агенту Венді Вейл, яка ніколи не втрачала віри; моєму видавцеві Сему Вогену за турботу й увагу, які він мені приділяв та який змушував мене сміятися навіть під час переписування тексту; і Марті Левін, моєму першому другові у видавництві «Рендом Хаус». Дякую Ґлорії Сафієр, Ліз Гок, Марґарет Кафареллі, Енн Говард Бейлі, Джулі Флоренс, Джеймсу «Татусеві» Гетчеру, доктору Джону Ніксону, Джеррі Ганна, Джею Сойєру та Френку Селфу. Дякую агентству «Де Томас, Бобо енд Ассошіейтс» за те, що залишалися зі мною в скрутні часи. Дякую Барнабі та Мері Конрад і Асоціації письменників Санта-Барбари, Джо Рою і Бірмінгемській публічній бібліотеці, Джеффу Нореллу з Бірмінгемського Південного коледжу, Енн Гарві та Джону Локу з видавництва «Оксмур Хаус Паблішинґ». Щира подяка моїй машиністці та першій помічниці Лізі МакДональд і її донечці Джессаї за те, що поводилася тихо й дивилася «Вулицю Сезам», доки ми з її мамою працювали. І моя особиста подяка всім милим мешканцям Алабами, колишнім і теперішнім. Моєму Серцю. Моєму Дому.

*****

Я можу сидіти тут, у будинку престарілих «Трояндова тераса», але подумки я все ще в кафе «Зупинка», з тарілкою смажених зелених помідорів.

Місіс Клео Тредґуд, червень 1986 року

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

12 червня 1929 р.

Кафе відкрилося

Минулого тижня по сусідству з моїм поштовим відділенням відкрилося кафе «Зупинка», і, за словами власниць Іджі Тредґуд і Рут Джеймісон, справи там ідуть добре. Знайомих із нею людей Іджі просить не боятися бути отруєними — готує не вона. Усіма стравами займаються дві негритянки, Сипсі та Онзелл, а барбекю готує Великий Джордж, чоловік Онзелл.

Якщо хтось там іще не бував, Іджі повідомляє, що години сніданку — з 5:30 до 7:30, коли ви можете скуштувати яєчню, кукурудзяну кашу, печиво, бекон, ковбасу, шинку з гострим соусом і каву — все за 25 центів.

На обід і на вечерю ви можете отримати: смажене курча, свинячі відбивні з підливою, сома, курку з кнелями або тарілку барбекю, а також три види овочів на ваш вибір, печиво або кукурудзяний хліб, а ще напій і десерт на ваш вибір — за 35 центів.

Іджі каже, що наявні такі овочеві страви: кукурудза з вершками; смажені зелені помідори; смажена бамія; капуста або ріпа; спаржева квасоля; солодкий батат; масляні боби або лімська квасоля.

І пиріг на десерт.

Ми з моєю другою половинкою, Вілбуром, вечеряли там кілька днів тому. Було так смачно, що він заявив, що ніколи більше не їстиме вдома. Ха-ха! Хотіла б я на це сподіватися. А то весь час витрачаєш, готуючи для цього здоровезного боввана, і все ніяк не можеш нагодувати його досхочу.

До речі, Іджі каже, що одна з її курей знесла яйце з десятидоларовою банкнотою всередині.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

15 грудня 1985 р.

До «Трояндової тераси» Евелін Кауч приїхала разом із чоловіком Едом, який відвідував свою матір, Велику Матусю, — приїхала щойно, та неохоче. Евелін саме втекла від них обох і прослизнула до гостьової зали у віддаленій частині будинку, де могла в тиші та спокої поласувати шоколадним батончиком. Але варто було їй сісти, як стара жінка поряд заговорила:

— От спитайте мене, хто в якому році одружився… з ким одружився… Чи як була вдягнена мати нареченої, і в дев’ятьох випадках із десяти я вам відповім. Але, хоч убийте, не можу сказати, коли це мені трапилося так постаріти. Воно якось спіткало мене саме собою. Уперше я помітила це в червні цього року, коли лежала в лікарні з моїм жовчним міхуром — він і досі в них, чи, може, вони вже викинули його… Хтозна. Ота огрядна медсестра щойно поставила мені одну з тих «швидких клізм», які вони там так обожнюють, коли я помітила, що вони почепили мені на руку. Це була біла пов’язка з написом: «Місіс Клео Тредґуд, жінка вісімдесяти шести років». Уявіть собі!

Коли я повернулася додому, я сказала моїй подрузі, місіс Отис: гадаю, все, що нам лишилося, це сидіти, склавши руки, готуючись врізати дуба. Вона зауважила, що їй більше подобається вислів «піти у кращий світ». Бідолашна, мені забракло сміливості сказати їй, що, як це не називай, усі ми однаково вріжемо дуба.

Кумедно, коли в дитинстві гадаєш, що час ніколи не спливе, а коли тобі стукає двадцять, час летить, наче ти в швидкому потязі до Мемфіса. Гадаю, усе в житті відбувається несподівано. Саме так було зі мною. Одного дня я була маленькою дівчинкою, а наступного — уже доросла жінка з грудьми і волоссям на інтимних частинах тіла. Я й не помітила, як усе це сталося. Утім, я ніколи не була особливо кмітливою, у школі чи будь-де.

Ми з місіс Отис обидві з Вісл-Стоп, маленького містечка миль за десять звідси, біля залізничних товарних станцій. Останні десь років із тридцять вона мешкала біля мене, трохи далі вулицею. А коли її чоловік помер, її сина та невістку вдарив серцевий напад через те, що вона переїхала жити до будинку престарілих, і вони попросили мене поїхати з нею. Я сказала їм, що побуду з нею деякий час — вона ще цього не знає, але я збираюся додому, щойно вона тут обживеться.

Тут не так уже й погано. Кілька днів тому ми отримали різдвяні бутоньєрки, щоб носити на пальтах. На моїй були маленькі блискучі червоні різдвяні кульки, а місіс Отис дісталася одна з обличчям Санта-Клауса. Але мені сумно було покидати мою кицьку.

Тут не дозволено тримати тварин, і я сумую за нею. У мене завжди була кішка або навіть дві. Я віддала її маленькій сусідській дівчинці, тій, що поливає мою герань. У мене на ґанку чотири цементні вазони, повні герані.

Моїй подрузі місіс Отис лише сімдесят вісім, і вона дуже мила, проте нервова особа. Я тримала свої жовчні камені у скляній банці біля ліжка, і вона змусила мене сховати їх. Сказала, що їхній вигляд заганяє її в депресію. Місіс Отис — така дрібненька, а я, як бачите, велика жінка. Великі кістки та інше.

Але я ніколи не водила машину. Усе життя немов на прив’язі. Завжди нікуди не могла поїхати з дому. Весь час мала чекати, щоб хтось прийшов і відвіз мене до магазину, або до лікаря, або до церкви. Багато років тому можна було сісти на трамвай і спокійно під’їхати до Бірмінгема, але трамваї давно вже не ходять. Єдине, що я зробила б інакше, якби могла повернутись у часі, це отримала б водійські права.

Знаєте, це дуже кумедно, за чим люди сумують, коли опиняються далеко від домівки. Я зараз сумую за запахом кави… і бекону, що смажиться вранці. Тут усе, що вони готують, узагалі не пахне, і не можна їсти смажену їжу. Усе варене, без жодної дрібки солі! Я за все це варене ламаного гроша не дам, а ви?

Стара леді не чекала на відповідь і продовжила:

— Колись я любила свої крекери з маслянкою або маслянку з кукурудзяним хлібом на другий сніданок. Любила змішати це все в склянці та їсти ложкою, але ж на людях не їстимеш, як удома. Хіба можна?.. І ще я сумую за деревом.

Мій дім не більший за стару халупку коло залізниці, з вітальнею, спальнею і кухнею. Але він дерев’яний, з сосновою обшивкою всередині. Просто як я люблю. Мені не подобаються штукатурені стіни. Вони здаються… о, не знаю, якимись холодними й порожніми.

Я привезла з дому картину з дівчиною на гойдалці, замком і гарненькими блакитними бульбашками на фоні. Хотіла повісити у себе в кімнаті. Але тутешня доглядальниця сказала, що дівчина на картині по пояс гола й це не прийнятно. Ви знаєте, ця картина провисіла в мене п’ятдесят років, і мені й на думку не спадало, що дівчина гола. Особисто я не думаю, що старі люди, які тут зібралися, можуть із їхнім зором помітити її оголені перса. Але в цьому притулку — самі моралісти, тож тепер вона в коморі, разом із моїми жовчними камінцями.

Я буду рада повернутися додому… Звісно, у мене в будинку справжній безлад. Деякий час я не могла там замести. Якось я вийшла на вулицю і жбурнула щіткою в якихось гамірливих сойок, що затіяли бійку. І знаєте, моя щітка застрягла там, на дереві. Коли я повернуся, то муситиму знайти когось, хто зняв би її.

Хай там як, одного вечора, коли син місіс Отис забрав нас додому з різдвяного чаювання, влаштованого в церкві, він віз нас уздовж залізничних колій — там, де колись було кафе «Зупинка», і вгору Першою вулицею, просто повз старий будинок Тредґудів. Звичайно, більша частина будинку забита дошками й поступово руйнується. Але, коли ми прямували вулицею, фари освітили вікна так, що на мить мені здалося: будинок виглядає так само, як і всі ті довгі вечори, десь сімдесят років тому — весь у вогнях, повний гамору й веселощів. Я ніби чула людський сміх і як у малій вітальні Ессі Рю гупає по клавішах піаніно: «Дівчата з Буффало, гайда гуляти» або «Великі скелі з карамелі»[1], і я майже бачила, як Іджі Тредґуд сидить на іранській мелії й по-собачому підвиває щоразу, як Ессі Рю намагається наспівувати. Вона завжди казала, що Ессі Рю вміє співати, як корова танцювати. Гадаю, поїздка повз цей будинок і моя туга за домівкою змусили мене подумки вертатись туди…

Так добре пам’ятаю, наче все це відбувалося вчора. А втім, не думаю, що в родині Тредґудів було щось, чого б я не пам’ятала. Боже мій, я маю пам’ятати все, бо жила по сусідству з ними від самого народження й вийшла за одного з їхніх хлопців.

У них було дев’ятеро дітей, і з них трійко дівчат — Ессі Рю та близнючки — були більш-менш мого віку, тож я весь час проводила там, бавлячись і розважаючись на вечірках цілу ніч. Моя мати померла від сухот, коли мені було чотири роки, а коли помер татко, десь у Нешвіллі, я просто залишилася в них назавжди. Мабуть, можна сказати, що нічна вечірка для мене ніколи не закінчувалася…

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

8 жовтня 1929 р.

Метеорит влучає в житловий будинок

Місіс Бідді Луїз Отис, яка мешкає в будинку 401 на Першій вулиці, повідомила, що вночі проти четверга кілограмовий метеорит пробив дах її будинку і ледь не влучив у неї. Натомість поцілив у радіо, яке вона слухала тієї миті. Жінка каже, що сиділа на кушетці, бо на кріслі лежав пес, і щойно увімкнула «Кулінарну годину з Флайшманном», як це сталося. Вона стверджує, що тепер у її даху півтораметрова дірка, а її радіо розбите навпіл.

Берта й Гарольд Вік відзначили річницю свого весілля на галявині перед будинком, щоб усі сусіди бачили. Наші вітання також містеру Ерлу Едкоку-старшому, виконавчому директорові залізничної компанії «Ел енд Ен Рейлроуд», який щойно отримав звання Великого високоповажного голови Добродійної спілки захисту лосів (наказ № 37), членом якого є моя друга половинка.

До речі, Іджі каже, що, якщо ви хочете щось засмажити, надсилайте це до кафе, і Великий Джордж зготує вам барбекю. Куряче — за 10 центів, свиняче — залежно від розміру шматка.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

15 грудня 1985 р.

Минула година, а місіс Тредґуд продовжувала теревенити. Евелін Кауч прикінчила вже три «Мілкі Веї» і саме розгортала другий «Баттерфінґер», розмірковуючи, чи ця стара поряд із нею коли-небудь замовкне.

— Знаєте, це просто сором, що будинок Тредґудів аж так занепав. Там стільки всього трапилося, стільки дітей народилося, стільки щасливих днів минуло. Це був пречудовий дім, великий, двоповерховий, з широким ґанком уздовж білих стін, і в усіх спальнях були шпалери з трояндовим візерунком, які так гарно виглядали, коли ввечері вмикалося світло.

Залізничні колії пролягали просто крізь задній двір, і літніми вечорами у тому дворі було повно світлячків і стояв запах жимолості, яка буяла вздовж колій. Тато засадив задній двір інжиром та яблунями і збудував мамі красиву білу ґратчасту альтанку, повністю оповиту світло-бузковим виноградом. І по всьому задньому двору росли маленькі рожеві троянди. Ох, шкода, що ви їх не бачили.

Мама й татко Тредґуди виростили мене як власну доньку, і я любила всю їхню родину. Особливо Бадді. Але одружилася я з Клео, його старшим братом, мануальним терапевтом. І знаєте що? Пізніше виявилося, що в мене хвора спина, тож усе склалося якнайкраще.

Як самі бачите, я все життя трималася поряд з Іджі та іншими Тредґудами. І, скажу вам, це було краще, ніж у кіно, авжеж. А втім, я завжди була людиною, що тримається поряд. Вірите чи ні, та я ніколи не була балакучою, доки мені не стукнуло п’ятдесят, а після того просто вже не могла зупинитися. Якось Клео сказав мені: «Нінні, я тільки й чую: Іджі сказала те, Іджі зробила се! — Мене звати Вірджинія, але вони кликали мене Нінні. А тоді він спитав: — Хіба ти не маєш кращих справ, аніж стирчати цілий день у тому кафе?»

Я довго й серйозно думала і сказала: «Ні, не маю…» Жодним чином не хотіла принизити Клео, але то була правда.

Я поховала Клео тридцять один рік тому в лютому, і я завжди гадала, чи не образила його тоді, сказавши це. Але не думаю, бо, врешті-решт, він любив Іджі не менше за будь-кого з нас і завжди добряче сміявся з деяких її викрутасів. Вона була його маленькою сестричкою і справжньою пустункою. Разом із Рут вона володіла кафе «Зупинка».

Іджі виробляла всі божевільні дурощі, які тільки можна уявити, просто заради сміху. Якось вона поклала покерні фішки до кошика збору пожертв у баптистській церкві. Характер у неї був ще той, але як хтось міг справді подумати, що вона вбила того типа, до мене просто не доходить.

Уперше за весь час Евелін припинила їсти й кинула погляд на цілком милу стару леді у вицвілій блакитній сукні з квітчастим малюнком, зі сріблясто-сивими кучериками волосся. Стара тим часом не зволікала.

— Хтось гадає, що це почалося від того дня, як вона зустріла Рут. А я вважаю, що почалося все під час недільного обіду першого квітня 1919 року — того самого року, коли Леона одружилася з Джоном Джастисом. Можу точно сказати, що то було перше квітня, бо того дня Іджі вийшла до обіднього столу й показала всім маленьку білу коробочку, в якій на клаптику бавовни лежав людський палець. Вона заявила, що знайшла його на задньому дворі. Але виявилося, що то був її власний палець, який вона просунула в дірку в дні коробочки. З ПЕРШИМ КВІТНЯ!

Усім це здалося смішним, окрім Леони. Вона була найстарша й найвродливіша з сестер, і татко Тредґуд непомірно балував її… Та й усі інші теж.

На той час Іджі було десять чи одинадцять років. На ній була нова модна біла сукня з органді, і ми всі казали їй, яка вона в ній гарненька. Ми чудово проводили час і приступили до чорничного пирога, аж раптом, ні сіло ні впало, Іджі підскакує і голосно так каже: «Ніколи в житті більше сукню не надягну!» І з цими словами, люба, вона промарширувала нагору й нап’яла старі штани Бадді та сорочку. До сьогоднішнього дня не знаю, що на неї найшло. Цього ніхто не зрозумів.

Проте Леона, яка знала, що Іджі слів на вітер не кидає, почала голосити. Вона репетувала: «Татку, я знаю: Іджі хоче зіпсувати мені весілля!»

Але татко відповів: «Ну ж бо, дитинко, це зовсім не так. Ти будеш навродливішою нареченою в усьому штаті Алабама».

У татка були такі шикарні довгі вуса, підкручені догори… потім він глянув на нас і сказав: «Хіба не так, діти?» І кожен із нас вставив свої п’ять копійок, аби вона заспокоїлася й замовкла. Кожен, окрім Бадді, який просто сидів і хихикав. Іджі була його улюбленицею, тож жоден її вчинок не викликав у нього заперечення.

Тож так чи інакше, Леона прикінчила свій чорничний пиріг, і коли ми вже думали, що вона цілком заспокоїлася, вона заверещала так голосно, що Сипсі, негритянка, щось упустила з рук на кухні. «Ох, татку! — схлипнула Леона. — Що буде, якщо один із нас помре?»

Оце так вигадала, еге ж?

Ми всі дивилися на маму, яка просто поклала виделку на стіл. «Ось що, діти, я впевнена, що ваша сестра зробить одну маленьку поступку і вдягне відповідну сукню, коли настане час — якщо він настане. Зрештою, вона вперта, але ж не дурна».

Згодом, за пару тижнів, я почула, як мама каже Іді Сіммз, кравчині, яка шила вбрання до весілля, що буде потрібен зелений вельветовий костюмчик із краваткою-метеликом, для Іджі.

Іда з веселим подивом глянула на маму й уточнила: «Костюмчик?» І мама промовила: «О, я знаю, Ідо, знаю. Я доклала всіх зусиль, аби змусити її вдягти щось більш відповідне до весілля, але ця мала на все має власну думку».

І вона справді мала, навіть у тому віці. Особисто я вважаю, що вона хотіла в усьому бути, як Бадді. О, ці двоє були ходячою катастрофою! — Стара леді засміялася. — Якось вони завели собі єнота на ім’я Розумник, і я годинами спостерігала, як він намагається помити крекер. Вони виставляли на задній двір маленьку миску з водою й давали йому содових крекерів, і він мив їх, один за одним, і ніяк не міг збагнути, що сталося, коли черговий крекер зникав. Щоразу він дивився на свої порожні лапки й був такий ошелешений. Ніяк не міг зрозуміти, куди подівся його крекер. Більшість життя він тільки тим і займався, що мив крекери. Він мив і печиво також, але це було вже не так кумедно. Якось він узявся мити ріжок від морозива…

Краще мені не згадувати про цього єнота. Інакше вони вирішать, що я божевільна, як місіс Філбім в іншому кінці залу. Благослови Боже її серце, вона гадає, що Човен Кохання несе її до Аляски. Чимало бідолашних душ у цьому місці навіть не знають, хто вони.

Ед, чоловік Евелін, підійшов до дверей гостьової зали й нетерпляче махнув рукою. Евелін зім’яла обгортки від цукерок, поклала їх до сумочки й підвелася.

— Перепрошую, то мій чоловік. Здається, він готовий їхати.

Місіс Тредґуд здивовано глянула вгору та промовила:

— Ви справді маєте йти?

— Так, гадаю, мені час, — відповіла Евелін. — Він уже готовий їхати.

— Що ж, я була рада побалакати з вами… Як вас звати, люба?

— Евелін.

— Що ж, приїздіть ще і навідайте мене, чуєте? Мені сподобалась наша розмова… прощавайте, — гукнула вона вслід Евелін і стала чекати на наступного відвідувача.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

15 жовтня 1929 р.

Володіння метеоритом оскаржується

Місіс Веста Едкок та її син, Ерл-молодший, заявили, що вони є повноправними власниками метеорита, бо, як стверджує Веста, Отиси орендували в неї житло, в яке він влучив, а отже, це її будинок та її метеорит.

Відповідаючи на запитання щодо цієї справи, місіс Бідді Луїз Отис висунула власні претензії на метеорит, аргументуючи це тим, що він влучив у її радіо. Її чоловік Рой, машиніст «Південної залізниці», працював у пізню зміну й не був удома на момент пригоди. Але він вважає, що нічого надзвичайного не сталося, адже якось 1833 року випало 10 000 метеоритів за ніч, а тут усього лише один, тож нема чого здіймати галас.

Бідді відповіла, що в будь-якому разі збереже його як сувенір.

До речі, це лише гра моєї уяви чи справді часи стають важчими? Моя друга половинка каже, що минулої ночі в кафе «Зупинка» об’явилися ще п’ятеро безробітних, шукаючи чогось попоїсти.

Дот Вімз

Дейвенпорт, Айова

Табір сезонних робітників

15 жовтня 1929 р.

П’ятеро чоловіків сиділи, зіщулившись, навколо вогника, що ледь жеврів. Руді й чорні тіні танцювали на їхніх обличчях, доки вони сьорбали слабку каву з консервних бляшанок: Джим Смоукі Філліпс, Ельмо Інкі Вільямз, Бо Довгоносик Джейк, Дойда Секкетт і Рудий Горлань із Чаттануґи — п’ятеро з приблизно двохсот чоловіків та хлопчиків, що поневірялися країною того року.

Смоукі Філліпс підвів очі, але нічого не сказав, решта так само промовчали. Тієї ночі вони були втомлені та виснажені, адже цей холодний кусючий вітерець уночі сповіщав про прихід чергової безжальної вогкої зими, і Смоукі знав, що скоро має вирушати на південь зі зграями диких гусей, як він робив уже багато років.

Він народився одного морозного ранку в далеких Димчастих горах у Теннессі. Його батько, вузлоногий самогонник у другому поколінні, закоханий у продукт власного виробництва, зробив фатальну помилку, одружившись із «добропорядною жінкою» — простою сільською дівчиною, чиє життя оберталося навколо Пайнгроувської баптистської церкви «Добра Воля».

Більшість дитинства Смоукі минуло на твердій дерев’яній лаві, де він годинами просиджував зі своєю малою сестричкою Берніс під час безперервних співів та омивань ніг.

На регулярних церковних службах його мати була однією з жінок, які раптом вставали й починали белькотіти щось від себе незрозумілою мовою.

Згодом, поки вона дедалі більше проймалася Святим Духом, батько переймався ним дедалі менше й урешті-решт взагалі припинив ходити до церкви. Він казав дітям:

— Я вірю в Бога, але не думаю, що треба скаженіти, доводячи це.

Потім, однієї весни, коли Смоукі було вісім, стало ще гірше. Мати оголосила, що її чоловік — злий і одержимий дияволом (так їй начебто сповістив Господь), і здала його податковій поліції.

Смоукі пам’ятав той день, коли батька вели стежкою від ґуральні, приставивши пістолета до спини. Проходячи повз дружину, він глянув на неї, спантеличений, і сказав:

— Жінко, ти хоч розумієш, що накоїла? Ти вийняла шматок хліба із власного рота…

Це було востаннє, коли Смоукі його бачив.

Після того як батько пішов, мати втратила останню клепку — злигалася з купкою приборкувачів змій із темної євангельської секти. Якось увечері, годину надриваючись і стукаючи по Біблії, червонолиций розпатланий проповідник довів свою босоногу паству до екстазу. Усі скандували й гупали ногами, аж раптом він сунув руку в мішок з-під картоплі, витяг звідти двох величезних гримучих змій і почав розмахувати ними, забувшись у релігійному захваті.

Смоукі завмер на сидінні, стиснувши руку сестри. Проповідник пританцьовував, закликаючи віруючих взяти змію та очистити душу в Авраамовій вірі. І тут мати підбігла до нього, вихопила з його рук одну змію і глянула їй у морду. Жінка забелькотіла незрозумілою мовою, не відриваючи погляду від жовтих зміїних очей. Усі присутні завили й почали гойдатися туди-сюди. Коли жінка рушила кімнатою зі змією в руці, вони стали кидатися на підлогу, волаючи, смикаючись, качаючись під лавами й у проходах. Юрбу охопило шаленство, а вона тим часом бурмотіла: «ГОССА… ГЕЛАМНА… ГЕССАМІЯ…»

Перш ніж Смоукі збагнув, що сталося, його маленька сестричка Берніс вирвалася від нього, підбігла до матері й смикнула її за край сукні.

— Мамо, не треба!..

Усе ще в трансі, з дикими очима, мати на якусь частку секунди глянула на свою дитину — і цієї миті гримуча змія зробила ривок і вжалила жінку в обличчя. Та перевела вражений погляд на змію, і змія вжалила знову — цього разу швидко й стрімко, вкусивши її в шию. Зміїні ікла прокусили яремну вену. Жінка випустила розлючену тварину — та впала з глухим стуком і поповзла по проходу.

Мати обвела здивованими очима кімнату, в якій одразу ж запанувала смертельна тиша. Її очі заклякли, і вона повільно осіла на підлогу. Менш ніж за хвилину настала смерть.

Тієї миті дядько Смоукі взяв його на руки й попрямував до дверей. Берніс пішла жити до сусідки, а Смоукі залишився в домі дядька. Потім, коли йому було тринадцять, він кудись вирушив залізничним потягом і більше не повертався.

Єдина річ, яку він взяв із собою, була фотографія — його й сестри. Час від часу він виймав і роздивлявся її. На цій вицвілій фотографії з підмальованими рожевим губами й щічками були вони: маленька круглолиця дівчинка з чубчиком і рожевою стрічкою навколо голови й тоненьким разочком перлів на шийці — і позаду він, з прилизаним каштановим волоссям, прихилився до неї щока до щоки.

Він часто гадав, як справи у Берніс, і думав якось її навідати, якщо коли-небудь дістанеться додому.

У років двадцять він загубив фотографію, коли якийсь залізничний охоронець бичачої статури скинув його з вантажного потяга в холодну піняву ріку десь у Джорджії. Тепер він рідко згадував про сестру, лише коли йому траплялося проїжджати вночі крізь Димчасті гори, прямуючи кудись далі…

Цього ранку Смоукі Філліпс був у вантажопасажирському потязі з Джорджії, що прямував до Флориди. Він нічого не їв останні два дні й згадав, як його друг Ельмо Вільямз розповідав про двох жінок, що тримають кафе на виїзді з Бірмінгема й ніколи не відмовляють дати тарілку чи дві їжі. Дорогою йому на очі кілька разів натрапила реклама цього кафе, намальована на стінах критих вагонів, тож коли він помітив знак «Вісл-Стоп, Алабама», то зіскочив.

Рухаючись уздовж колій, він знайшов те місце, як Ельмо й казав. Це був маленький зелений будинок із біло-зеленим навісом під знаком кока-коли, на якому було написано: «Кафе „Зупинка“». Він обійшов будинок і постукав у двері з дротяною сіткою. Усередині маленька чорна жінка смажила курча й нарізала зелені помідори. Вона кинула на нього погляд і покликала:

— Міз Іджі!

Дуже скоро до дверей підійшла симпатична висока білявка з веснянками й кучерявим волоссям, одягнена у чисту білу сорочку й чоловічі штани. На вигляд їй було років двадцять.

Він зняв капелюха.

— Даруйте, мем, я хотів знати, чи нема у вас разової роботи або якихось завдань, що я міг би виконувати. Останнім часом у мене суцільна смуга невдач.

Іджі подивилася на чоловіка у брудній ношеній куртці, витертій коричневій сорочці й потрісканих шкіряних чоботах без шнурків і зрозуміла, що він не бреше.

Вона відчинила двері й сказала:

— Заходь, приятелю. Думаю, ми можемо щось для тебе знайти.

Іджі спитала, як його звати.

— Смоукі, мем.

Вона обернулася до жінки за прилавком. Місяцями Смоукі не зустрічав таких чистеньких і охайних жінок, а ця була ще й найвродливішою з усіх, кого він бачив у житті. На ній була крапчаста сукня з тонкого серпанку, а її золотаво-каштанове волосся було стягнуте на потилиці червоною стрічкою.

— Рут, це Смоукі, і він буде виконувати деякі роботи для нас.

Рут глянула на нього й посміхнулася.

— Це буде чудово. Рада вас бачити.

Іджі жестом показала на чоловічу вбиральню.

— Чому б вам не піти туди й не освіжитися, а потім трохи перекусити?

— Так, мем.

Ванна кімната була велика, одна лампочка звисала зі стелі. Увімкнувши її, він побачив, що в кутку стоїть велика ванна на підставках у вигляді пазуристих лап, із чорною пробкою на ланцюжку. На умивальнику вже було розкладено бритву і блюдце з помазком і піною для гоління.

Він глянув на себе в дзеркало — і йому стало соромно за те, що вони бачили його таким брудним. Він уже довгий час не торкався мила. Смоукі взяв великий шматок коричневого оксидолу та спробував відшкребти всю сажу й вугільний пил з обличчя і рук. Останні двадцять чотири години він не пив, і його руки трусилися так, що він не міг чисто поголитися. Але він зробив усе, що було в його силах. Побризкавшись лосьйоном «Олд Спайс» і причесавшись ейсівським гребінцем, знайденим на полиці під умивальником, він повернувся назад до кафе.

Іджі й Рут уже накрили йому стіл. Перед ним стояла тарілка зі смаженим курчам, а ще спаржева квасоля, ріпа, смажені зелені помідори, кукурудзяний хліб і чай із льодом.

Він узяв виделку й почав їсти. Його руки досі ще тремтіли, і він ніяк не міг покласти шматок до рота. Ще й пролив чай на сорочку.

Він сподівався, що жінки не дивляться, але за хвилину білявка сказала:

— Смоукі, ходімо, прогуляємося на свіжому повітрі.

Чоловік узяв капелюха й обтерся серветкою, гадаючи, що його вже виганяють.

— Так, мем.

Вона вивела його на задній двір, за яким лежали поля.

— Ти дуже нервуєшся, приятелю, так?

— Вибачте, що розсипав там вашу їжу, мем, але якщо говорити чесно, поклавши руку на серце… що ж… Я просто піду далі, але дякую вам у будь-якому разі…

Іджі видобула з кишені свого фартуха чвертьлітрову пляшку віскі «Олд Джо» і простягла йому.

Смоукі був дуже вдячною людиною.

— Благослови вас Боже, мем, ви просто свята, — сказав він.

Вони сіли на повалене дерево біля сараю.

Поки Смоукі заспокоював нерви, вона розмовляла:

— Бачиш он той клапоть пустиря?

Він озирнувся.

— Так, мем.

— Колись, багато років тому, там було найкрасивіше озерце у Вісл-Стоп. Улітку ми купалися в ньому й рибалили. Якщо хотіли, можна було покататися на човні.

Вона з жалем похитала головою.

— Я так сумую за ним, дуже сумую.

Смоукі дивився на пустир.

— І що з ним сталося? Воно висохло?

Вона запалила йому цигарку.

— Та ні, гірше. Якось у листопаді велика качина зграя — штук сорок чи більше — сіла точнісінько посеред озера. І того дня ж, поки вони там сиділи, сталася чудернацька річ. Температура впала так швидко, що озеро повністю замерзло, стало твердим, як скеля, за якихось три секунди. Один, два, три — ось так.

Почувши таке, Смоукі здивувався.

— Ви це серйозно кажете?

— Ага.

— Що ж, я впевнений, ті качки загинули.

Але Іджі відповіла:

— Еге, чорта з два. Вони просто злетіли й забрали озеро з собою. Тепер воно, мабуть, десь у Джорджії…

Він розвернувся і глянув їй в обличчя. А коли він зрозумів, що його розігрують, у кутках його блакитних очей зібралися зморшки і він зареготав. Так голосно, що одразу ж закашлявся і їй довелося стукати його по спині.

Він ще витирав очі, повертаючись з Іджі до кафе, де чекав обід. Коли Смоукі знову сів до столу, їжа була тепла. Хтось підігрів її для нього в духовці.

О, де блукаєш ти в цю годину,

Гордосте матері, милий мій сину?

Шпали ногами рахуєш,

В далях холодних ночуєш,

Чи за кермом ти несешся кудись?

Де ти, мій сину? Озвись!

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

22 жовтня 1929 р.

Метеорит буде виставлено в Кафе «Зупинка»

Сьогодні місіс Отис оголосила, що збирається віднести метеорит, який пробив їй дах минулого тижня, до кафе, аби люди більше не питали про нього — вона дуже заклопотана. За її словами, це не більше, як велика сіра каменюка, але якщо хтось хоче на нього подивитися, то може.

Іджі запрошує приходити, коли забажаєте, — вона триматиме його на прилавку.

Пробачте, що більше новин на цьому тижні немає, але моя друга половинка, Вілбур, підхопив грип, і весь цей тиждень я добросовісно чергувала біля нього.

Хіба існує щось гірше за хворого чоловіка?

З сумом сповіщаємо, що наша дорога 98-річна Бессі Вік, Бертина свекруха, вчора померла. Причиною смерті вважають старість.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

22 грудня 1985 р.

Наступної неділі, коли Евелін увійшла до гостьової зали, місіс Тредґуд уже сиділа в тому самому кріслі, вдягнена в ту саму сукню, і чекала на неї.

Зраділа, мов пташка, вона знову защебетала про будинок Тредґудів — так, наче вони й не розлучалися. Евелін нічого не лишилося, окрім як розгорнути шоколадний батончик «Мигдалева радість» і приготуватися довго слухати.

— У нашому дворі росло велике старе дерево — мелія іранська. Пам’ятаю, як ми весь рік збирали її маленькі вишеньки, а на Різдво нанизували їх і розвішували на ялинці, від маківки до низу. Мама завжди попереджала, щоб ми не пхали вишні в носа, і, звичайно ж, перше, що зробила Іджі, коли навчилася ходити, — пішла до садка й напхала вишень не тільки в носа, а ще й у вуха. Тож довелося викликати доктора Гедлі. Він сказав мамі: «Місіс Тредґуд, здається, у вас підростає маленька розбійниця».

Ну, звичайно ж, Бадді просто обожнював це чути. Що б вона не робила, він завжди йшов їй назустріч. Але у великій родині завжди так: кожен має свого улюбленця. Насправді її звали Імоджин, то Бадді почав називати її Іджі. Коли вона народилася, йому було вісім, і Бадді постійно тягав її по всьому місту, наче ляльку. А коли вона достатньо підросла, щоб ходити, то всюди тупцяла за ним, як маленька качечка, тягаючи за собою дерев’яного півника.

Той Бадді був хлопцем на мільйон доларів — з його темними очима й білими зубами… Він міг причарувати миттєво. Я не знаю жодної дівчини у Вісл-Стоп, яка не була б закохана в нього в той чи інший момент свого життя.

Кажуть, ми ніколи не забудемо, як святкували шістнадцятий день народження. І це правда. Я досі пам’ятаю той біло-рожевий торт із прикрасою у вигляді каруселі зверху, той блідий лимонно-зелений пунш у маминому кришталевому келиху. І паперові ліхтарики, якими був обвішаний цілий двір. Але що закарбувалося в моїй пам’яті найкраще, то це як Бадді Тредґуд краде в мене цілунок за виноградною альтанкою. О, так, він поцілував мене! Але я була лише однією з багатьох…

Іджі невтомно передавала любовні послання від Бадді й до Бадді, день і ніч. Ми навіть прозвали її Купідоном. Іджі була білявка — з коротким світлим волоссям, блакитними очима й веснянками. Вдалася у маму. Дівоче ім’я мами було Еліс Лі Клауд. Вона завжди жартувала: «Я була хмаринкою[2] до того, як одружилася». То була дуже приємна людина. Майже кожен у сім’ї мав блакитні очі, окрім Бадді й бідолашної Ессі Рю, в якої одне око було карим, а друге блакитним. Мама запевняла її, що саме через це вона має такий хист до музики. Звикла бачити добре в усьому. Одного разу Іджі та Бадді поцупили у старигана Соквелла чотири кавуни та сховали їх у них на ожиновій грядці. А тоді, люба, наступного ранку, перш ніж вони встигли прибрати звідти ті кавуни, їх знайшла мама — і була переконана, що вони виросли за ніч. Як казав Клео, відтоді не минало й року, коли б мама не засмучувалась, що вони не виросли знову. Ніхто не наважився сказати їй, що кавуни були краденими.

Мама була баптистка, а тато — методист. Він казав, що занурення у воду викликають у нього відразу.[3] Тож щонеділі тато вирушав ліворуч до Першої методистської церкви, а решта нас чимчикувала праворуч до баптистської. Якийсь час Бадді ходив разом із татом, але згодом припинив. Сказав, що дівчата-баптистки вродливіші.

Усі завжди зупинялися в будинку Тредґудів. Одного літа мама запросила пожити в нас великого товстого баптистського проповідника, який приїхав у місто на виїзну зустріч. А коли він десь відлучився, до його кімнати зайшли близнючки й стали бавитися з парою його штанів. Петсі Рут залізла в одну штанину, а Мілдред у другу. Вони чудово розважалися, допоки не почули, як він підіймається сходами… І так перелякалися, що Мілдред рвонула в один бік, а Петсі Рут — в інший. І роздерли ті штани навпіл. Мама казала, що татко лише тому не всипав їм, що проповідник був баптистом. Утім, особливого релігійного розколу в нас не було, адже після церкви ми всі збиралися вдома на недільний обід.

Татко Тредґуд не був багатієм, але в ті часи здавався нам таким. Він тримав єдину крамницю в місті, в якій можна було знайти що завгодно. Там можна було придбати хоч пральну дошку «Нейшенел», і шнурки, і корсет, і маринований огірок просто з діжі.

Бадді зазвичай працював там за стійкою. І я б залюбки віддала весь китайський чай за полуничну крем-соду, що її готував Бадді. Увесь Вісл-Стоп скуповувався там, ось чому ми були такі здивовані, коли в 1922-му крамницю було зачинено.

Клео вбачав причину занепаду крамниці в тому, що татко нікому не міг відмовити, білому чи чорному. Хай би що вони просили, хай би чого потребували, він усе загортав і давав у борг. Клео казав, що все таткове багатство втекло крізь двері в тих паперових пакунках. Але, зрештою, жоден із Тредґудів ніколи не вмів казати «ні». Люба, вони б із себе останню сорочку зняли, якби їх попросити. І Клео був не кращий від решти. Ми з ним ніколи не розкошували в гарних речах, мали лише те, що Господь послав, а проте в нас завжди було все необхідне. Я вірю, що бідні люди — добрі люди, окрім тих, що є підлими. А такі були б підлими, навіть якби розбагатіли. Більшість людей, які мешкають тут, у «Трояндовій терасі», бідні. Тільки й мають, що свою картку соціального захисту, і майже кожен тут — за рахунок «Медикейду».[4]

Вона розвернулася до Евелін.

— Єдина річ, люба, з якою можна бути впевненою, що все буде гаразд, — це «Медикейд». Ніхто не хоче опинитися без нього, коли раптом щось станеться.

Тут є кілька багатих жінок. Зо два тижні тому місіс Веста Едкок, моя знайома з Вісл-Стоп, маленька жіночка з пташиними грудьми, прийшла сюди, обвішана своїми лисячими хутрами, ще й з вечірніми діамантовими перснями на пальцях. Вона з багатіїв. Та, як на мене, багаті люди не скидаються на щасливих. І скажу вам іще дещо: їхні діти приходять сюди не частіше за дітей інших.

Норрис і Френсис, син і невістка місіс Отис, приїздять до неї щотижня, за будь-якої погоди. Ось чому щонеділі я приходжу сюди, до гостьової зали, аби дати їм побути самим, щоб поспілкуватися… Але… Ох, серце рветься, коли бачиш, як деякі з цих людей чекають на своїх відвідувачів. У суботу роблять зачіску, вранці в неділю наряджаються й чекають — а ніхто до них не приходить. Мені так гірко, але що я можу вдіяти? Якщо у вас є діти, це ще не гарантує, що вас буде хтось відвідувати… Ні, не гарантує.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

12 липня 1930 р.

Вісл-Стоп прогресує семимильними кроками

Опал Тредґуд, дружина Джуліана, орендувала приміщення за два будинки від мого поштового відділення та відкриває в ньому власний салон краси. Раніше вона робила людям зачіски в себе на кухні, але Джуліан попросив її припинити це, адже стільки жінок входило й виходило крізь чорний хід, що кури перестали нестися.

Опал повідомляє, що ціни залишаться ті самі: шампунь і укладання — 50 центів, а перманентна завивка — один долар 50 центів.

Особисто я приємно вражена новим доповненням до нашої працьовитої вулиці. Лише подумайте, тепер ви можете відправити листа, попоїсти та зробити зачіску в межах одного кварталу. Усе, що тепер треба, це відкрити кінотеатр, і тоді жодному з нас більше не знадобиться їздити до Бірмінгема.

Містер і місіс Рой Ґласс відзначили щорічне возз’єднання родини Ґлассів. Церемонія пройшла на задньому подвір’ї будинку. Усі Ґласси штату зібралися, щоб бути присутніми, і Вільма стверджує, що торт виявився на смак кращим, ніж на вигляд.

До речі, нещодавно на риболовлі моя друга половинка поранив собі пальця гачком, тож тепер знову сидить зі мною вдома, ниючи та скиглячи.

Дот Вімз

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

18 листопада 1931 р.

Наразі назву кафе «Зупинка» можна було бачити на стінах сотень товарних вагонів, від Сіетла до Флориди. Сплінтер Беллі Джонс навіть запевняв, що бачив її не менш як у Канаді.

Того року справи йшли особливо кепсько. Уночі ліси навколо Вісл-Стоп осявалися вогнями таборів безробітних, і не було в них жодного, хто хоч раз не годувався б в Іджі й Рут.

Клео, брат Іджі, переймався з цього приводу. Він приходив до кафе, аби забрати дружину Нінні та їхнього маленького сина Альберта. Тут він випивав горнятко кави й ласував горішками.

— Іджі, кажу тобі, не треба годувати кожного, хто з’явиться на порозі. У тебе тут бізнес, який треба вести. Джуліан розповідав, як нещодавно приходив сюди, — їх тут сиділо семеро і їло. Він упевнений, що ти готова залишити Рут і малого ні з чим, аби прогодувати цих ледацюг.

Іджі лише відмахнулася.

— Ой, Клео, що він знає, твій Джуліан? Він би сам помер від голоду, якби Опал не володіла салоном краси. Нащо ти його слухаєш? У нього менше розуму, ніж у цапа.

У цьому Клео не міг з нею не погодитися.

— Гаразд, справа не в Джуліані, серденько. Я турбуюся про тебе.

— Я знаю.

— Що ж, я лише хочу, аби ти була розумницею, а не дурепою, і не відмовлялась від усіх своїх заробітків.

Іджі глянула на нього й посміхнулася.

— Зараз, Клео, я достовірно знаю, що половина людей у цьому місті не платила тобі останні п’ять років. І я не бачу, щоб ти виставляв їх за двері.

Нінні, яка зазвичай було тихенькою, докинула:

— Це правда, Клео.

Клео з’їв горішок. Іджі підвелась і грайливо обійняла його за шию.

— Слухай, ти, старий буркотуне, ти ніколи в житті не прогнав голодного від своїх дверей.

— Мені ніколи й не доводилося. Усі вони тут, — сказав він і висякався. — А тепер серйозно, Іджі. Я не намагаюся замість тебе керувати твоїми справами чи ще щось. Я лише хочу знати, чи ти заощаджуєш гроші, от і все.

— Навіщо? — здивувалась Іджі. — Послухай, гроші можуть убити, ти ж знаєш. От щойно заходив один хлопець і розповів мені про свого дядька. Той мав гарно оплачувану роботу — працював у Кентуккі на державному монетному дворі, карбував гроші для уряду, і все було чудово. Допоки одного дня він випадково не смикнув не той важіль — і був розчавлений на смерть сьомастами фунтами червінців.

Нінні жахнулася:

— Та ти що! Яке жахіття!

Клео глянув на неї, як на божевільну.

— Господь з тобою, жінко. Гадаю, ти б повірила всьому, що розповість моя пришелепкувата сестричка.

— Що ж, таке могло статися, хіба ні? Його справді було вбито червінцями, Іджі?

— Звісно. Або трьомастами фунтами четвертаків — забула, чим саме. Але, в будь-якому разі, його точно сплюснуло.

Клео похитав головою, й Іджі не втрималася від сміху.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

29 січня 1986 р.

Щонеділі, в день відвідувань, Ед Кауч і його мати, Велика Матуся, сиділи в її тісній маленькій кімнаті весь пообідній час і дивилися телевізор. Цього дня Евелін думала, що як не вибереться звідси, то скоро криком кричатиме. Вона вибачилася й сказала, що йде до вбиральні, далі по коридору. Насправді ж жінка планувала піти посидіти в машині, але забула, що ключі від машини в Еда. Тож тепер вона знову сиділа в гостьовій залі з місіс Тредґуд, розгортаючи пакетик кокосових «Снігових кульок» від компанії «Гостесс», поки місіс Тредґуд розповідала їй по вчорашній обід у «Трояндовій терасі».

— Тож, ось вона, люба, сидить на чільному місці столу, вся набундючена, й вихваляється.

— Хто?

— Місіс Едкок.

— Місіс Едкок?

— Місіс Едкок! Ви ж пам’ятаєте місіс Едкок — у лисячих хутрах — місіс Едкок!

Евелін розмірковувала десь хвилину.

— А, багатійка.

— Саме так, місіс Едкок, з вечірніми перснями.

— Правильно.

Евелін простягнула їй відкритий пакетик.

— О, дякую вам. Я люблю «Снігові кульки», — вона відкусила трохи й за кілька хвилин промовила: — Евелін, а не хочете кока-коли, щоб запити оце? У мене в кімнаті є трохи дрібних грошей, і я пригощу вас холодним напоєм, якщо бажаєте. Тут, у залі, є автомат.

— Ні, місіс Тредґуд, — відповіла Евелін. — Мені й так добре, та, може, ви хочете?

— Ні, люба. Зазвичай я б хотіла, але сьогодні в мене відчуття, ніби гази в шлунку, тож я краще випила б трохи води, якщо вам не важко.

Евелін вийшла із залу і повернулася з маленькими білими конусоподібними скляночками холодної води для себе й жінки.

— Щиро вам дякую.

— Що там у місіс Едкок?

Місіс Тредґуд глянула на неї.

— Місіс Едкок? Ви з нею знайомі?

— Ні, не знайома, просто ви щойно казали, наче вона чимось вихвалялася.

— Ага, так, казала… Ну, вчора за вечерею місіс Едкок розповідала нам, що все в її будинку — справжній антикваріат. Понад п’ятдесят років. Казала, що все, чим вона володіє, коштує купу грошей. Я сказала місіс Отис: «Ось я розпочала життя, не варте взагалі нічого, а тепер перетворилася на безцінний антикваріат. Мабуть, теж коштую кругленької суми на ринку».

Вона засміялася, задоволена своєю вигадкою, а тоді на якусь мить замислилась.

— Цікаво, що сталося з усіма тими маленькими іграшковими порцеляновими тарілочками й тим маленьким цапиним візочком, з якими ми колись гралися?

Щосуботи ми каталися на візочку, в який запрягали цапа. Цей візок змайстрував тато спеціально для нас, дівчат. Ця розвага здавалася нам більш захопливою, ніж подорож до Парижа. Я б не здивувалася, якби виявилося, що той старий цап досі живий. Його звали Гаррі… Гаррі-цап! Він їв геть усе!

Вона розсміялася.

— Одного разу Іджі згодувала йому цілий кухоль Леониного дезодоранту для пахв із запахом хризантеми, і він просто злизав його, наче морозиво…

Ми грали в усі види ігор — але ніхто не любив костюмовані ігри більше за Тредґудів. Одного року мама перевдягнула нас, чотирьох дівчат, у чотири костюми різних гральних карт, для конкурсу, що проводився у церкві. Я була трефами, близнючки — чирвами й бубнами, а Ессі Рю — виновою мастю, аж тут слідом за нами входить Іджі як джокер в колоді. Ми здобули перше місце!

Пам’ятаю одне Четверте липня.[5] Усі дівчата були вдягнені в зоряно-смугасті сукні й паперові корони. Ми були на задньому дворі, поїдаючи домашнє морозиво та очікуючи, коли почнеться феєрверк, аж тут з’являється Бадді, спускаючись задніми сходами, вдягнений у матроське вбрання Леони, з великою краваткою-метеликом на голові, і починає манірно кривлятися. Він передражнював Леону, розумієте? А тоді, наче цього було замало, Едвард, чи Джуліан, чи ще хтось із хлопців виніс надвір патефон і завів його, поставивши «Арабського шейха», а Бадді витанцьовував по всьому двору щось непристойне. Ми й роки по тому сміялися, згадуючи це. Потім Бадді щиро розцілував Леону. Йому можна було пробачити все.

Коли стемніло, тато найняв піротехніків, аби ті влаштували видовище для всього міста… Зібралося все кольорове населення Трутвілля. Оце була вистава! Феєрверки вибухали, освітлюючи ціле небо. І, звичайно ж, усі наші хлопці божеволіли, запускаючи власні вертушки. Потім, коли все завершувалося, ми повертались до приміщення, сідали у малій вітальні й слухали, як Ессі Рю гримить по клавішах. Вона грала «Слухайте пересмішника», «Нола» чи ще якусь пісню, популярну в тому році. А Іджі сиділа на дереві та підвивала їй.

Здається, Іджі завжди була у штанях на підтяжках і босою. Це теж непогано. Вона зіпсувала б будь-яку гарну сукню, лазячи вгору-вниз по деревах, як вона любила. Також вона завжди ходила на полювання й риболовлю з Бадді та іншими братами. Бадді казав, що Іджі стріляє не гірше за будь-кого з хлопців. Вона була гарненькою дівчинкою, от тільки коли Бадді обстриг її, можна було присягтися, що перед вами маленький хлопчик.

Але всі дівчата Тредґуди були гарні. О, я не кажу, що вони не докладали до цього зусиль. Особливо Леона. Вона була найпихатіша з дівчат, і їй геть бракувало почуття гумору щодо цього.

Звичайно ж, я дуже вирізнялася серед них, як біла ворона через свій високий зріст. Я звикла трохи сутулитися через це, але мама Тредґуд зазвичай казала: «Нінні, великий Господь створив тебе високою, аби ти була ближчою до небес…» Але зараз я вже не така висока, як була колись. Старіючи, ми якось усихаємо.

Хіба не кумедна річ — волосся? Стільки людей просто шаленіють через нього. Звісно, мені це здається цілком природним. Згадка про волосся проходить крізь усю Біблію: і Самсон, і та Савська жінка, і та дівчина, що мила Ісусові ноги своїми косами… Хіба не дивно, що негри прагнуть мати пряме волосся, а ми завжди хочемо кучеряве? Колись я мала каштанове волосся, а тепер використовую фарбу «Сілк енд Сілвер» номер п’ятнадцять… Раніше користувалася номером шістнадцять, але від нього моє волосся було занадто темним, аж явно фарбованим.

А тоді я просто скручувала його у вузол і йшла по своїх справах. Але не міс Леона. Її волосся завжди було болючою темою між нею та Іджі. Здається, Іджі було років дев’ять чи десять, коли вона побувала в Трутвіллі, де гралася з дітьми, і повернулась додому з вошами. Тож нам усім довелося вимити голови сумішшю сірки, гасу й жиру. Ніколи не чула стільки крику й вереску. Можна було подумати, що Леону живцем спалюють на вогнищі. Після цього Леона не розмовляла з бідолашною Іджі.

У цей час Бадді повернувся додому зі школи і побачив, що Іджі зовсім засмучена. Він мав іти на футбольну гру і перед виходом сказав: «Ходімо, мала» — і взяв її з собою на футбол, дозволивши сидіти на лаві серед решти гравців. Ось яким був Бадді…

Гадаю, Леона так і не пробачила Іджі, поки не вийшла заміж. Леона дуже переймалася власним виглядом, аж до дня своєї смерті. Якось вона прочитала статтю в журналі «МакКоллз», де було сказано, що гнів і ненависть спричиняють зморшки. Вона постійно погрожувала Іджі, що вб’є її, але тепер — з незмінною усмішкою на обличчі.

Звичайно ж, Леоні дістався найбагатший чоловік і в неї було вишукане весілля. Вона так боялася, що Іджі його зіпсує! Та дарма — більшість часу Іджі провела з родиною нареченого й так причарувала їх, що до кінця дня вони вважали її наймилішою з усіх Божих створінь. Навіть у такому віці вона мала особливу чарівність, властиву Тредґудам. Та ніхто в світі не був чарівнішим за Бадді.

Місіс Тредґуд зупинилася на мить, аби сьорбнути зі своєї скляночки, і поринула в роздуми:

— Ви знаєте, це маленьке кокосове тістечко нагадало мені про пікнік того жахливого дня.

Я була вже заручена з Клео, тож на той момент мені виповнилося сімнадцять. Був червень, субота, друга половина дня. Ми щойно чудово розважилися на пікніку, влаштованому церквою Юнацької організації баптистів. На цей захід приїхала потягом група молодих людей з Андалузької баптистської церкви. З цієї нагоди мама й Сипсі напекли з десяток кокосових пирогів. Хлопці були в білих літніх костюмах, і Клео щойно приніс новомодний солом’яний капелюх із батьківської крамниці, але Бадді чомусь умовив Клео позичити йому на день того капелюха.

Після пікніка ми з Ессі Рю понесли додому порожні тарілки з-під пирога, а всі хлопці Тредґуди пішли на залізничну станцію проводжати групу з Андалузії, як завжди робили. Мама збирала в миску інжир на задньому подвір’ї, і я була там разом із нею, коли це трапилося…

Ми чули, як рушив потяг. Не встиг він від’їхати, як засвистів свисток. Ми почули, як риплять і скрегочуть колеса потяга перед зупинкою, і тієї миті до нас долетіли крики дівчат.

Я глянула на маму, яка несподівано схопилася за серце, упала на коліна та скрикнула: «О ні! Тільки не моя крихітка! Боже мій, тільки не один із моїх малят!»

Тато Тредґуд почув шум зі своєї крамниці й побіг на станцію. Я була на ґанку з мамою, коли повернулися чоловіки. У мить, коли я побачила в руках у Едварда солом’яний капелюх, я зрозуміла, що це був Бадді.

Того дня він загравав до гарненької Марі Міллер, і коли потяг рушив з місця, він відступив на колію, заломив капелюха й послав своїй дамі яскраву посмішку — саме тієї миті, як засвистів свисток. Кажуть, він навіть не почув, як наближається потяг. О, як я досі шкодую, що Клео віддав йому того клятого солом’яного капелюха.

Жінка похитала головою.

— Ви не можете собі уявити, це просто прибило нас усіх. Але найтяжче переживала Іджі. На той час їй було дванадцять чи тринадцять років. Коли це сталося, вона грала в м’яча у Трутвіллі. Клео мусив поїхати туди й привезти її.

Нечасто побачиш когось, настільки вбитого горем. Я думала, вона помре одразу ж слідом за ним. Серце краялося від самого погляду на неї. У день похорону вона втекла з дому — просто не витримала. А коли повернулася, то лише піднялася нагору й годинами сиділа в кімнаті Бадді, просто в темряві. Коли ж перебування вдома ставало для неї нестерпним, вона знімалася з місця та йшла до Сипсі у Трутвілль… Але вона ніколи не плакала. Надто глибоким було горе, щоб плакати… Знаєте, серце може розбитися, та продовжує битися, ось так і тут.

Мама Тредґуд нестерпно хвилювалася за неї, але тато сказав облишити її, і нехай робить що хоче. Авжеж, вона ніколи вже не була такою, як раніше. Принаймні поки не зустріла Рут, лиш тоді стала потроху повертатися до звичного життя. Але я знаю, вона так і не змогла до кінця пережити втрату Бадді… Ніхто з нас не зміг.

Та я не хочу поринати в сумні спогади. Неправильно це. До речі, як видно з їхньої з Рут зустрічі, Господь ніколи не зачиняє дверей, якщо не відчиняє інших. Я вірю, що того літа Він не дарма послав до нас Рут… «Божий погляд і на горобців, тож я знаю — бачить Він мене».[6]

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

1 грудня 1931 р.

Радіозірка з Вісл-Стоп

Голлівуд для нас ніщо! Тепер на радіо АМ-1070 можна почути нашу рідну Ессі Рю Лаймвей, органістку баптистської церкви та акомпаніатора квартету жіночої перукарні «Веселі кралечки». Щоранку о 6:30 цього місяця в програмі «Час королівського печива» вона гратиме на фортепіано в рекламі компанії «Органи та роялі Стенлі Чарльза». Коли містер Чарльз каже: «Пам’ятайте, друзі, я збережу ваш орган або рояль до Різдва» — це Ессі Рю грає фонову тему «Джингл Беллз». Тож не пропустіть і слухайте.

Ессі розповіла мені, що цього року Стенлі Чарльз має на складах повно органів і роялів, які треба швиденько розпродати, і якщо ви прийдете й назвете її ім’я, отримаєте знижку. Магазин розташований у самому центрі Бірмінгема, просто перед трамвайною зупинкою, поряд із «Хот-догами Ґаса».

До речі, з вивіски «Салону краси Опал» відпала літера «О» і ледве не влучила в голову Бідді Луїз Отис. Опал радіє, що клієнтка не постраждала, та хіба не дивний збіг, що прізвище місіс Отис теж починається на «О»? Джуліан обіцяв на цьому тижні приставити літеру на місце, але Бідді заявила, що відтепер ходитиме лише через чорний хід.

Дот Вімз

P. S. Опал каже, що отримала партію накладних буклів… Тож якщо вам у котромусь місці потрібне додаткове волосся… Вона вас запрошує.

Вулиця Роудс-Сьоркл, 212

Бірмінгем, Алабама

5 січня 1986 р.

Евелін Кауч сиділа, замкнувшись, у своїй кімнаті для шиття і доїдала другу порцію морозива з шоколадною стружкою з «Баскін-Роббінс». Застиглим поглядом вона дивилась на стіл, завалений горою викройок для шиття з журналу «Баттерік»[7] — колись у пориві добрих намірів вона придбала все це і з того дня не торкалася. Ед був у своєму лігві, зайнятий переглядом футбольної гри, і це було їй на руку. Останнім часом, щоразу, як вона їла щось жирне, він дивився і з насмішкою питав: «Це теж входить до твоєї дієти?»

Вона збрехала продавцеві в «Баскін-Роббінс», сказавши, що морозиво — на свято її онукам. Вона навіть не мала онуків.

Евелін було сорок вісім років, і вона загубилася десь по дорозі.

Усе у світі змінювалося так швидко. Поки вона, як заведено, виховувала двох дітей — «хлопчика для нього й дівчинку для неї» — світ, у якому вона жила, перетворився на місце, якого вона зовсім не знала.

Вона розучилася сприймати жарти. Усі вони тепер здавалися такими ницими, а мова просто шокувала її. Вона в її віці ніколи в житті не промовила слова на букву «б». По телевізору Евелін переважно дивилася старі фільми й повтори «Шоу Люсі». Під час війни у В’єтнамі вона вірила тому, що казав їй Ед: що це правильна й необхідна війна, а всі, хто проти, — комуністи. Коли згодом, набагато пізніше, вона дійшла переконання, що війна не могла бути такою вже правильною та необхідною, було пізно — по телебаченню вже йшла Джейн Фонда зі своїми вправами, і нікого, зрештою, не цікавило, що думає Евелін. Вона досі сердилась на Джейн Фонду та мріяла, щоб та зникла з телевізора й припинила вимахувати своїми худющими ногами.

Не можна сказати, що Евелін взагалі не докладала зусиль. Вона намагалася виховувати в сині чутливість, але Ед так налякав її, пригрозивши, що той виросте гомиком, що вона віддалилася і втратила порозуміння з сином. Навіть тепер він здавався їй чужою людиною.

Діти в усьому обігнали її. Донька Дженіс у п’ятнадцять років знала про секс більше, ніж у той самий час знала Евелін. Щось пішло не так.

Коли вона навчалася в середній школі, усе було так просто. Існували гарні дівчата й погані дівчата, і кожен знав, хто є хто. Ти або належиш до тієї чи іншої компанії, або ні. Евелін належала до обраних, «вищого суспільства». Вона не знала жодного імені осіб, які входили до шкільної банди, жодного з хлопців у завужених штанах та їхніх подружок у прозорих нейлонових блузах і з браслетами на ногах. У її колі заведені були армійська стрижка, застебнуті під шию смугасті бавовняні сорочки, відпрасована форма кольору хакі для хлопців і блузи-матроски з круглими значками для дівчат. На зустрічах їхнього клубу вони з подружками викурювали по одній цигарці «Кент», а на піжамних вечірках можна було випити пива. І все. Ніяких пестощів нижче шиї.

Пізніше вона почувалась дурепою, супроводжуючи доньку, коли тій підбирали протизаплідний ковпачок. Сама Евелін берегла себе до шлюбної ночі.

І це було потрясіння. Ніхто не попереджав її, що буде так боляче. Вона так і не навчилася насолоджуватися сексом. Щоразу, як вона намагалась розслабитись, у її голові виринав образ поганої дівчинки.

Вона ж була гарною дівчинкою, завжди поводилася як леді, ніколи не підвищувала тону, завжди всім поступалася, з усім рахувалася тощо. Вона передбачала, що десь за обрієм на неї чекає винагорода, такий собі приз. Та коли донька спитала її, чи вона коли-небудь кохалася з кимось, окрім чоловіка, і вона сказала: «Звісно ж, ні», — відповіддю доньки було: «О мамо, як це тупо. Ти навіть не знаєш, чи він гарний коханець, чи ні. Який жах!»

Це була правда. Вона не знала.

Тож у кінцевому підсумку взагалі не важило, була ти гарною чи ні. Дівчата з середньої школи, які «пустилися берега», не опинилися на задвірках життя в соромі й ганьбі, як заведено було вважати. Вони були так само щасливі — або нещасливі — у шлюбі, як і решта жінок. Тож уся ця боротьба за власну чистоту, страх, що тебе торкнуться, страх одним недбалим жестом збудити в комусь шалену пристрасть і найбільший страх — завагітніти — усі ці страхи виявились марнування сил. Зараз кінозірки масово народжують позашлюбних дітей і дають їм імена на кшталт «Місячний Промінь» і «Сонячна Пір’їнка».

А якою була винагорода за її тверезість? Все життя вона тільки й чула: «Нема нічого гіршого за п’яну жінку», — і ніколи не дозволяла собі більш як один келих розбавленого віскі. А тепер увесь бомонд лікується від залежностей в Центрі Бетті Форд, фотографується там, а потім розважається на нескінченних вечірках, влаштованих з нагоди їхньої появи на публіці. Евелін часто гадала, чи в Бетті приймають людей, яким слід лікуватися від надмірної ваги.

Її донька якось дала їй затягнутися цигаркою з марихуаною. Та коли підставки під гаряче зрушили зі своїх місць на столі й поповзли до неї, вона злякалась і більше ніколи не пробувала. Тож наркотики відпали.

Евелін питала себе, де ж тепер її «клуб», де те місце, до якого вона прийшлася б…

Років із десять тому, коли Ед почав зустрічатися з жінкою, з якою разом працював у страховій компанії, Евелін записалась до групи під назвою «Довершена жінка». То була спроба врятувати свій шлюб. Не те щоб вона так сильно любила Еда, та все ж любила достатньо і втратити не хотіла. І що, власне, їй лишалось робити? Вона прожила з ним не менше, ніж із рідними батьками. Члени групи вірили, що жінки здатні віднайти цілковите щастя, якщо, в свою чергу, покладуть життя на те, аби зробити щасливими чоловіків.

Лідерка групи сповістила, що всі багаті й успішні в кар’єрному плані жінки, які здаються такими щасливими, насправді жахливо самотні, нещасні й потайки заздрять їхнім радісним християнським домівкам.

Довелося напружити фантазію, аби уявити, що Барбара Волтерс[8] хотіла б усе покинути заради Еда Кауча, але Евелін докладала найбільших зусиль. Хоч вона й не була релігійною людиною, їй, звісно, було приємно знати, що Біблія підтримує її готовність стелитися під ноги чоловікові. Хіба святий апостол Павло не казав, що жінки не мають зазіхати на владу над чоловіками, але зберігати мовчання?

Тож сподіваючись, що вона на правильному шляху, Евелін почала втілювати план «Десять кроків до повного щастя». Вона спробувала крок номер один і зустріла Еда біля вхідних дверей оголена, загорнувшись у харчову плівку. Але Ед лише злякався: він заскочив у будинок і захряснув двері. «Господи Ісусе, Евелін! Ти що, з глузду з’їхала? А якби це був не я, а газетяр!»

Тож вона ніколи не зважилася на крок номер два: заявитися до нього на роботу в костюмі повії.

Утім, дуже скоро лідерка їхньої групи Надин Фінґергатт отримала розлучення і мала піти працювати, тож їхня група, так би мовити, накрилася. За деякий час Ед припинив бачитися з тією жінкою і життя владналося само собою.

Пізніше, усе ще в пошуках щастя, вона спробувала долучитися що Центру жіночої громадськості. Їй подобались речі, які вони відстоюють, але потайки Евелін бажала, аби ці дами хоч трохи фарбували губи та голили ноги. Вона єдина серед них була при повному макіяжі, у колготах і сережках. Спочатку їй хотілося бути серед них, та після того, як одна з жінок запропонувала за тиждень принести дзеркальце, аби дослідити свої вагіни, Евелін більше не повернулася.

Ед казав, що всі ті жінки — не більш як збіговисько невдоволених старих дів, занадто потворних, щоб знайти собі мужика. Ось і вона — надто знуджена презентаціями пластикового посуду й надто злякана, щоб зазирнути у власну піхву.

Того вечора, як вони з Едом ішли на їхню тридцяту зустріч випускників, Евелін сподівалася, що там знайдеться хтось, кому можна відкрити душу. Але решта жінок були так само збентежені, як і вона, і трималися ближче до чоловіків та напоїв, аби не загубитися. Їхнє покоління ніби сиділо на паркані, не знаючи, в який бік зіскочити.

Після зустрічі вона годинами сиділа, перебираючи свої шкільні фотографії. Вона стала їздити по місцях, де жила колись, знову і знову.

Від Еда не було жодної допомоги. Останнім часом він дедалі частіше поводився, як його батько, намагаючись триматися, як належало, на його думку, голові родини. З роками він дужче замикався у собі. У суботу Ед годинами тинявся на самоті навколо торгівельного центру «Все для дому», шукаючи чогось, а чого — він і сам не знав. Він їздив на полювання, рибалив, дивився свій футбол, як і решта чоловіків, — та жінка починала підозрювати, що він теж лише грає свою роль.

Евелін зазирала в порожній ріжок від морозива й гадала, куди поділася усміхнена дівчина зі шкільних фотографій.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

2 листопада 1932 р.

У місті відкрито свинарський клуб

За підтримки Служби розвитку Алабами було сформовано місцевий свинарський клуб. Хто бажає дізнатися більше, телефонуйте додому місіс Берті Вік. Берта каже, що міс Зула Гайт з Кіттрела в Північній Кароліні лише за сім днів заробила чистокровну китайську свиню з родоводом, і, за словами Берти, ви здатні зробити так само, якщо докладете трохи кмітливості. Вона стверджує, що володіння чистокровною свинею — ознака винятковості вас і вашої громади, що відкриває шлях до заможності. Це забезпечить вам надійний прибуток на все життя, аж до того часу, коли вас наздожене старість.

Іджі щойно принесла до кафе своє новомодне радіо «Фліко» й запрошує всіх охочих послухати «Еймос та Енді» чи будь-яку іншу програму. Замовляти при цьому їжу не обов’язково. Іджі каже, звук чудовий, особливо вночі.

До речі, ніхто не знає, як позбутися собачих слідів на цементі? Якщо знаєте, зателефонуйте мені чи заходьте до поштового відділення і розкажіть.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

12 січня 1986 р.

Евелін розкрила сумочку й дала місіс Тредґуд бутерброд із гострим плавленим сиром — один із тих, що принесла з дому, загорнувши у вощений папір.

Місіс Тредґуд була в захваті.

— О, дякую вам! Я люблю смачний бутерброд із гострим сиром. Насправді я люблю все, що має приємний колір. Вам не здається, що плавлений сир має приємний колір? Він такий «сирний». Я також люблю червоний перець і колись любила зацукровані яблука, але більше не можу їх їсти через мої зуби. Якщо так подумати, мені подобається все червоне.

На хвилину вона замислилася.

— У нас була руда курка на ім’я Сестричка, і щоразу, виходячи на задній двір, я казала: «Сестричко, не смій дзьобати мої пальці, дівчинко, інакше я тебе з кнелями підсмажу». І вона піднімала голівку та відходила від мене вбік. Вона дзьобала будь-кого, окрім мене й мого малюка, Альберта. Ми так і не змогли з’їсти ту курочку, навіть під час Великої депресії. Вона померла від старості. Коли я потраплю до раю, за всіма моїми близькими, я сподіваюся, що Сестричка і єнот Розумник будуть там. Я знаю, що стара Сипсі точно на мене чекатиме.

Звідки була родом Сипсі, я навіть гадки не маю… Ніколи не знаєш, звідки походять негри. Їй було близько десяти чи одинадцяти років, коли вона почала працювати у матінки Тредґуд. Вона прийшла з Трутвілля, негритянських кварталів по той бік залізниці, і сказала, що її звуть Сипсі Піві й вона шукає роботу. І мама просто залишила її в нас. Вона допомагала виростити всіх дітей Тредґудів.

Сипсі була худа, мініатюрна жіночка, до того ж дуже кумедна. Трималась усіх тих вічних негритянських забобонів. Її мати була рабинею, і вона, як смерті, боялася бути зуроченою. Розповідала мамі, як її сусідка в Трутвіллі щоночі сипала заклятий жовтий порошок якомусь чоловікові в чобіт, і через це в того все відмовило. Але чого вона боялася найбільше в світі, то це голів тварин. Якщо ви приносили їй курча чи рибу або якщо Великий Джордж забивав свиню, вона не готувала й навіть не торкалася її, допоки не поховає голову в саду. Вона казала, що, коли голову не закопати, дух тварини увійде до твого тіла й ти зовсім оскаженієш. Якось тато забув і приніс у дім трохи зельцю зі свинячих голів, і Сипсі втекла додому, несамовито волаючи. І не поверталася, допоки її подружка не почаклувала над нашим місцем. Вона, мабуть, закопала в саду сотні голів. Але, знаєте, через них ми мали найбільший врожай помідорів, і бамії, і кабачків у місті! — Вона розсміялася. — Бадді любив називати це «рибоголовим садом».

Та при всіх її дивацтвах, кращого кухаря в усій Алабамі годі було знайти. Кажуть, навіть в одинадцять років вона робила найсмачніше печиво, підливу, фруктові пироги, смажених курчат, ріпу та спаржеву квасолю. А її кнелі були такі легкі, що, здавалося, зараз злетять і ти ловитимеш їх ротом у повітрі. Усі рецепти, за якими готували в кафе, були її. Вона навчила Іджі та Рут усього про приготування їжі.

Не знаю, чому Сипсі ніколи не мала власних дітей. Я не зустрічала людини, яка любила б дітей більше, ніж вона. Усі негритянки в Трутвіллі залишали в неї на ніч своїх малят, коли хотіли піти розважитися. Знали, що вона добре про них подбає. Сипсі казала, що ніщо не дає їй більшої радості, ніж колисати малу дитинку. Вона колисала всіх тих діточок і співала їм цілу ніч, іноді двом одразу. І просто знемагала через відсутність власного малюка.

А тоді, якось у листопаді, на День подяки (мама казала, що надворі мороз і всі дерева голі) Сипсі нагорі стелила ліжка, коли на задньому дворі з’явилася її подружка з негритянської церкви, криком кличучи її. Схвильованим голосом жінка розповіла, що на залізничній станції якась дівчина з Бірмінгема віддає свою дитину. І радила поквапитись, бо потяг мав от-от відійти.

На цьому Сипсі щодуху кинулася вниз сходами, у самій лише тоненькій сукні й фартуху. Коли вона вибігала через задні двері, мама Тредґуд крикнула їй услід, аби вдягнула пальто. Але та лише гукнула у відповідь: «Нема часу, міз Тредґуд. Я маю забрати собі це маля». І зникла зі швидкістю блискавки. Мама стояла на задньому ґанку й чекала. Скоро вона побачила, як від’їжджає потяг. І от з’явилася Сипсі — з широкою посмішкою від вуха до вуха, з роздертими до крові ногами від бігу крізь колючки. А на руках вона тримала опецькуватого чорного карапуза, з голови до ніг сповитого рушником із написом «Готель „Діксі“, Мемфіс, Теннессі». Сипсі сказала, що та дівка прямувала додому, та не насмілювалась показатися там із дитям, адже її чоловік уже три роки перебував у в’язниці.

Тож ми ніколи не дізналися, яким було справжнє ім’я маляти. А оскільки він потрапив до неї з потяга, Сипсі вирішила назвати його Джордж Пульман Піві, на честь чоловіка, який винайшов пульманівський вагон. Але хто б не був його справжнім татом, напевно, то був кремезний чолов’яга, оскільки дорослим Джордж мав два метри на зріст і важив 113 кілограмів.

Коли він був маленький, татко брав його до крамниці й навчав професії м’ясника. У якихось десять років він уже різав свиней, і Сипсі так ним пишалася… Якби він був її рідним сином, вона не могла б любити його дужче. Вона часто обіймала його й казала: «Любий, хоч ми й не рідні, та це не означає, що ти не мій».

А потім, коли Великий Джордж постав перед судом, вона вдягалася й ходила до того суду, у сонце й дощ… Їй, мабуть було близько дев’яноста років. Хоча ніколи напевне не визначиш, скільки років негритянським жінкам.

Вона завжди наспівувала своїх євангельських пісень. «У багажному відділенні вперед» і «Ранковим потягом додому»… І завжди співала про потяги. Уночі перед смертю вона сказала Джорджу, що бачила уві сні Ісуса. Усього в білому. Неначе він кондуктор у примарному потязі й прийшов, аби забрати її та відвезти на небеса.

Але насмілюся сказати, що вона готувала в кафе, навіть коли їй було за вісімдесят. Ось чому приходила більшість людей — через її страви. Точно не через вигляд закладу. Коли Іджі й Рут купили його, він був не більш як величезним розвалищем на одну кімнату, розташованим через вулицю від залізничних колій поряд із поштовим відділенням, де працювала Дот Вімз.

Я пам’ятаю той день, коли вони заїхали до кафе. Ми всі були там, допомагали. Сипсі мела підлогу, коли побачила, як Рут вішає на стіну репродукцію «Таємної Вечері». Жінка припинила мести і деякий час розглядала картину, а потім спитала: «Міз Рут, хто там сидить за столом із містером Ісусом?»

З усією ласкою Рут промовила: «Як, Сипсі, це ж містер Ісус і його брати». Сипсі здивовано зиркнула на неї та й каже: «О, це ж треба! А я гадала, у міз Марії був лише один син», — і продовжила мести. Ми так і попадали зо сміху. Сипсі точно знала, хто був зображений на тій картині. Вона просто любила кого-небудь розіграти.

Джуліан і Клео спорудили всередині чотири дерев’яні кабінки, а позаду будинку прибудували кімнату, яка слугувала житлом для Іджі й Рут. У самому кафе стіни були з вузлуватої джорджіанської сосни, а підлога — зі старого однотонного дерева.

Рут спробувала привести все до ладу. Вона повісила картину з кораблем, що пливе у місячному сяйві, але Іджі одразу ж зняла її й повісила власну. На цій було зображено зграю собак, що сидять навколо картярського столу, палять цигарки та грають у покер. А знизу написала: «Клуб „Маринований огірок“». Так став називатися той божевільний клуб, заснований Іджі та її другом Ґрейді Кілґором. Окрім різдвяних прикрас, які вони розвісили в перший рік і які Іджі ніколи не знімала, та ще старого залізничного календаря, це був увесь інтер’єр.

Із меблів було лише чотири столи й купка стільців невідомої кількості, — Нінні розсміялася. — Ніхто не знав напевне, витримає його стілець чи ні. А ще вони ніколи не мали касового апарата — просто тримали гроші в коробці з-під сигар «Рой Тен» і з них давали решту. На прилавку в них були картопляні чипси, свинячі шкури на полиці, гребінці й жувальний тютюн, рибальські блешні й маленькі трубки з кукурудзяних качанів.

Кафе відчинялося на світанку й працювало, як казала Іджі, до упору.

Двома кварталами нижче розташовувалася велика сортувальна станція компанії «Ел енд Ен», і всі залізничні робітники харчувалися в кафе, чорні й білі. Кольорових обслуговували біля чорного ходу. Звичайно, багатьом не подобалась вигадка Іджі продавати їжу неграм, і через це вона мала певні труднощі. Але Іджі заявляла, що ніхто не сміє вказувати, що їй можна робити, а чого не можна. За словами Клео, вона сама протистояла цілому Ку-Клукс-Клану,[9] але її було не зупинити. Від природи добросерда, Іджі виявляла неабияку хоробрість, коли справа набирала загрозливих обертів…

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

22 березня 1933 р.

Іджі пила каву й теревенила ні про що зі своїм другом-блукачем Смоукі. Позаду на кухні Сипсі та Онзелл смажили порцію зелених помідорів для відвідувачів, що мали нагрянути приблизно об 11:30, і слухали євангельську передачу «Крила над Йорданом» по радіо АМ-1070, коли в двері кухні постукав Осі Сміт.

Сипсі вийшла до кафе, витираючи руки фартухом.

— Міз Іджі, там чорний хлопець, він просить дозволу побалакати з вами.

Іджі підійшла до дверей із дротяною сіткою. Осі Сміта вона впізнала одразу — старого друга з Трутвілля, який теж працював на сортувальній станції.

— Здоров був, Осі. Як справи?

— Чудово, міз Іджі.

— Чим можу тобі допомогти?

— Міз Іджі, нас у дворі ціла купа робітників, і ми щодня чуємо запах смаженого м’ясця, місяців зо два, і цей запах просто зводить нас з розуму. Ми хотіли б знати, чи не продасте ви нам трохи тих сендвічів зі смажениною. У мене є гроші.

Іджі зітхнула й похитала головою.

— Дозволь мені пояснити тобі дещо, Осі. Ти знаєш, що, була б моя воля, я впустила б вас через парадний вхід і посадила за стіл, але ти ж розумієш — я не можу цього зробити.

— Так, мем.

— У місті є купка людей, яка нам усе тут спалить, а я ще маю заробляти на життя.

— Так, мем, я знаю.

— Але я хочу, щоб ти повернувся до свого двору й сказав друзям, що, як їм чогось захочеться, нехай просто підходять до дверей на кухню.

Він усміхнувся.

— Так, мем.

— Скажи Сипсі, чого бажаєш, і вона все тобі приготує.

— Так, мем. Дякую, мем.

— Сипсі, дай йому барбекю та чого він іще хоче. Дай йому також трохи пирога.

Сипсі буркнула під ніс:

— Ви наразитесь на біду з тим Ку-Клукс-Кланом, а мене просто вб’ють. І більше ви мене ніколи не побачите, мем.

Та все ж вона зробила сендвічі, взяла виноградних напоїв та пирога й поклала все це до паперового пакунка для Осі.

Днів за три до кафе, захекавшись, зайшов Ґрейді Кілґор, місцевий шериф і залізничний детектив на півставки. Цей кремезний, мов ведмідь, велетень був другом її покійного брата Бадді.

Він, як завжди, повісив капелюха на вішак і сказав Іджі, що має до неї серйозну розмову. Вона принесла йому каву й сіла. Навалившись ліктями на стіл, Ґрейді приступив до свого неприємного завдання.

— Отже, так, Іджі, ти не повинна продавати їжу тим нігерам, і ти чудово це знаєш. Деякі хлопці в місті дуже засмучені через це. Ніхто не хоче їсти там, де обслуговують нігерів, це неправильно, і ти просто не маєш цього робити.

Іджі задумалась на хвилину і, погоджуючись, закивала.

— Ти маєш рацію, Ґрейді, я все добре знаю і справді не маю цього робити.

Ґрейді із задоволеним виглядом відкинувся у кріслі.

Вона ж продовжила:

— Так, Ґрейді. Цікаво, правда ж, як люди постійно роблять речі, яких не мають робити. Узяти, наприклад, тебе. Гадаю, чимало людей сказали б, що після недільної служби в церкві ти не повинен ходити на ріку на побачення з Євою Бейтс. Я впевнена, Ґледис вирішила б, що тобі не слід цього робити.

Ґрейді, який на той момент був дияконом баптистської церкви і був одружений із колишньою Ґледис Моутс, відомою запальним характером, спалахнув.

— Іджі, це зовсім не смішно.

— А я думаю, смішно. А ще я думаю, що, коли компанія дорослих чоловіків, добряче хильнувши, напинає простирадла на голови, це теж до біса смішно.

Ґрейді закликав на допомогу Рут, яка була за прилавком:

— Рут, може, підійдеш сюди й позичиш їй трохи здорового глузду? Мене вона не слухає. Я лише намагаюся вберегти її від біди, от і все. Зараз, не скажу кому, але деяким людям у місті не до душі, що вона продає їжу нігерам.

Іджі запалила цигарку «Кемел» і посміхнулася.

— Ось що я тобі скажу, Ґрейді. Наступного разу, як ці «деякі люди» прийдуть сюди — Джек Баттс, наприклад, і Вілбур Вімз, і Піт Тидвелл, я скажу їм, що якщо не хочуть бути впізнаними, маршируючи на цих дурнуватих парадах, які ви, хлопці, влаштовуєте, то чому їм бракує мізків, щоб перевзутися?

— Стривай-но, Іджі…

— До біса, Ґрейді, ви всі нікого не надурите. Я ці шльопанці чотирнадцятого розміру, які ти носиш, впізнаю будь-де.

Ґрейді глянув униз на свої ноги. Він стрімко програвав битву.

— Але, Іджі, я маю їм щось сказати. Ти припиниш це чи ні? Рут, іди сюди й допоможи мені з цією впертою ослицею.

Рут підійшла до столу.

— Ой, Ґрейді, що поганого в тому, що ми продамо кілька сендвічів з чорного ходу? Вони ж не заходять і не сидять тут із вами.

— Ну, не знаю, Рут… Я маю поговорити з хлопцями.

— Вони нікому не зашкодять, Ґрейді.

Хвилину він розмірковував.

— Гаразд… Поки що чорт з вами, — він показав пальцем на Іджі. — Але ви точно не пустите їх далі чорного ходу, чуєте?

Він підвівся, аби вийти, і надягнув капелюха, а потім знов обернувся до Іджі.

— То ми граємо в покер у п’ятницю?

— Ага. О восьмій. І прихопи грошенят побільше, я передчуваю удачу.

— Я скажу Джеку й решті… Бувай, Рут.

— Бувай, Ґрейді.

Іджі похитала головою, дивлячись йому вслід.

— Шкода, Рут, що ти не бачила цього здорового бика на річці три дні тому. Він був п’яний, як чіп, і ридав, мов дитина, тому що Джо, старий негр, який його виховав, помер. Присягаюсь, я вже й не знаю, що в людей тепер замість мізків. Уяви собі цих хлопців: вони бояться їсти, сидячи поряд із нігером, але не бояться їсти яйця, що вийшли прямісінько з курячої дупи.

— Ох, Іджі!

Іджі засміялася.

— Пробач, але іноді мене це бісить.

— Я знаю, люба, але не варто так засмучуватися. Така вже людська натура, і ти нічого не можеш удіяти, аби змінити її. Прийми це як належне.

Іджі посміхнулася до неї та подумала, що б вона робила, якби поряд не було Рут, яка завжди дозволяла їй випустити пару. Рут посміхнулась у відповідь.

Обидві вони знали, що мають вирішити і як бути далі. І вони вирішили. Єдиним, що змінилося наступного дня, були ціни в меню, вивішеному на дверях чорного ходу — усе стало на десять або на двадцять п’ять центів дешевше. Якщо вже бути справедливими, то до кінця…

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

6 квітня 1933 р.

Зміна меню в кафе

Минулого тижня завсідники кафе «Зупинка» були дуже здивовані, прочитавши меню. Серед іншого там пропонувалося: «Філе опосума»… «Реберця тхора»… «Козяча печінка з цибулею»… «Пудинг із тигрової жаби» та «Пиріг із канюка a la mode».

Одна пара, нічого не підозрюючи, подолала довгий шлях із Ґейт-Сіті, аби повечеряти. Та, побачивши меню, кинулась навтьоки і була вже за півквартала звідти, коли Іджі відкрила двері й крикнула їм: «З першим квітня!»

Потім пара з Ґейт-Сіті таки зробила замовлення зі звичайного меню й безкоштовно отримала пиріг із кокосовим кремом — як компенсацію.

До речі, нещодавно моя друга половинка впустив у дім одного зі своїх старих мисливських собак, а той приволік із собою кістку. І знаєте що? Я перечепилася через неї і зламала палець на нозі. Доктор Гедлі наклав мені гіпс, але тепер я маю взувати на роботу хатні капці, тож не можу виходити і збирати новини. І якщо у вас є щось новеньке, просто приходьте з цим до мене в поштове відділення.

Дот Вімз

Вулиця Роудс-Сьоркл, 212

Бірмінгем, Алабама

19 січня 1986 р.

Настала неділя, і подружжя Кауч знову збиралося до будинку престарілих. Евелін вимкнула кавоварку. Вона воліла б зовсім нікуди не йти, але Ед був настільки чутливий у всьому, що стосувалося його матері, що вона не наважилась відмовитись від поїздки. Принаймні вона мала привітатися зі своєю плаксивою, вибагливою свекрухою. Ці поїздки були для неї справжньою мукою, вона ненавиділа запах хвороби, лізолю та смерті. Це нагадувало їй про власну матір, про лікарів та лікарні.

Евелін було сорок, коли померла мати, і після цього вона жила в страху. Тепер, переглядаючи ранкову газету, вона одразу відкривала колонку некрологів, навіть раніше, ніж свій гороскоп. Їй завжди бувало приємно, якщо померлому було за сімдесят чи за вісімдесят, особливо приємно, якщо небіжчик виявлявся старшим за дев’яносто років — це чомусь надавало їй відчуття безпеки. Але варто було дізнатися, що хтось помер на п’ятому чи шостому десятку, і вона втрачала спокій на цілий день. Особливо якщо наприкінці некролога стояло прохання від родини покійного зробити внесок у фонд боротьби з раком. Але найбільше лякала її смерть, причину якої не було вказано.

Швидкоплинна хвороба на що?

Раптово помер від чого?

Який саме нещасний випадок?

Вона хотіла знати все, до останньої дрібниці. Не губитись у здогадках — знати. І її страшенно дратувало, коли родина просила зробити внесок до спілки захисту тварин. Що це, взагалі, означало? Сказ… укус собаки… котяча лихоманка?

Але останнім часом просили здебільшого пожертв у фонд боротьби з раком. Евелін дивувалася, чому має жити в тілі, яке старіє, розладнується, болить. Чому вона не могла жити в письмовому столі, великому стійкому письмовому столі? Або в печі? Або у пральній машині? Краще б над нею працював звичайний майстер, електрик або слюсар, ніж лікар. Коли вона терпіла пологові муки, її акушер доктор Клайд просто стояв і брехав їй в обличчя:

— Місіс Кауч, ви забудете про ці болі, щойно побачите свою дитину. Тому тужтеся трохи сильніше. Ви навіть цього не згадаєте, повірте мені.

НЕПРАВДА! Пізніше вона пам’ятала кожну мить нестерпного болю і нізащо не стала б народжувати вдруге, якби Ед не наполягав — він хотів хлопчика… Тоді було викрито ще одну брехню: вдруге народжувати не менш боляче, ніж уперше. Може, навіть більше, бо цього разу вона вже знала, що її очікує. Вона була люта на Еда цілих дев’ять місяців, і дякувати Богу, що на світ з’явився Томмі, тому що більше від неї нічого не вимагалося.

Усе життя Евелін боялася лікарів. Раніше вона ставилась до них з підозрою, а тепер просто не терпіла, щиро ненавиділа й зневажала. З того самого дня, як у палату її матері увійшов самовдоволений лікар із медичною карткою в руках…

Цей дрібний олив’яний божок у костюмі з поліестру й трипудових чоботах. Пихатий, самовпевнений, в оточенні медсестер, які пурхали навколо нього, мов гейші. Він навіть не був лікарем її матері, він лише здійснював ранковий обхід, підміняючи когось. Евелін стояла, тримаючи маму за руку. Увійшов і навіть не потурбувався відрекомендуватись.

Вона сказала:

— Доброго ранку, лікарю. Я її донька, Евелін Кауч.

Не відриваючи погляду від медичної картки, він голосно промовив:

— У вашої матері швидко прогресуючий рак легень, що дав метастази в печінку, підшлункову залозу й селезінку, з певними ознаками ураження кісткового мозку.

До цього самого моменту її мати навіть не знала, що в неї рак. Евелін не хотіла казати їй, адже мати й так була налякана. Дикий жах на обличчі матері вона запам’ятала на все життя — як і того лікаря, що рушив далі з усім своїм почтом.

Через два дні її мати впала в кому.

А ще вона не могла забути ту сіру, стерильну, з бетонними стінами кімнату очікування у відділенні інтенсивної терапії, де вона провела наступні тижні, налякана й збентежена. Як і решта людей, що чекали тут, знаючи, що їхні близькі лежать поряд у холодній неосвітленій кімнаті, очікуючи смерті.

Абсолютно незнайомі, вони в цьому маленькому просторі поділяли, мабуть, найінтимнішу, найболючішу мить свого життя. Вони не знали, як поводитись чи що сказати в цій ситуації. Тут правил етикету не існувало. Ніхто не підготував їх до такого страшного випробування. Бідолашні люди, налякані не менше за неї, підбадьорювали себе розмовами про повсякденне життя. Перебуваючи в цілковитому потрясінні, вони вперто робили вигляд, що все буде гаразд.

Одна родина з переляку навіть відмовлялася сприйняти той факт, що жінка, яка помирає в палаті на тому кінці коридору, — їхня мати. Вони постійно казали про неї як про «свою пацієнтку» й запитували Евелін, як справи в «її пацієнтки». Тільки б відсунути жахливу правду якнайдалі, тільки б полегшити біль.

Щодня вони чекали разом, знаючи, що мить настане — той жахливий момент, коли їх викличуть для ухвалення «рішення», вимикати апарат чи ні…

— Так буде краще.

— Легше їм піти.

— Вони самі б цього хотіли.

— Лікар каже, вони вже померли.

— Це лише формальність.

Формальність?

Спокійні, дорослі розмови. Коли все, чого вона насправді хотіла, це закричати до мами, її любої мами — єдиної людини в світі, яка любила її, як ніколи ніхто не полюбить.

Тієї суботи лікар підійшов до кімнати очікування й зазирнув усередину. Усі погляди були прикуті до нього, розмова урвалася. Він обвів очима кімнату.

— Місіс Кауч, можна вас на хвилинку до мого кабінету?

І поки вона тремтячими руками підбирала сумочку, чуючи калатання власного серця, усі інші дивилися на неї зі співчуттям. Одна жінка лагідно торкнулась її руки. Але потай вони всі відчули полегшення, що це не по них прийшли.

Наче уві сні вона намагалась дослухатися до його слів. Він говорив так просто і так невимушено.

— Немає сенсу продовжувати це…

Його логіка була бездоганна. Вона підвелася, наче зомбі, й пішла додому.

Вона думала, що готова прийняти це і відпустити її.

Але, зрештою, ніхто насправді не буває готовий відімкнути від апарата власну матір, хто би що про це не казав. Вимкнути світло свого дитинства й піти геть, так, наче вимикаєш лампу і виходиш із кімнати.

Вона ніколи не змогла пробачити собі, що їй забракло сміливості повернутися до лікарні й бути поряд зі своєю матір’ю. Вона досі прокидалася, ридаючи від почуття провини, і для неї не було жодного способу у світі пережити це.

Може, те, що їй довелося крізь це пройти, поклало початок страху Евелін перед усім, пов’язаним із лікарями й лікарнями. Вона не знала. Знала лише, що від самої думки про візит до лікаря її буквально кидало в холодний піт і починало тіпати. А від слова «рак» навіть волосся на руках ставало дибки. Вона взагалі припинила торкатися грудей, бо одного разу намацала в себе ущільнення й ледь не зомліла. На щастя, виявилося, що це лише паперова серветка, яка застрягла в бюстгальтері під час прання в машинці. Вона знала, що цей страх безглуздий і що їй дійсно слід сходити на огляд. Кажуть, його треба проходити раз на рік. Вона знала, що має це зробити, якщо не заради себе, то заради дітей. Усе вона знала, але це нічого не змінювало. У неї траплялися проблиски сміливості, і вона записувалася на огляд, але завжди все скасовувала в останній момент.

Минулого разу вона була в лікаря шість років тому, через інфекцію жовчного міхура. Все, чого вона хотіла, це щоб їй призначили антибіотики по телефону, але лікар змусив її прийти й наполіг на обстеженні таза. Лежачи там, з ногами у підвісних петлях, вона гадала, чи існує щось гірше, ніж коли незнайомий чоловік порпається в тобі, шукаючи щось, наче в іграшковому мішку на ярмарку.

Лікар спитав, скільки минуло часу від останнього обстеження грудей. Евелін збрехала:

— Три місяці.

Він сказав:

— Ну, оскільки ви вже тут, я можу також провести і цей огляд.

Вона щось заторохкотіла, намагаючись його відволікти, але він перебив її:

— Так-так, щось мені це не подобається.

Дні очікування на результат тесту були для неї майже нестерпними. Вона блукала в тумані нічних жахіть, молячись і торгуючись із Богом, хоча навіть не була впевнена, чи вірить у Нього. Вона обіцяла, якщо Він вбереже її від раку, то вже ніколи ні на що не скаржитиметься. А залишок життя проведе, радіючи життю, у добрих справах і щодня ходитиме до церкви.

Коли ж виявилось, що з нею все гаразд і найближчим часом вона не помре, як їй уявлялось, Евелін знов стала сама собою. Але тепер, після пережитих страхів їй у кожному болю став ввижатися рак. Евелін була впевнена: варто лише піти до лікаря, він не лише знайде в неї пухлину, а й прослухає її зі стетоскопом і призначить операцію на відкритому серці, перш ніж вона встигне втекти. Вона почувалася однією ногою в могилі.

Їй навіть здавалося, що лінія життя на її долоні стає коротшою.

Вона знала, що не витримає стільки днів в очікуванні результатів тесту. Тож вирішила, що насправді не бажає знати, якщо щось недобре, і краще просто помре одного звичайного дня, ні про що не довідавшись.

Цього ранку дорогою до будинку престарілих Евелін усвідомила, що стає нестерпною. Щоранку вона починала якісь ігри сама з собою, аби просто пережити день. Так, наприклад, вона казала собі, що цього дня неодмінно трапиться щось надзвичайне… Що наступним телефонним дзвінком їй повідомлять добру новину, від якої життя одразу зміниться… Що в наступному листі на неї чекає приємний сюрприз. Але нічого не було, окрім рекламної розсилки, надокучливих сусідів і когось, хто помилився номером.

Тиха істерія, безнадійний відчай охопили її, коли вона нарешті зрозуміла, що ніщо не зміниться, ніхто не прийде врятувати її звідси. Вона почувалася, ніби перебуває на дні криниці — кричить, але ніхто не чує.

Останнім часом життя перетворилося на нескінченну чергу довгих чорних ночей і сірих ранків. Відчуття, що все скінчено, наче велетенська хвиля, з головою накривало її — Евелін було страшно. Але не смерть лякала її. Зазираючи в чорну пащу смерті, вона часто хотіла зістрибнути туди. Що далі, то більш привабливою ставала думка про смерть.

Вона навіть знала, як уб’є себе. Срібною кулею. Круглою й гладкою, наче крижаний блакитний мартіні. Вона покладе пістолет на кілька годин у морозилку, перш ніж зробити це, тож він холодно, морозно торкатиметься її голови. Вона може навіть відчути, як крижана куля пронизує її гарячий збурений мозок, заморожуючи біль назавжди. Звук пострілу буде останнім, що вона почує у своєму житті. А тоді… нічого. Може, навіть тихий звук, який чують птахи, літаючи в чистому холодному повітрі над землею. Солодке, чисте повітря свободи.

Ні, вона боялася не смерті. Вона боялася власного життя, яке починало нагадувати їй сіру кімнату очікування у відділення інтенсивної терапії.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

16 травня 1934 р.

У місті зафіксовано напад ховраха

Берта Вік повідомила, що вночі минулої п’ятниці, десь о 2 ночі, вона пішла до ванної кімнати й була укушена ховрахом, який по трубах потрапив до її унітаза. Вона одразу ж утекла й розбудила Гарольда. Той спочатку не повірив їй, але пішов і подивився, і, звісно ж, тварина плавала в унітазі.

Моя друга половинка вважає можливою причиною інциденту повінь, через яку звіра винесло по трубах. Берта заявила, що їй байдуже, що саме це спричинило, але тепер вона уважно дивитиметься перед тим, як куди-небудь сісти.

Гарольд замовив опудало з ховраха.

Чи комусь іще цього місяця приходив великий рахунок за світло? Мій був дуже великий, що вкрай дивно, адже моя друга половинка від’їздив на тиждень рибалити зі своїм братом Альтоном, а саме він ніколи не вимикає за собою світла. Дайте мені знати.

До речі, Ессі Рю отримала роботу в Бірмінгемі. Вона грає на органі «Життя під захистом» у радіопередачі однойменної страхової компанії на радіо АМ-1070, тож знайте і слухайте.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

19 січня 1986 р.

Місіс Тредґуд гадала, що цієї неділі Евелін не поїхала до будинку престарілих, і вирішила прогулятися коридором, у якому зберігалися ходунки та крісла-візки. Повернувши в коридор, вона побачила Евелін, яка сиділа на одному з тих крісел, поїдаючи шоколадний батончик «Бейбі Рут». По її обличчю рікою текли сльози. Місіс Тредґуд підійшла до неї.

— Люба моя, заради Бога, що сталося?

Евелін підняла очі на місіс Тредґуд і сказала:

— Не знаю, — і продовжила плакати та їсти батончик.

— Ну ж бо, люба, беріть вашу сумочку та прогуляємося трохи.

Місіс Тредґуд узяла її за руку, витягла з крісла і стала водити по коридору, туди й назад.

— А тепер розкажіть мені, люба, що з вами. У чому справа? Чому ви така сумна?

Евелін повторила:

— Не знаю, — і знову розридалася.

— О серденько, не може бути, щоб усе було так погано. Давайте почнемо, крок за кроком, і ви розповісте мені щось із того, що вас турбує.

— Ну… схоже, що відтоді, як мої діти пішли до коледжу, я почуваюсь нікому не потрібною.

— Це цілком зрозуміло, люба, — відповіла місіс Тредґуд. — Усі через це проходять.

Евелін вела далі:

— І ще… Здається, я ніяк не можу припинити їсти. Я намагалася й намагалася, щодня прокидаюся й думаю, що сьогодні буду дотримуватися дієти, і щодня її порушую. Я ховаю шоколадні батончики по всьому будинку і в гаражі. Я не знаю, що зі мною не так.

Місіс Тредґуд сказала:

— Ну, люба, один шоколадний батончик вас не вб’є.

— Один — можливо, але не шість чи вісім, — відповіла Евелін. — Хочу вже або остаточно луснути від жиру, або мати волю скинути цей жир і стати стрункою. Я немов застрягла… просто посередині застрягла. Жіноча емансипація прийшла занадто пізно для мене… Я вже мала чоловіка і двох дітей, коли з’ясувалося, що можна було й не виходити заміж. А я ж гадала, що це необхідно. Що я знала тоді? А тепер уже пізно щось змінювати. Я відчуваю, що життя лишило мене за бортом.

Вона обернулася до місіс Тредґуд. Сльози котилися по її обличчю.

— Місіс Тредґуд, я занадто молода, щоб бути старою, і занадто стара, щоб бути молодою. Я просто ні до чого не придатна. Я б хотіла накласти на себе руки, але сміливості забракне.

Місіс Тредґуд була обурена.

— Іще чого! Евелін Кауч, не смійте навіть думати про таке! Це як штрикнути мечем у бік Ісуса! Усе це лише пусті балачки, люба, ви маєте опанувати себе і відкрити серце Господу. Він допоможе вам. А тепер дозвольте мені спитати. Ви відчуваєте біль у грудях?

Евелін здивовано подивилася на неї.

— Ну, іноді.

— А спина й ноги болять?

— Так. Звідки ви знаєте?

— Дуже просто, люба. Ви лише проживаєте тяжку форму менопаузи, ось у чому справа. Усе, що вам треба, то це приймати гормони та щодня виходити гуляти на свіжому повітрі. Треба просто це пережити. Ось що я робила, коли таке відбувалося зі мною. Я могла розплакатись, поїдаючи стейк, від самої згадки про бідолашну корівку. Я доводила Клео до сказу, ридаючи увесь час, бо вважала, що мене ніхто не любить. І коли я починала діймати його своїм ремствуванням, він казав: «Так, Нінні, час уживати ліки». І колов мені В-12 нижче спини.

Я виходила на прогулянку щодня, уздовж залізничних колій, туди й сюди, от як зараз ми робимо. І дуже скоро я подолала цю проблему й повернулась до норми.

— Але я гадала, мені ще зарано для цього, — заперечила Евелін. — Мені щойно виповнилося сорок вісім.

— О ні, люба, чимало жінок проходять через це раніше. Ось у Джорджії була жінка, якій виповнилося лише тридцять шість. Тож одного дня вона сіла в машину і виїхала на ґанок будівлі окружного суду, опустила віконне скло і з криком: «Ось, що хотіли, те й майте» — жбурнула в поліцейського голову своєї матері, яку щойно відтяла на кухні. Та й поїхала собі вниз. Ось що може накоїти рання менопауза, якщо не бути обережною.

— Ви справді вважаєте, що проблема в цьому? І через те я останнім часом така дратівлива?

— Звісно. О, це гірше, ніж каруселі… угору-вниз, униз-угору… А щодо вашої ваги — ви ж не хочете бути худою. Ось погляньте лише на всіх цих старих навколо, більшість із них — сама шкіра та кістки. Чи просто підіть до баптистської лікарні й відвідайте палату ракових хворих — ті люди мріють погладшати на кілька кілограмів. Бідолашні, яких зусиль вони докладають, аби не втрачати вагу. Тож припиніть перейматися цим і дякуйте, що здорові! Що вам справді треба, це читати Боже Слово, і обов’язково щоранку Псалом дев’яностий. Це допоможе вам, як допомогло мені.

Евелін спитала місіс Тредґуд, чи буває в неї депресія.

Місіс Тредґуд відповіла відверто:

— Ні, люба, останнім часом ні. У мене просто нема не те часу, я надто зайнята тим, що дякую Господу за Його благословення. Їх так багато було в моєму житті, що й не перелічити. Гаразд, не зрозумійте мене неправильно, у кожного свій біль, і в декого — більше, ніж в інших.

— Але ви здаєтеся такою щасливою, ніби зроду-віку не знали турбот.

Місіс Тредґуд лише засміялася на те.

— Люба, я своїх мертвих уже поховала. І кожного оплакувала не менше за попередніх. Бували часи, коли я просто не розуміла, навіщо великий Господь відміряв мені стільки горя — здавалося навіть, що я не витримаю більше жодного дня. Але Він завжди дає нам рівно стільки, скільки ми можемо витримати, не більше… І скажу вам: не можна постійно перебувати в журбі, це підриває здоров’я швидше, ніж будь-що.

Евелін сказала:

— Ви маєте рацію. Знаю, що маєте. Ед каже, мені не завадить сходити до психіатра, чи щось таке.

— Люба, не треба вам нікуди ходити. Щоразу, як вам захочеться з кимось поговорити, просто приходьте до мене. Я буду рада поспілкуватися з вами. Щаслива буду мати співрозмовницю.

— Дякую вам, місіс Тредґуд, я так і робитиму.

Вона глянула на свій годинник.

— Що ж, я краще піду, бо ще Ед на мене сердитиметься.

Вона відчинила сумочку і висякалася в серветку, в якій раніше тримала горішки в шоколаді.

— А знаєте, я почуваюся краще. Мені справді полегшало!

— Що ж, я рада й молитимусь за ваше здоров’я, люба. Вам треба сходити до церкви й попросити Господа полегшити ваш тягар і бути з вами в цей нелегкий період, як Він не раз бував зі мною.

Евелін відповіла:

— Дякую вам… Що ж, я зайду до вас наступного тижня, — і пішла через зал.

Місіс Тредґуд гукнула їй услід:

— А тим часом приймайте заспокійливі пігулки номер десять!

— Номер десять!

— Так! Номер десять!

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

8 червня 1935 р.

Тріумф Клубу драматичного мистецтва

Увечері у п’ятницю Клуб драматичного мистецтва міста Вісл-Стоп презентував свою щорічну п’єсу, і я хочу сказати: гарна робота, дівчатка. П’єса називається «Гамлет» англійського драматурга Вільяма Шекспіра, вже відомого у Вісл-Стоп — адже торішню п’єсу теж він написав.

Роль Гамлета зіграв Ерл Едкок-молодший, а його кохану — племінниця доктора Гедлі, Мері Бесс, яка приїхала до нас із міста. На випадок, якщо ви не бачили вистави, повідомляю: у кінці вона вбиває себе. На жаль, я ледве чула її; втім, гадаю, переїзд не найкращим чином позначився на цій дитині.

Ролі матері й батька Гамлета виконали преподобний Скроґґінз і Веста Едкок, яка є президентом Клубу драматичного мистецтва і, як ми знаємо, дійсно доводиться матір’ю Ерлу-молодшому.

Музику для вистави забезпечила наша рідна Ессі Рю Лаймвей, зробивши сцену битви на мечах ще більш захопливою.

До речі, Веста каже, що наступного року на нас чекає вистава у живих картинах, сценарій до якої напише вона сама. Назва вистави — «Історія міста Вісл-Стоп», тож якщо в когось є цікаві історії, надсилайте їй.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

26 січня 1986 р.

Евелін затрималась рівно настільки, щоб чемно привітатися зі свекрухою, й одразу ж попрямувала до гостьової зали, де на неї чекала її подруга.

— Ну, як ви почуваєтеся сьогодні, люба?

— Чудово, місіс Тредґуд. А як ви?

— Ну, я добре. Ви приймали ті заспокійливі пігулки, як я вам казала?

— Звісно ж, приймала.

— Вони допомогли?

— Знаєте, місіс Тредґуд, гадаю, що так.

— Що ж, я рада це чути.

Евелін почала порпатися в сумочці.

— Гаразд, що у вас сьогодні?

— Три коробки родзинок у шоколаді для нас із вами, якщо тільки я їх знайду.

— Родзинки в шоколаді? О, це має бути смачно.

Вона дивилась, як Евелін продовжує пошуки.

— Люба, ви не боїтеся, що у вашій сумочці мурахи заведуться? Носите в ній купу солодощів, усілякі цукерки!

— Ну, насправді я ніколи про це не думала, — відповіла Евелін і знайшла нарешті те, що шукала, а на додачу — коробку м’ятних цукерок «Джуніор Мінтс».

— Дякую, люба, я просто обожнюю солодощі. Колись я любила «Тутсі Роллз»,[10] але, знаєте, від цих речей у вас можуть зуби випасти, і від «Біт-О-Хані»[11] теж!

Увійшла чорна доглядальниця на ім’я Джинін — вона шукала містера Даневея, аби дати йому його заспокійливе, але в кімнаті, як завжди, сиділи лише дві жінки.

Коли вона пішла, місіс Тредґуд поділилася спостереженням, як багато різноманітних відтінків шкіри зустрічається в негрів.

— Хіба це не показово? Ось узяти, наприклад, Онзелл, дружину Великого Джорджа… У цієї жінки шкіра була горіхового кольору, а ще руде волосся й веснянки. Вона казала, що її одруження з Джорджем ледь не розбило серце її матері — такий він був чорний. Але вона нічого не могла вдіяти, казала, що кохає великого чорного чоловіка, а Джордж точно був найбільший і найчорніший з усіх, кого бачив світ. Потім Онзелл народила хлопчиків-близнят, і Джаспер був схожий на неї, а Артис був такий чорний, що мав сині ясна. Онзелл повірити не могла, що щось настільки чорне з’явилося на світ із неї.

— Сині ясна?

— Авжеж, люба, і чорнішого годі було знайти! А наступним народився Віллі Бой, так само світлий, як і вона, з зеленими очима. Звісно, його справжнє ім’я було Дивний Порадник — ім’я, взяте з Біблії,[12] але ми називали його Віллі Бой.

— Дивний Порадник? Я такого не пам’ятаю. Ви впевнені, що то з Біблії?

— Аякже… звідти. Онзелл і точну цитату нам показала: «І кликнуть ім’я йому: Дивний Порадник». Вона дуже релігійна особа була. Завжди казала, що, коли їй важко на душі, варто тільки згадати любого Ісуса — і душа стає легкою, як її печиво з маслянки. А тоді народилася Вередлива Пташка, така ж чорна, як і її батько, з тим самим кумедним патлатим волоссям. Але в неї вже не було синіх ясен…

— Тільки не кажіть мені, що це ім’я теж із Біблії!

Місіс Тредґуд засміялася.

— О Господи, ні, люба. Сипсі часто казала, що вона схожа на дрібну худу пташку. Маленькою вона завжди забігала до кухні та цупила трохи печива, приготовленого матір’ю, а потім ховалася під кафе і з’їдала його. Тож Сипсі почала називати її Вередливою Пташкою. Якщо так подумати, вона справді скидалася на маленького чорного дрозда… Ось такі вони були, двоє чорних і двоє світлих, у тій самій родині.

А тепер мені здається кумедним, що тут, у «Трояндовій терасі», зовсім немає негрів, окрім прибиральниць і кількох доглядальниць… Одна з них — така розумна, дипломована медсестра. Джинін звати. Гарненька така й метка жіночка, уважна співрозмовниця й дотепна. Вона трохи нагадує мені Сипсі — так само незалежна.

Стара Сипсі аж до самої смерті жила у своєму будинку на самоті. Ось де я волію бути, коли помиратиму, — у своєму будинку. Не хочу навіть повертатися до лікарні. У моєму віці, приходячи туди, ніколи не знаєш, чи повернешся взагалі. Я аж ніяк не вважаю, що лікарні — безпечне місце.

Моя сусідка місіс Гартман казала, що в неї кузина працює в лікарні в Атланті. І та розповідала їй, як одного разу їхній пацієнт вийшов з палати, аби подихати свіжим повітрям, і його знайшли лише за шість місяців, замкненого на даху шостого поверху. Начебто на той момент, як його знайшли, від нього нічого не лишилося, окрім скелета в лікарняній піжамі. А містер Даневей розповідав мені, що, коли він був у лікарні, у нього поцупили вставні зуби. Просто зі склянки, у той самий час, як його оперували. Ким це треба бути, щоб красти в діда зуби?

— Не знаю, — сказала Евелін.

— Що ж, я теж не знаю.

Трутвілль, Алабама

2 червня 1917 р.

Коли Сипсі передала Онзелл її щойно народжених хлопчиків- близнят, та очам не могла повірити. Старший син, якого вона назвала Джаспер, був кольору кави з молоком, а другий, що дістав ім’я Артис, вугільно-чорний.

Пізніше, побачивши їх, Великий Джордж ледве не луснув зо сміху.

Сипсі тим часом зазирала Артису до рота.

— Глянь-но сюди, Джордже, у цього маляти сині ясна, — промовила вона й засмучено захитала головою. — Боже, допоможи нам.

Але Великий Джордж, який не мав забобонів, тільки сміявся…

Десять років по тому йому вже було не до сміху. Він щойно добряче відшмагав Артиса за те, що той ударив свого брата Джаспера складаним ножем. Артис штрикнув його в руку п’ять разів, перш ніж старший брат відтягнув його від себе й кинув через подвір’я.

Джаспер підвівся і побіг до кафе, тримаючись за свою скривавлену руку та кличучи маму. Великий Джордж смажив барбекю на задньому дворі. Він побачив Джаспера першим і відвів його до будинку лікаря.

Лікар Гедлі промив і перев’язав йому рани, і коли Джаспер розповів, що це зробив його брат, Великий Джордж відчув себе зганьбленим.

Тієї ночі обом хлопцям було боляче, і вони не могли заснути. Лежачи в ліжку, вони дивилися у вікно на повний місяць і дослухались до нічних співів жаб і цвіркунів.

Артис обернувся до брата, який здавався майже білим у місячному сяйві.

— Я знав, що не повинен цього робити… Але це було так приємно — я просто не міг зупинитися.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

1 липня 1935 р.

Засідання Біблійного гуртка

Минулого тижня відбулося засідання жіночого гуртка з вивчення Біблії при баптистській церкві у Вісл-Стоп. Захід пройшов у середу вранці в будинку місіс Вести Едкок. Обговорювалися методи вивчення Біблії та способи зробити її легшою для розуміння. Темами зустрічі були «Ной і ковчег» і «Навіщо Ной узяв на корабель двох змій, коли мав шанс позбутися їх раз і назавжди?». Якщо хтось знає пояснення, будь ласка, зателефонуйте Весті.

У суботу Рут з Іджі влаштували святкову вечірку з нагоди Дня народження їхнього малюка. Гості розважалися, приколюючи хвоста до намальованого віслюка й поїдаючи торт і морозиво. Кожен отримав скляного паровозика з цукерками-драже всередині.

Іджі каже, що наступної п’ятниці ввечері вони збираються в кіно, якщо хтось хоче, нехай приєднується.

До речі, про кіно: якось увечері, коли я повернулася з роботи, моя друга половинка так квапився до Бірмінгема, аби потрапити в кіно на дешевший сеанс, що схопив своє пальто, і ми разом вибігли у двері. Потім, уже на місці, він протягом усього сеансу тільки й скаржився, як у нього спина болить. Коли ж ми повернулися додому, то виявилося, що він тікав з такою швидкістю, що навіть забув вийняти плічка зі свого пальта. Я заявила йому, що наступного разу ми краще переплатимо, адже він геть зіпсував мені перегляд фільму, увесь час соваючись на своєму сидінні.

До речі, ніхто не хоче придбати трохи вживаного чоловіка, задешево?

Жартую, Вілбуре.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

2 лютого 1986 р.

Коли Евелін увійшла, її подруга сказала:

— Ох, Евелін, шкода, що вас не було тут десять хвилин тому. Ви щойно розминулися з моєю сусідкою місіс Гартман. Вона заходила й принесла мені ось це.

Вона показала Евелін маленький паросток тещиного язика в маленькому білому керамічному вазоні із зображенням кокер-спанієля.

— А ще вона подарувала місіс Отис найкращу у світі нільську лілею. Ох, а я так хотіла, щоб ви з нею познайомилися, ви б її просто полюбили. Це її донька поливала мою герань. Я їй усе про вас розповіла…

Евелін теж пошкодувала, що не застала цю жінку, і віддала місіс Тредґуд рожевий кекс, який того ранку купила в пекарні «Вейтс Бейкері».

Місіс Тредґуд щиро подякувала їй і стала їсти, милуючись рослиною.

— Я люблю кокер-спанієлів, а ви? Ніхто так не радіє людям, як вони. Колись у малюка Рут і Іджі був один кокер-спанієль, і щоразу, побачивши когось, він починав стрибати від радощів по всій кімнаті й метляти хвостом — так, наче роками вас не бачив. Навіть якщо ви тільки відійшли за ріг і повернулися. А от киця поводитиметься інакше. Удаватиме, наче ви анітрішки її не цікавите. Знаєте, деякі люди тримаються так само… Тікають, не дають любити себе. Іджі була такою.

Евелін здивувалася.

— Невже? — спитала вона й надкусила свій кекс.

— Так-так, люба. У школі вона просто всіх вражала. Зазвичай навіть на уроки не ходила, а коли ходила, то лише в тих ношених штанях, які належали Бадді. Половину часу вона проводила в лісах, полюючи й рибалячи разом із Джуліаном та його друзями. Але, знаєте, її всі любили. Хлопці й дівчата, чорні й білі, однаково. Усі хотіли бути поряд з Іджі. Вона так широко, по-тредґудівськи посміхалась і вміла розсмішити сама, коли хотіла — о, це вона чудово могла! Я вже згадувала, вона була такою ж чарівною, як і Бадді…

Але в Іджі було щось від дикої тварини. Вона нікого не підпускала дуже близько до себе. Коли їй здавалося, що хтось до неї надто небайдужий, вона просто знімалася з місця й тікала до лісу. Розбивала серця наліво й направо. Сипсі стверджувала: причина в тому, що матінка, коли була вагітна Іджі, їла дичину. Ось тому вона й поводилась, як дикунка!

Та коли в нас оселилася Рут — я зроду не бачила, щоб хтось змінювався так швидко.

Рут була з Вальдости, що в Джорджії. Того літа вона приїхала, аби допомогти з проведенням заходів, які влаштовувала Юнацька баптистська організація в маминій церкві. Їй було не більш як двадцять один чи двадцять два роки. Вона мала світло-каштанове волосся й карі очі з довгими віями, така мила та приязна, що люди просто закохувалися в неї з першого ж погляду. Просто не можна було втриматися — бувають такі дівчата, чарівні з голови до п’ят. І що довше ви знали її, то кращою вона здавалась.

Вона ніколи раніше не бувала так далеко від дому і спочатку трималася сором’язливо та трохи боязко. Звичайно, в неї не було братів і сестер. Її мама й тато були вже в літах, коли вона народилася. Тато був священиком десь у Джорджії, і, гадаю, вона була вихована в суворості.

Але з її появою усі хлопці в місті, які ніколи не ходили до церкви, почали навідуватись туди щонеділі. Здається, вона навіть не уявляла, наскільки була вродлива. Рут ставилася з добром до кожного, і наша Іджі була просто захоплена нею… На той момент Іджі мало бути років п’ятнадцять чи шістнадцять.

Першого тижня, як Рут була в нас, Іджі просто сиділа на іранській мелії, спостерігаючи, як та заходить і виходить з будинку. Потім дуже скоро Іджі почала хизуватися перед нею: то звисне з дерева вниз головою, то кине м’яч у двір, а то притягне додому отакенну зв’язку риби через плече — саме в той момент, коли Рут ішла вулицею, повертаючись із церкви.

Джуліан казав, що вона взагалі не рибалила, а купувала ту рибу в якихось негритянських хлопців коло річки. Він зробив помилку, бовкнувши таке перед Рут, і це коштувало йому пари добрих чобіт, які Іджі тієї ж ночі набила коров’ячим гноєм.

Потім якось мама сказала Рут: «Не були б ви ласкаві піти й спробувати вмовити моє найменше дитя сісти з нами по-людському й повечеряти?»

Іджі саме сиділа на дереві й читала журнал «Справжній детектив». Рут вийшла надвір і спитала, чи не погодиться вона цього вечора спуститися й повечеряти з усіма. Не глянувши на неї, Іджі відповіла, що подумає. Ми вже сіли до столу й закінчили читати молитву, коли Іджі увійшла до будинку й попростувала нагору. Ми чули, як вона увімкнула воду у ванній кімнаті, і за п’ять хвилин Іджі, яка майже ніколи не їла з нами, стала спускатися сходами.

Мама подивилася на нас і пошепки промовила: «Так, діти, у вашої сестри сердечне захоплення, і я не хочу, щоби хтось сміявся з неї. Зрозуміло?»

Ми пообіцяли, що не будемо. І тут входить Іджі, з начисто відмитим обличчям, з прямим волоссям, змащеним якимось старим жиром, який вона знайшла в аптечці. Ми намагалися не пирснути зо сміху, але треба було її бачити, оце видовище! Рут лише спитала її, чи не хоче вона ще стручкової квасолі, — а та так спалахнула, що її вуха стали червоні, мов помідори… Петсі Рут не витримала першою і здушено пхикнула. За нею Мілдред. Я, як уже казала, завжди йшла за всіма, тож я теж хихикнула, а тоді Джуліан, який більше не міг стримуватися ні хвилини, плюнув картопляним пюре в бідолашну Ессі Рю, котра сиділа напроти нього.

Було жахливо, що це сталося, але такі речі траплялися. Мама сказала: «Можете вийти з-за столу, діти», і ми всі вибігли до малої вітальні й попадали на підлогу, ледь не помираючи зо сміху. Петсі Рут навіть напудила в штанці. А що найсмішніше, Іджі була настільки оглушена щастям, сидячи поряд з Рут, що навіть не збагнула, чому ми сміялися. Адже, проходячи повз вітальню, вона зазирнула всередину і сказала: «Гарно ж ви поводитесь, коли в нас у домі гостя». І, звісно ж, нас розібрало знову…

Дуже скоро Іджі почала поводитись, як приручене цуценя. Здається, того літа Рут теж почувалася самотньо… Іджі вміла розсмішити її — о, чого б не зробила Іджі, щоб тільки її розважити. Мама казала, що то був єдиний період у житті Іджі, коли ту можна було змусити робити все, що хочеш, — просто попросивши Рут умовити її. Іджі радо зістрибнула б зі скелі, якби її попросила Рут. Я в цьому не сумніваюся! Уперше з дня загибелі Бадді вона навіть пішла до церкви.

Де б не була Рут, Іджі знаходилася десь поряд. То було взаємне почуття. Вони просто прикипіли одна до одної. Часто було чути, як вони сидять на ґанку на гойдалці, хихикаючи цілу ніч. Навіть Сипсі кепкувала з неї. Щоразу, побачивши її біля себе, вона казала: «Стара добра любовна муха вкусила Іджі».

Ми чудово проводили час того літа. Рут, зазвичай досить стримана, вперше навчилася дуркувати і бавитися в ігри. І дуже скоро, коли Ессі Рю грала на піаніно, вона разом з усіма нами приєднувалася до співу.

Ми всі були щасливі. Та одного вечора мама сказала мені, що їй страшно подумати, що буде, коли літо закінчиться і Рут повернеться додому.

Вісл-Стоп, Алабама

18 липня 1924 р.

Рут провела у Вісл-Стоп уже близько двох місяців, і того суботнього ранку о шостій хтось постукав у її вікно. Рут розплющила очі й побачила Іджі, яка сиділа на мелії та жестом просила відчинити вікно.

Півсонна Рут підвелася.

— Що це ти затіяла так рано?

— Ти обіцяла, що сьогодні ми підемо на пікнік.

— Знаю, але хіба це має бути так рано? Сьогодні субота.

— Будь ласка. Ти обіцяла, що підеш. Якщо не підеш просто зараз, я зістрибну з даху і вб’юся. І що ти тоді робитимеш?

Рут засміялася.

— Ну, а як щодо Петсі Рут, і Мілдред, і Ессі Рю, вони хіба з нами не підуть?

— Ні.

— Ти не думаєш, що нам слід їх запросити?

— Ні, будь ласка, я хочу побути з тобою сама. Будь ласка. Я хочу показати тобі дещо.

— Іджі, я не хочу їх ображати.

— Ой, нікого ти не образиш. Вони все одно не хочуть нікуди йти. Я вже їх спитала, вони воліють лишитися вдома на випадок, якщо їхні дурнуваті хлопці заявляться.

— Ти впевнена?

— Звісно, впевнена, — збрехала Іджі.

— Як щодо Нінні та Джуліана?

— Вони кажуть, що мають справи на сьогодні. Ну ж бо, Рут, Сипсі вже приготувала нам закуску, лише для нас двох. Якщо ти не підеш, я зістрибну і моя смерть буде на твоїх руках. Я лежатиму мертва у своїй могилі, і ти шкодуватимеш, що не пішла зі мною на якийсь маленький пікнік.

— Ну, добре. Дай мені хоча б одягнутися.

— Поквапся! Не треба виряджатися, просто виходь — я чекаю тебе в машині.

— Ми поїдемо на машині?

— Звісно. Чом би й ні?

— Гаразд.

Іджі не стала згадувати, що о п’ятій ранку прокралася до кімнати Джуліана й викрала ключі від його «Моделі Т» з кишені його штанів, тож було вкрай важливо вшитися звідси, перш ніж він прокинеться.

Вони їхали до місця, яке Іджі знайшла вже давно, біля озера Дабл-Спринґс, із водоспадом, що впадав у кришталево чистий струмок, наповнений гарними коричневими й сірими камінцями, круглими й гладенькими, як яєчка.

Іджі розстелила ковдру й винесла з машини кошика. У неї був дуже загадковий вигляд.

Нарешті вона сказала:

— Рут, якщо я покажу тобі дещо, ти присягнешся, що не розповіси про це жодній живій душі?

— Покажеш мені що? Що саме?

— Ти присягаєшся? Нікому не скажеш?

— Присягаюся. То що ж це?

— Я покажу тобі.

Іджі потяглася до кошика для пікніка й дістала звідти порожню скляну банку. Сказала:

— Ходімо.

Вони йшли майже милю, заглиблюючись у ліс.

Нарешті Іджі показала на дерево і мовила:

— Ось воно!

— Ось що?

— Той великий дуб он там.

— А.

Вона взяла Рут за руку й обвела її навколо дерева, зупинивши ліворуч, метрів за п’ятдесят від дуба.

— А тепер, Рут, ти стій на місці й, що б не трапилось, не ворушися.

— Що ти збираєшся робити?

— Не зважай, просто спостерігай за мною, гаразд? І мовчи. Не здіймай галасу, хай там що.

Іджі, яка була боса, попрямувала до великого дуба, на півшляху обернулася, аби переконатися, що Рут спостерігає за нею. За п’ять метрів до дерева вона знову впевнилася, що Рут дивиться. А тоді зробила вражаючу річ. Дуже повільно, з тихим дзижчанням вона піднялася навшпиньки і запхала руку з банкою просто в дупло в дубі.

Несподівано Рут почула звук, схожий на шум циркулярної пилки, і небо почорніло від хмари розлючених бджіл, що висипали з дупла.

За кілька секунд Іджі була з голови до ніг обліплена тисячами бджіл. Дівчина просто стояла на місці, а за хвилину обережно витягнула руку з дерева й з тим самим дзижчанням повільним кроком рушила назад до Рут. Коли вона наблизилася, майже всі бджоли відлетіли від неї — і те, що було суцільно чорною фігурою кілька хвилин тому, було тепер знову Іджі, яка стояла, посміхаючись на весь рот, зі склянкою дикого меду в руці.

Вона простягнула її, пропонуючи Рут.

— Ось, мадам, це вам.

Перелякана до нестями Рут, похилившись до дерева, сповзла на землю і розридалася.

— Я думала, ти вже мертва! Навіщо ти це зробила? Ти ж могла загинути!

— Ой, не плач, — розгубилася Іджі. — Пробач мені. Ну ж бо, не хочеш трохи меду? Я здобула його спеціально для тебе… Прошу, не плач. Усе гаразд, я постійно так роблю. Мене ніколи не жалять. Чесно. Дай допоможу тобі встати, ти вся забруднилася.

Вона простягла Рут стару синю строкату хустку, знайдену в кишені штанів. Рут усе ще тіпало, але вона підвелася, витерла ніс і обтрусила сукню.

Іджі намагалася підбадьорити її.

— Подумай лише, Рут, я жодного разу не робила цього для когось іще. Ніхто в цілому світі не знає, що я це вмію, окрім тебе. Я лише хотіла, щоб у нас з тобою була таємниця, ось і все.

Рут не відповіла.

— Вибач, Рут, будь ласка, не злись на мене.

— Злитися? — Рут обійняла Іджі й промовила: — О Іджі, я на тебе не злюся. Просто я не знаю, що робила б, якби з тобою щось трапилося. Справді не знаю.

Серце Іджі забилося з такою силою, що вона ледве втрималася на ногах.

Після того як вони з’їли курча з картопляним салатом і все печиво та майже весь мед, Рут притулилася спиною до дерева, а Іджі поклала голову їй на коліна.

— Знаєш, Рут, я б убила заради тебе. Будь-кого, хто завдав би тобі шкоди. Убила б тієї ж миті й не розмірковуючи.

— Іджі, ти кажеш жахливі речі!

— Зовсім ні. Я краще вб’ю з любові, ніж із ненависті. А ти?

— Ну, я не думаю, що ми взагалі маємо вбивати, хай там з якої причини.

— Гаразд, тоді я помру заради тебе. Як щодо цього? Ти не думаєш, що хтось може померти заради любові?

— Ні.

— Біблія каже, що Ісус Христос так і зробив.

— Це інше.

— Зовсім ні. Я могла б померти просто зараз і не задумуючись. Стала б єдиним у світі трупом з усмішкою на обличчі.

— Не будь дурненькою.

— Я могла загинути сьогодні, хіба ні?

Рут узяла її за руку і посміхнулася до неї.

— Моя Іджі — заклиначка бджіл.

— Я справді така?

— Справді. Я чула, що існують люди, які вміють це робити, але ніколи їх не зустрічала — до сьогоднішнього дня.

— Це погано?

— Та ні. Це чудово. Хіба ти не знаєш?

— Ну, я думала, це безумство чи щось таке.

— Ні, це дивовижна річ.

Рут схилилася до неї й прошепотіла на вухо:

— Стара добра заклиначка бджіл, Іджі Тредґуд, ось хто ти…

Іджі посміхнулася у відповідь і зазирнула у чисте блакитне небо, що відбивалося в її очах, і була щаслива, як тільки можуть бути щасливі закохані влітку.

Вісл-Стоп, Алабама

29 серпня 1924 р.

Цікаво, що більшість людей можуть перебувати поряд із кимось, а тоді поступово закохатися і вже не знати, коли саме це сталося. Але коли це сталося з нею, Рут знала з точністю до секунди. Тієї миті, як Іджі посміхнулася до неї й простягнула їй банку з медом, почуття, які вона намагалася приховати, заполонили дівчину. І саме тоді вона зрозуміла, що любить Іджі всім серцем. Ось чому вона плакала того дня. Ніколи в житті вона цього не відчувала і знала, що навряд чи відчує знов.

А тепер, місяць по тому, вона плакала, бо любила її так сильно, що мала їхати. Іджі — закоханий підліток шістнадцяти років і, мабуть, не розуміє, що каже. Їй на думку не спадало, про що вона просить, благаючи Рут залишитися разом із ними. Але Рут усе розуміла й усвідомлювала, що мусить забиратися звідси.

Вона не знала, чому їй так хотілося бути з Іджі більше, ніж з будь-ким на землі, але це було так. Вона молилася через це, плакала, але не знаходила жодної відповіді, окрім як повернутися додому й одружитися з Френком Беннеттом, молодим чоловіком, з яким вона заручена, і намагатися стати доброю дружиною й матір’ю. Рут була впевнена: що б не казала Іджі, вона переживе цю закоханість і повернеться до свого життя. Тож Рут зробила єдине, що могла.

Коли вона сказала Іджі, що наступного ранку їде додому, Іджі просто збожеволіла. Вона замкнулася в кімнаті й трощила меблі, здіймаючи такий гамір, що чути було в усьому будинку.

Рут сиділа на своєму ліжку, ламаючи руки, коли зайшла матінка.

— Рут, будь ласка, підіть туди й поговоріть із нею. Мене й батька вона до кімнати не впускає, а решта дітей бояться поткнутися туди. Прошу вас, люба, я боюся, що вона завдасть собі шкоди.

Вони знову почули, як щось розлетілося на друзки.

Матінка подивилася на Рут і благально сказала:

— Рут, вона там — як поранений звір. Не могли б ви піти й подивитися, чи не можна її трохи заспокоїти?

До дверей підійшла Нінні.

— Мамо, Ессі Рю каже, що тепер вона розбила лампу.

І винувато глянула на Рут.

— Гадаю, вона засмучена через те, що ви їдете.

Рут довго йшла по коридору. Джуліан, Мілдред, Петсі Рут і Ессі Рю — усі ховалися за дверима своїх спалень, лише висовуючи голови та дивлячись розширеними очима, як вона проходить повз них.

Матінка й Нінні стояли в кінці коридору. Нінні затикала пальцями вуха.

Рут легенько постукала в двері Іджі.

Зсередини кімнати Іджі заволала:

— ВІДЧЕПІТЬСЯ ВІД МЕНЕ, ЧОРТ ЗАБИРАЙ! — і щось кинула, розбивши об двері.

Матінка кашлянула й солодким голосом промовила:

— Діти, чому б вам усім не піти до вітальні й не залишити Рут із нею наодинці.

Усі шестеро швиденько дременули сходами вниз.

Рут продовжувала стукати.

— Іджі, це я.

— Забирайся!

— Я хочу поговорити з тобою.

— Ні! Дай мені спокій!

— Будь ласка, не треба так.

— Забирайся до біса від моїх дверей, я не жартую!

Щось знову розбилося об двері.

— Будь ласка, впусти мене.

— НІ!

— Будь ласка, люба.

— НІ!

— ІДЖІ, ВІДЧИНИ ЦІ ЧОРТОВІ ДВЕРІ НЕГАЙНО, Я НЕ ЖАРТУЮ! ТИ МЕНЕ ЧУЄШ?

На мить запанувала тиша. Двері повільно відчинилися.

Рут увійшла й прикрила їх за собою. Вона бачила, що Іджі перебила все в кімнаті. Деякі предмети навіть двічі.

— Навіщо ти так поводишся? Ти ж знала, що одного дня я маю поїхати.

— Тоді чому ти не дозволяєш мені поїхати з тобою?

— Я тобі казала чому.

— Тоді залишися.

— Не можу.

— ЧОМУ? — щосили закричала Іджі.

— Може, припиниш горлати? Ти бентежиш мене й матір. Увесь дім тебе чує.

— Начхати.

— Гаразд, а мені ні. Навіщо ти поводишся, як мала дитина?

— ТОМУ ЩО Я КОХАЮ ТЕБЕ Й НЕ ХОЧУ, ЩОБ ТИ ЇХАЛА!

— Іджі, ти несповна розуму? Що подумають люди про велику дорослу дівчинку, яка поводиться як не знаю хто?

— НАЧХАТИ!

Рут стала збирати речі, розкидані по підлозі.

— Чому ти маєш одружитися з тим чоловіком?

— Я тобі казала чому.

— ЧОМУ?

— Бо я так хочу, ось чому.

— Ти його не любиш.

— Ні, люблю.

— Ні, не любиш. Ти любиш мене… Ти знаєш, що любиш мене. Ти знаєш, що любиш мене!

— Іджі, я кохаю його і я одружуся з ним.

Тоді Іджі остаточно оскаженіла й почала кричати, волати від люті:

— ТИ БРЕХЛО, НЕНАВИДЖУ ТЕБЕ! ЩОБ ТИ ВМЕРЛА! БІЛЬШЕ НЕ ХОЧУ ТЕБЕ БАЧИТИ, НІКОЛИ В ЖИТТІ! НЕНАВИДЖУ ТЕБЕ!

Рут взяла її за плечі й щосили труснула. Сльози котилися по щоках Іджі, яка продовжувала кричати:

— НЕНАВИДЖУ ТЕБЕ! ЩОБ ТОБІ ГНИТИ В ПЕКЛІ!

Рут сказала:

— Припини це! Ти мене чуєш?

І, перш ніж зрозуміти, що відбувається, вона з усією міццю ляснула Іджі в обличчя.

Іджі глянула на Рут, вражена й мовчазна. Вони стояли, дивлячись одна на одну, і тієї миті Рут більше за все на світі бажала схопити її та притиснути до себе якнайміцніше; але вона знала, що якщо зробить це, то вже ніколи не поїде.

Тож Рут вчинила найтяжче у своєму житті: вона просто розвернулася й пішла, зачинивши за собою двері.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

9 лютого 1986 р.

Цього разу Евелін принесла коробку тако[13] з магазину «Тако Белл», за три квартали від свого будинку. Місіс Тредґуд була в захваті.

— Це я вперше в житті куштую страву іноземної кухні, якщо не враховувати франко-американських спагеті. І мені подобається, — вона подивилася на свій тако. — Розміром десь із гамбургер з «Кристала»,[14] еге ж?

Евелін кортіло більше дізнатися про Рут, тож вона квапливо змінила тему.

— Місіс Тредґуд, то Рут поїхала того літа з Вісл-Стоп чи лишилася?

— Ті були завбільшки як печиво і з такою тоненько нарізаною цибулькою всередині.

— Хто?

— Гамбургери з «Кристала».

— Атож, у них є нарізана цибуля, але що там із Рут?

— А що з нею?

— Я так розумію, що вона повернулася, але чи поїхала вона додому того літа?

— Так, звісно, поїхала. Знаєте, раніше за четвертак їх можна було п’ять купити. А чи тепер можна?

— Не знаю. Коли вона поїхала?

— Коли? Дайте згадати, то був або липень, або серпень. Ні, точно серпень. Я згадала. Ви впевнені, що хочете слухати про неї? Я ніколи не даю вам і слова вставити. Все говорю, говорю.

— Ні, місіс Тредґуд, усе чудово. Розповідайте!

— Ви справді хочете слухати про всі ті давно минулі справи?

— Так.

— Що ж, коли серпень добіг кінця, мама й татко благали Рут залишитися і допомогти їм з Іджі, аби та закінчила останній клас у школі. Обіцяли заплатити, скільки забажає. Але Рут відповідала, що не може. Казала, що заручена з чоловіком із Вальдости і тієї осені має одружитися. Але Сипсі запевняла маму, що, хай там що те дівча каже, воно не хоче повертатися до Джорджії. Щоранку Сипсі знаходила її подушку мокрою від сліз — вона плакала цілу ніч.

Не знаю, що саме Рут казала Іджі напередодні від’їзду, але ми чули, як Іджі повернулася до кімнати, і за кілька хвилин — люди добрі, я зроду не чула такого грюкоту. Це було так, наче віслюка замкнули в олив’яній стайні. Вона взяла один із футбольних призів Бадді й вибила ним усі вікна у своїй кімнаті. Розтрощила все, що під руку підвернулося. Це було жахливо.

Ні за які гроші я не наважилась би підійти до її кімнати. Наступного ранку Іджі навіть не вийшла на ґанок попрощатися. Спершу Бадді, тепер Рут — вона просто не могла пережити це. Наступного ж дня Іджі зникла. До школи вона більше не повернулася. Один рік до випуску не довчилася.

Час від часу вона все ж з’являлася вдома… Коли в тата стався серцевий напад і коли Джуліан і дівчатка одружувалися.

Один лише Великий Джордж знав, де вона, і він ніколи б її не виказав. Якщо вона потрібна була матері, та говорила про це Великому Джорджу, а він відповідав, що передасть Іджі, якщо раптом її зустріне. І вона завжди отримувала звістку та приходила додому.

Звісно ж, у мене є власні думки щодо того, де вона переховувалася…

Річковий рибальський клуб «Фургонне колесо»

Ріка Ворріор-Ривер, Алабама. Дж. Бейтс, власник

30 серпня 1924 р.

Якщо від’їхати на вісім миль на південь від Вісл-Стоп, повернути ліворуч на дорогу до річки і проїхати ще дві милі, можна побачити прибиту до дерева дошку, всю посічену мисливським дробом. На ній пишається напис «Клуб і табір „Фургонне колесо“» з намальованою стрілкою, що вказує на піщану стежку.

З восьми років Іджі бувала тут разом із Бадді. Саме вона примчала сюди сповістити Єву про загибель Бадді, бо знала, що Бадді кохав цю жінку.

Уперше він зустрів Єву, коли йому було сімнадцять, а їй дев’ятнадцять років. Він знав, що відтоді, як їй виповнилося дванадцять, вона переспала з безліччю чоловіків і робила це з великим задоволенням. Але Бадді на те не зважав. Легке ставлення Єви до свого тіла поширювалось і на решту речей, і це зовсім не схоже було на те, як поводились дівчата-баптистки з Вісл-Стоп. Уклавши його до свого ліжка, вона дала йому відчути себе чоловіком.

Висока повногруда дівчина з копицею мідно-рудого волосся і яблучно-зеленими очима, Єва завжди носила кольорове намисто і фарбувала губи яскраво-червоним, навіть коли вирушала рибалити. Вона не знала слова «сором» і була справжнім другом чоловікові. І хоча Єва не належала до дівчат, яких ведуть знайомити з мамою, Бадді все ж наважився.

Однієї неділі він привіз її на вечерю до Вісл-Стоп, а опісля повіз кататися містом. Показав їй батькову крамницю, пригостив крижаною крем-содою. Бадді не був снобом, а от Леона була — і, побачивши Єву, ледве не зомліла за столом. І Єва, аж ніяк не дурна, згодом сказала Бадді, що з радістю подивилася, де він живе, та все ж удома біля річки їй подобається більше.

Міські хлопці брудно жартували про неї та розповідали всіляку гидоту, але не в присутності Бадді. Щоправда, вона дійсно спала з ким хотіла й коли хотіла. Та, хай би що там не казали, покохавши одного, вона залишалась йому вірною. Єва належала Бадді, і, при всій його схильності до флірту, він так само належав Єві. Вона знала це, і він це знав, а решта було неважливо.

Єва дозволяла собі в житті розкіш — не перейматися, що про неї кажуть люди. Цього вона навчилася від батька, Великого Джека Бейтса, таємного бутлеґера,[15] який важив під сто сорок кілограмів і любив проводити час із насолодою. У справі випити й закусити йому не було рівних в окрузі.

Іджі постійно канючила, щоб Бадді взяв її з собою на річку, і час від часу він робив це. За вивіскою «річкового клубу» і «рибальського табору» ховалася стара дерев’яна халупа з блакитними ліхтариками, натягнутими вздовж усього ґанку, парою іржавих знаків «Роял-Краун-Коли» і вилинялою рекламою покришок «Гудйер».

За будівлею стояли дрібні хатинки із завішеними москітною сіткою ґанками. Та все одно, коли брат привіз сюди Іджі, їй було весело.

У вихідні тут завжди збиралася велика зграя людей, які грали сільську музику, танцювали й пили цілу ніч. Іджі сиділа поряд із Бадді й Великим Джеком і спостерігала за Євою, яка танцювала до нестями.

Якось Бадді, показуючи на Єву, сказав:

— Поглянь на неї, Іджі. Оце так жінка! Якщо й варто жити для чогось, то це заради отої рудоволосої бестії.

Великий Джек, який обожнював Бадді, зареготав і ляснув його по спині.

— Гадаєш, хлопче, ти вже достатньо чоловік, щоб упоратися з моєю дівчинкою?

— Намагаюся, Великий Джеку, — відповів Бадді. — Я можу померти в цих намаганнях, але то, безперечно, варте спроби.

Єва підходила, забирала Бадді, і вони йшли до її хатини, а Іджі тим часом сиділа, чекала й дивилася, як Великий Джек їсть. Якось за ніч він умолов сім біфштексів по-селянському та чотири миски картопляного пюре.

За деякий час Бадді з Євою поверталися, і він відвозив Іджі додому. Дорогою він завжди казав:

— Я кохаю цю жінку, навіть не сумнівайся в цьому.

Іджі не сумнівалася.

Та все це було дев’ять років тому. А зараз Іджі спіймала машину з якимись рибалками й попросила висадити її біля знака, прибитого до дерева. Учора Рут поїхала до Джорджії, і Іджі було нестерпно залишатися вдома.

Уже майже стемніло, коли вона дісталася білих воріт із двома великими фургонними колесами. Наближаючись, вона почула музику. Уже горіли блакитні ліхтарики, і п’ять чи шість машин було припарковано біля входу.

Їй назустріч, радісно підстрибуючи, вибіг маленький триногий песик. Іджі одразу подумала, що він належить Єві, — вона нікого не проганяла. Навколо завжди розгулювало десь двадцятеро бездомних котів, яких годувала Єва: просто відчиняла двері чорного ходу й викидала їм їжу на задній двір. Бадді часто казав, що будь-яка бездомна тварина в радіусі п’ятдесяти миль ходить харчуватися до неї.

Іджі тривалий час не була на річці, але, схоже, відтоді нічого тут не змінилося. Лише олив’яні вивіски трохи поржавіли та перегоріло кілька ліхтариків, але вона чула, як сміються всередині — зовсім як завжди.

Єва сиділа за столом і цмулила пиво в компанії якихось чоловіків. Вона одразу ж помітила гостю й скрикнула:

— Боже мій! Дивіться, що невід приволік!

Вона була в рожевому светрі з ангорської пряжі, у намисті й сережках, що доповнювали одне одного, з яскраво-червоною помадою на губах. Єва голосно покликала батька з кухні:

— Татку! Це Іджі!

— Ходімо сюди, моя старенька, ходімо, — Єва підскочила й обхопила Іджі руками, ледь не задушивши в обіймах.

— Де ти була весь цей час? Боже, а ми вже гадали, що тебе собаки з’їли!

З кухні з’явився Великий Джек. Відтоді, як Іджі його востаннє бачила, він набрав іще кілограмів із двадцять ваги.

— Так-так, дивіться, хто тут у нас. Хіба це не наша мала? Радий тебе бачити.

Єва відступила, тримаючи її за плечі, і глянула на неї уважніше.

— Чорт, та ти добряче витяглась і схудла. Нічого, ми тебе відгодуємо, еге ж, татку?

Великий Джек, що теж роздивлявся її, гмикнув:

— Провалитися мені на цьому місці, якщо вона не стає щодень більше схожою на Бадді. Глянь-но, Єво, хіба ж ні?

— Так, хай мені грець! — відповіла донька.

Вона потягла Іджі до столу.

— Хлопці, це моя подружка. Знайомтеся: Іджі Тредґуд, молодша сестричка Бадді. Сідай, люба, і випий з нами.

Потім Єва сказала:

— Постривай, хіба тобі не зарано пити? — вона задумалася. — А, хай там що! Трохи випивки нікому не зашкодить, правда ж, хлопці?

Хлопці погодилися.

Коли перший спалах радості від зустрічі минув, Єва помітила, що щось не так. Трохи згодом вона промовила:

— Гей, хлопці, чому б вам не перейти ненадовго за той стіл? Я маю поговорити з моєю приятелькою віч-на-віч… Люба, що сталося? У тебе такий вигляд, ніби ти втратила найкращого друга.

Іджі ні в чому не зізнавалася. Вона почала замовляти один напій за іншим і намагалася бути веселою. Зовсім сп’яніла, вона пустилася танцювати по кімнаті, всіляко клеячи дурня. Єва мовчки спостерігала за нею.

Близько дев’ятої Великий Джек змусив її сісти за стіл і повечеряти, але о десятій вона вже знову була на ногах і стрибала з новими силами.

Єва обернулася до батька, що вже починав нервуватися.

— Мабуть, нам краще дати їй спокій. Нехай робить що хоче.

За п’ять годин Іджі, яка вже встигла потоваришувати з усіма в кімнаті, зібрала навколо себе людей і розповідала кумедні історії. А тоді хтось заграв сумну народну пісню про втрачене кохання. Іджі урвалася на півслові, схилила голову на стіл і заридала. Єва, що сама була вже добре напідпитку і згадувала Бадді цілу ніч, почала ридати разом із нею. Компанія потроху перемістилася від них до іншого столу, де було веселіше.

Приблизно о третій годині ранку Єва сказала:

— Ходімо, — і, поклавши руку Іджі собі на плече, відвела її до своєї хатини та вклала у ліжко.

Їй нестерпно було дивитися на чужий біль. Іджі все ще ридала. Єва сіла поряд з нею і промовила:

— Серденько, я не знаю, за ким ти плачеш, і це насправді не важить, адже в тебе все буде гаразд. Цить, цить… Просто треба, щоби хтось тебе любив, от і все… Усе буде добре… Єва з тобою…

І вона загасила світло.

Єва не розумілася на багатьох речах, але вже точно зналася на коханні.

Іджі прожила на ріці з незначними перервами п’ять років. Коли треба, Єва завжди була поряд, як колись була поряд із Бадді.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

28 листопада 1935 р.

Друг пізнається в біді

Нещодавно Залізничний Білл скинув із потяга урядового забезпечення 17 тюків свинини. Як я розумію, у наших друзів із Трутвілля видався чудовий День подяки.

Презентована у школі вистава в живих картинах «Історія міста Вісл-Стоп» покликана нагадати про хоробрість і несамовиту жорстокість індіанців, які мешкали в цих місцях. Особливо вдалою була роль Вести Едкок, яка зіграла Сіакаґґу, вождя племені чорноногих і колишнього власника цих земель.

Моя друга половинка присягається, що є на третину індіанцем, але не такий він уже й несамовитий… Жартую, Вілбуре.

P. S. Якщо вам цікаво, хто був усередині картонного потяга, що проїхався через сцену, то це був не хто інший, як Горішок Лаймвей.

Іджі каже, що Сипсі, її помічниця-негритянка, виростила в саду Тредґудів бамію два метри заввишки, і цей дивовижний овоч виставлено в кафе «Зупинка».

Усі ми досі глибоко засмучені через смерть Вілла Роджерса. Ми дуже його любили і не уявляємо, хто міг би замінити нашого улюбленого Доктора Яблучних Соусів. Як багато з нас пам’ятають ті веселі вечори у кафе, коли ми слухали його по радіо? У ці важкі часи він змушував нас посміхнутися, хоча б ненадовго забуваючи про свої жалі. Ми висловлюємо його дружині й дітям наші співчуття та теплі побажання, а Сипсі надсилає горіховий пиріг власного приготування. Тож ви всі можете підійти до поштового відділення й підписати листівку, яку відправлять разом із ним.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

16 лютого 1986 р.

Аби підбадьорити Велику Матусю, Евелін принесла їй коробку різноманітної випічки із крамниці «Набіско», але та лише сказала: «Ні, дякую», заявивши, що не хоче ніяких ласощів. Тож Евелін віднесла їх місіс Тредґуд, яка чекала в залі. Та зустріла гостинці з захопленням.

— Я можу їсти імбирне печиво й ванільні вафлі цілими днями, а ви?

Евелін, на жаль, нічого не лишалося, як згідно кивнути у відповідь. Пережовуючи печиво, місіс Тредґуд подивилася на підлогу.

— Знаєте, Евелін, я ненавиджу лінолеум. У цьому будинку повно огидного сірого лінолеуму на підлозі. Ну, могли б хоч якісь килимки покласти, аби всі ці старі люди, які ходять тут у повстяних капцях, не ризикували послизнутися і зламати собі тазові кістки. Ось у мене в кімнаті є плетений гачком килимок. Я попросила Норриса відвезти мої чорні черевики зі шнурками до магазину взуття, аби там їм приробили гумові рельєфні підошви. Тепер я ношу їх, не знімаючи, з ранку до вечора. Я не хочу зламати собі стегно. Зробиш це один раз — і все, прощавай.

Ці старі люди о сьомій тридцять, о восьмій уже всі в ліжках. Я так не звикла. Удома я лягала спати лише після того, як о десятій двадцять повз мій дім проходив потяг до Атланти. Ось, а тут я лягаю спати о восьмій і вимикаю світло, аби не турбувати місіс Отис. Та все одно не можу заснути, доки не почую свисток потяга о десятій двадцять. Його чути в усьому місті. Чи, може, мені просто здається, що я його чую, але це неважливо. Все одно, доки не почую, не засну.

Добре, що я люблю потяги, адже Вісл-Стоп завжди був не більш як маленьке привокзальне містечко. А Трутвілль — то взагалі лише купка халуп з однією церквицею, Першою баптистською церквою «Гора Сіон», куди ходили Сипсі та решта.

Залізничні колії пролягали просто повз мій будинок. Якби в мене була вудочка, я могла б висунути її у вікно і торкнутися стінки вагона — ось як близько вони були. Отже, останні п’ятдесят років я сиділа на ґанку у своєму кріслі-гойдалці, спостерігаючи, як повз мене проїздять поїзди. Я ніколи не втомлювалась дивитися на них. Так само, як і на єнота, що мив крекери. Особливо мені подобалось спостерігати за ними вночі. Моїм улюбленим був вагон-ресторан. Зараз у потягах лише бари, де сидять, п’ють пиво й палять цигарки. Але колись були гарні потяги, як-от потяг «Срібний Півмісяць» о сьомій сорок, з Нью-Йорка до Нового Орлеана. Він прямував повз нас саме в час вечері. Ох, бачили б ви тих темношкірих офіціантів у накрохмалених білих піджаках і чорних шкіряних краватках-метеликах, ті найтоншої роботи столові прибори й срібні кавники, і свіжі троянди й гіпсофіли на кожному столі. А ще на всіх столах були лампи з маленькими абажурами.

Звичайно ж, то були часи, коли жінки носили найбільш вишукані сукні, і капелюхи, і хутра, а чоловіки були такі елегантні у своїх синіх костюмах. У «Срібному Півмісяці» були навіть жалюзі на вікнах. Сидиш там, як у ресторані, і їдеш крізь ніч. Я часто казала Клео, як мені подобається ідея їсти й водночас їхати кудись.

Іджі завжди відповідала: «Нінні, ти, мабуть, сідаєш у потяг, просто щоб поїсти…» І вона також мала рацію. Я любила їхні дешеві біфштекси, та й яєчні з беконом не знайдеш кращої, ніж та, яку подавали в потязі. Під час зупинок у маленьких містечках уздовж шляху місцеві жителі продавали свіжі яйця, шинку, форель. У ті часи все було свіже.

Зараз я вже майже не готую… Час від часу підігрію собі банку консервованого томатного супу «Кемпбеллз». Не те щоб я не любила добре поїсти — ще й як люблю, — але зараз гарної їжі просто не знайти. Якось місіс Отис підписала нас на участь у програмі «Їжа на колесах», організовану нашою церквою, але та їжа була така жахлива, що я просто попросила їх більше не приходити. Може, вони й на колесах, але нічого спільного з кухнею в потягах не мають.

Звичайно, в тому, щоб жити так близько до залізничних колій, є свої недоліки. У мене весь посуд потрісканий, навіть той зелений сервіз, який я виграла під час поїздки в кіно до Бірмінгема за часів Великої депресії. Я й тепер можу сказати, що йшло тоді в кінотеатрі: «Привіт усім» із Кейт Сміт.

Вона подивилася на Евелін.

— Ви її, мабуть, уже не пам’ятаєте, але вона була відома як Співоча Пташка Півдня. Висока, гладенька дівчина, але така добра людина. Вам не здається, що гладкі люди мають добру вдачу?

Евелін мляво посміхнулася, сподіваючись, що це правда, адже вона щойно приступила до другої пачки печива «Лорна Дун».

— Але я б ні на що не проміняла потяги. Що б я робила без них усі ті роки? Телевізорів ще не було. Я звикла вгадувати, куди й звідки їдуть люди. Час від часу, коли Клео вдавалося назбирати кілька доларів, він садовив мене й малюка на потяг, і ми їхали у Мемфіс, а потім назад. На той час Джаспер, син Великого Джорджа та Онзелл, працював провідником спального вагона, і він поводився з нами так, наче ми були румунські королі. Згодом Джаспера обрали президентом Об’єднаного товариства провідників спальних вагонів. Вони з його молодшим братом Артисом зовсім молодими переїхали до Бірмінгема… Але Артис двічі чи тричі потрапляв до в’язниці. Цікаво, ніколи не знаєш, ким виросте твоя дитина. Узяти, наприклад, хлопчика Рут та Іджі. Такі життєві випробування зламали б багатьох людей, але тільки не його. Ніколи не знаєш, що в людини на серці, доки не випробуєш її… хіба не так?

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

16 червня 1936 р.

Ледь почувши голоси, що лунали з боку колій, Іджі зрозуміла, що когось поранено. Вона визирнула у вікно й побачила Бідді Луїз Отис, яка щодуху мчала до кафе.

Сипсі та Онзелл вийшли з кухні. Тієї ж миті Бідді ривком відчинила двері й закричала:

— Ваш малюк! Він потрапив під потяг!

На мить серце Іджі зупинилося.

Сипсі затисла рот руками:

— О Боже!

Іджі розвернулася до Онзелл:

— Не випускайте Рут із кімнати, — і побігла до колій.

Діставшись туди, вона побачила їхнього шестирічного хлопчика, що лежав на спині й широко відкритими очима дивився на людей, які з переляканими обличчями обступили його.

Побачивши Іджі, він посміхнувся. Вона вже думала, що все гаразд, і ледь не посміхнулась у відповідь, аж тут помітила його руку, що лежала в калюжі крові за метр від нього.

Великий Джордж, який смажив барбекю на задньому дворі, підбіг одразу слідом за Іджі. Вони разом побачили кров, і він підхопив хлопця на руки й кинувся до будинку доктора Гедлі — так швидко, як міг.

Онзелл стояла в дверях, не випускаючи Рут із кімнати.

— Ні, міз Рут, вам не можна туди йти. Просто почекайте тут, любонько.

Рут була збентежена й налякана.

— У чому справа? Що сталося? Це мій малюк?

Онзелл підвела її до кушетки і посадила, тримаючи її за руки мертвою хваткою.

— Тихо, люба… Ви просто сидіть тут і чекайте, серденько, все буде добре.

Рут сполотніла.

— Що сталося?

Сипсі в кафе грозила пальцем небу.

— Не роби цього, Господи… Не роби цього дитині міз Іджі й міз Рут… Не роби цього! Чуєш мене, Боже? Не роби!

Іджі ні на крок не відставала від Великого Джорджа. Вони волали: «Докторе Гедлі! Докторе Гедлі!», хоча до будинку залишалося ще три квартали.

Дружина лікаря Марґарет перша почула крики й вийшла на ґанок. Вона помітила їх, щойно вони виринули з-за рогу, і крикнула чоловікові:

— Хутко сюди! Це Іджі, і в неї Бадді-молодший!

Лікар Гедлі вискочив з-за столу. Він зустрів їх на тротуарі, як був, із серветкою в руці. Побачивши кров, що била із залишку руки, він кинув серветку і скомандував:

— У машину! Ми маємо відвезти його до Бірмінгема. Потрібне буде переливання крові.

Прямуючи до свого старого «доджа», він сказав дружині зателефонувати до лікарні й попередити, що вони їдуть. Жінка побігла в будинок до телефону, а Великий Джордж, увесь залитий кров’ю, сів на заднє сидіння, тримаючи хлопчика на руках. Іджі сіла попереду й цілу дорогу розмовляла з ним, розповідаючи історії, аби заспокоїти його, хоча в самої ноги трусилися.

Коли вони прибули до прийомного покою, медсестра й санітар уже чекали їх біля дверей.

На вході медсестра сказала Іджі:

— Перепрошую, але ви маєте залишити цього чоловіка надворі. Це лікарня для білих.

Поки його везли через вестибюль, хлопчик, не кажучи жодного слова, не зводив очей з Великого Джорджа, аж поки вони не повернули в коридор і той не зник з очей.

Увесь закривавлений, Великий Джордж сів на цегляну сходинку й, охопивши голову руками, став чекати.

Повз нього пройшли двійко прищавих юнаків, один із яких зиркнув скоса на Великого Джорджа й буркнув:

— Ти диви, ще один чорнопикий у бійці порізався.

А другий гукнув:

— Гей, приятелю! Краще тобі пошукати лікарню для нігерів.

Його косоокий приятель без переднього зуба плюнув, підтягнув штанці й самовдоволено поплентався далі.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

24 червня 1936 р.

Трагедія біля стін кафе

Із сумом сповіщаємо, що минулого тижня маленький хлопчик Іджі й Рут втратив руку, граючись на коліях перед кафе «Зупинка». Він біг уздовж потяга, аж раптом послизнувся і впав на колії. Кондуктор Барні Кросс стверджує, що потяг рухався зі швидкістю близько сорока миль за годину.

Наразі хлопчик перебуває в лікарні в Бірмінгемі й, хоча він втратив багато крові, почувається добре і скоро буде вдома.

Таким чином, за останній рік у місті Вісл-Стоп було втрачено ногу, руку та вказівний палець. І це не враховуючи загибелі одного негра під потягом. Висновок один: у майбутньому слід бути обережнішими. Усі ми втомилися від того, що наші рідні втрачають кінцівки (і не лише їх).

І особисто я втомилася писати про це.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

23 лютого 1986 р.

Місіс Тредґуд ласувала горіховим кремом у шоколаді, принесеним Евелін, і продовжувала пригадувати, мабуть, найулюбленіший період свого життя — час, коли всі потяги ходили повз її дім.

Але дещо зі сказаного нею минулого тижня вкрай зацікавило Евелін, і нарешті ця цікавість прорвалася назовні.

— Місіс Тредґуд, ви, здається, казали, що в Іджі й Рут був маленький син?

— Так-так, Кукса. Зроду не зустрічала більш мужнього хлопчика. Навіть втративши руку, він не здався.

— Боже мій, як це сталося?

— Потрапив під потяг, і йому відрізало руку, трохи вище ліктя. Насправді його звали Бадді Тредґуд-молодший, але вони кликали його «Кукса», бо це все, що лишилося від його руки. Ми з Клео відвідували його в лікарні, і він тримався дуже мужньо, не плакав, не жалів себе. Іджі виховувала його таким, учила бути сильним і вміти тримати удар.

Вона пішла до свого друга, який виготовляв надгробки. Замовила в нього дитячий надгробок, на якому було викарбувано:

ТУТ ЛЕЖИТЬ РУКА БАДДІ-МОЛОДШОГО

1929–1936

СПОЧИВАЙ З МИРОМ, ДРУЖЕ

Вона встановила його в полі позаду кафе, і коли хлопчик повернувся додому, відвела його туди, і вони урочисто справили похорон його руки. Прийшли всі. Діти Онзелл і Великого Джорджа, Артис і Джаспер, маленький Віллі Бой і Вередлива Пташка, усі сусідські діти. Іджі запросила кількох юних орлів-бойскаутів, які вийшли й зіграли на горні військовий поховальний марш.

Іджі першою стала кликати його «Кукса». У Рут ледве не стався напад, коли вона це почула. Вона заявила, що це підло казати так. Але Іджі заперечила, що це найкраща ідея, бо так ніхто не дражнитиме його позаочі. А ще вона гадала, що так він швидше змириться з втратою руки і не братиме це близько до серця. І, як виявилось, мала рацію — ще ніхто в світі не вмів робити стільки всього однією рукою… Аякже, він умів стріляти по кульках, полювати, рибалити — усе, чого тільки бажав. Він став найкращим стрільцем у Вісл-Стоп.

Коли він був маленьким, Іджі виводила його щоразу, як у кафе з’являлися нові люди, і просила розповісти довгу-предовгу історію про те, як він ловив сома в річці Ворріор-Ривер. Усі були в захваті, а тоді Іджі питала: «Наскільки великий був той сом, Куксо?»

А він витягував руку, просто як дорослі рибалки роблять, щоб похизуватися уловом, і казав: «Отакенний». А потім Іджі з Куксою реготали з виразів облич присутніх, що намагалися зрозуміти, якою ж довгою була та рибина.

Звичайно ж, я не кажу, що він був святий. У нього траплялися невеличкі спалахи гніву, як і в решти маленьких хлопчиків. Але я лише раз в житті бачила, щоб він скаржився і засмучувався. Це було того різдвяного дня, коли ми всі сиділи в кафе, пили каву і їли фруктовий пиріг, коли він раптом почав шаленіти. Усі іграшки порозкидав. Рут із Іджі пішли до нього в кімнату, і не встигли ми оком кліпнути, як Іджі вивела його, вдягненого, за двері. Рут, засмучена та схвильована, кинулася слідом за ними, питаючи, куди вони йдуть, але Іджі лише відповіла: «Не зважай» — і сказала, що вони скоро повернуться.

І вони справді повернулися десь за годину, і Кукса вже був у доброму гуморі й сміявся.

Багато років по тому, коли він був у мене на подвір’ї та підрізав кущі, я вийшла на ґанок і подала йому склянку чаю з льодом. Я спитала: «А пам’ятаєш, Куксо, Різдво, коли ти так розлютився, що почав топтати конструктор, який ми з Клео тобі подарували?»

А він лише розсміявся та й відповів: «Авжеж, тітко Нінні, — отак він мене називав, — чудово пам’ятаю». Я спитала: «Куди Іджі водила тебе того дня?» А він мені: «О, я не можу розповісти, тітко Нінні, обіцяв, що не буду».

Тож я й досі не знаю, де він був тоді. Та, мабуть, Іджі сказала йому щось важливе, бо він ніколи більше не переймався через відсутність руки. 1946 року він став чемпіоном з полювання на диких індичок… А ви знаєте, як важко підстрелити дику індичку?

Евелін відповіла, що ні, не знає.

— Що ж, люба, дозвольте вам розповісти: треба поцілити цю птаху просто межи очі, а голова в неї не більша за мій кулак! Ось що таке влучний постріл!

Він навіть займався різними видами спорту… І ніколи відсутність руки його не зупиняла… А який він милий! Я зроду не зустрічала приємнішого хлопця.

Звичайно, Рут була гарною матір’ю, і він обожнював її. Як і ми всі. Але Іджі й Кукса були особливі. Вони разом їздили полювати й рибалити, і їм не було в цьому рівних. Гадаю, вони більше полюбляли компанію одне одного, ніж будь-чию ще.

Пам’ятаю, одного разу Кукса поклав до кишені шматок горіхового торта й зіпсував гарні штани. Рут його дуже сварила, але для Іджі це була найкумедніша річ у світі.

Іджі теж бувала з ним суворою. Це вона, коли хлопцеві було п’ять років, кинула його в річку, навчаючи плавати. Але скажу вам одну річ: він ніколи не дозволяв собі грубіянити матері, як інші хлопці. Принаймні не тоді, коли Іджі була поряд. Вона цього просто не дозволяла. Ні в якому разі. Ні, сер. Він зважав на свою маму, не те що Артис, синочок Онзелл. Із тим батьки ніяк не могли дати собі ради. Правильно кажу?

— Мабуть, що так, — відповіла Евелін і лише зараз помітила, що місіс Тредґуд надягла сукню навиворіт.

Вісл-Стоп, Алабама

Різдво 1937 р.

Майже всі дітлахи в місті отримали на Різдво іграшкові пістолети з пістонами й зібралися на задньому подвір’ї лікаря Гедлі, щоб пограти в перестрілку. По всьому подвір’ю стояв запах сірки від пістонів, що постійно розривалися в холодному повітрі. Кожного вже встигли вбити сотню разів.

— Бах! Бах! Бах! Ти мертвий!

— Бах! Бах!

— Ой! Ти влучив у мене! Ой-йой!

Восьмирічний Двейн Кілґор схопився за груди, впав на землю і три хвилини удавав, що помирає. Востаннє смикнувшись, він підстрибнув, ніби нічого й не було, розгорнув ще одну довгу стрічку червоних пістонів і в запалі став перезаряджати зброю.

Кукса Тредґуд прибув на перестрілку із запізненням — він щойно закінчив різдвяну вечерю в кафе з родиною та Смоукі Відлюдьком. Хлопчик забіг на подвір’я саме вчасно, адже всі навколо перезарядилися і були готові приступити до гри. Він забіг за дерево і прицілився у Вернона Гедлі. БАХ! БАХ!

КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ… Вернон, який сидів за кущем, підстрибнув і заверещав:

— Промазав, брудний покидьку!

Кукса, котрий вистріляв усі свої пістони, намагався перезарядитися, коли Боббі Лі Скроґґінз, трохи старший за нього, підбіг і вистрелив впритул.

КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ… БАХ, БАХ, БАХ…

— Попався!

І, перш ніж збагнути, що до чого, Кукса був убитий…

У тій грі він був здобиччю. Раз за разом він перезаряджав пістолет, лише щоб бути вбитим знову й знову.

Закутана в темно-бордове пальто, з новою лялькою на руках, надвір вийшла Пеґґі Гедлі — молодша сестра Вернона й однокласниця Кукси, і сіла на сходах, щоб подивитися. Раптом стало вже зовсім не смішно гинути знову і знову, і Кукса в розпачі намагався підстрелити хоча б одного з них. Але нападників було забагато і він не встигав перезарядитися, щоб захистити себе.

КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ… І знову вбитий! Але він не кидав спроб. Зробивши відчайдушний ривок, він опинився за великим дубом посеред подвір’я, звідки міг виринати, стріляти й знову ховатися за дерево. Він уже поклав Двейна вдалим пострілом і націлювався на Вернона, коли Боббі Лі підстрибнув до нього ззаду з-поза гори цегли. Кукса озирнувся, та було вже пізно.

Боббі Лі наставив на нього два пістолети й випустив обойми одразу з двох стволів.

КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ, КЛАЦ!

Боббі Лі переможно скрикнув:

— Ти покійник! Двічі покійник! Помри!

Куксі нічого не лишилося, окрім як померти на очах у Пеґґі.

То була швидка й тиха смерть. Він одразу підвівся й сказав:

— Я додому, візьму ще пістонів. Скоро повернуся.

Насправді ж він мав іще безліч пістонів. Але цієї миті він волів би вмерти по-справжньому. Адже Пеґґі щойно бачила, як його постійно вбивають.

Коли він пішов, Пеґґі підвелася й крикнула братові:

— Ви граєте нечесно! У бідолашного Кукси лише одна рука. Це несправедливо! Я все про тебе мамі розповім, Верноне!

Кукса забіг до задньої кімнати й жбурнув пістолет на підлогу, потім копнув свою іграшкову залізницю так, що та відлетіла до стіни. Не тямлячи себе, він ридав від розпачу. І коли в кімнату зазирнули Рут й Іджі, він топтав ногами свій конструктор, від якого вже самі уламки лишилися.

Побачивши жінок, він ще більше розридався й крикнув:

— Через це я ні на що не здатен! — і став лупити по залишку відсутньої руки.

Рут міцно пригорнула його.

— У чому справа, серденько? Що сталося?

— У них усіх по дві кобури, окрім мене! Я не можу їх перемогти, вони вбивають мене весь день!

— Хто?

— Двейн, і Вернон, і Боббі Лі Скроґґінз.

— Ох, любий… — ошелешено промовила Рут.

Вона знала, що цей день настане. І тепер він настав, а вона не знає, що казати. Та й що тут скажеш? Як поясниш семирічному хлопчикові, що все буде добре? Вона озирнулася на Іджі, шукаючи допомоги.

Іджі десь хвилину дивилася на Куксу, а потім узяла пальто, зняла хлопця з ліжка, вдягнула його й повела надвір до машини.

— Ходімо, містере, поїдеш зі мною.

— Куди ми їдемо?

— Скоро побачиш.

Всю дорогу до ріки він просидів мовчки. Доїхавши до знака «Клуб і табір „Фургонне колесо“», Іджі повернула, і скоро вони опинилися біля воріт, зроблених із двох великих білих фургонних коліс. Іджі вийшла й відчинила їх. Вони заїхали у ворота й попрямували до будівлі над рікою. Діставшись на місце, Іджі натиснула на клаксон, і за хвилину на порозі з’явилася рудоволоса жінка.

Іджі наказала Куксі залишатися в машині, а сама пішла поговорити з жінкою. Було чути, як у будинку збуджено гавкає і стрибає собака, явно радіючи її приїзду.

Кілька хвилин Іджі про щось розмовляла з жінкою, потім незнайомка зникла. За мить вона повернулася й простягнула Іджі гумовий м’яч. Коли вона відчинила двері, маленька собачка кулею вистрибнула назовні, шалено махаючи хвостом, збуджена від радощів.

Іджі зійшла з ґанку й покликала:

— Ходімо, Леді! За мною, дівчинко! — і кинула м’яча. Маленька біла рет-тер’єр підстрибнула щонайменше на метр і впіймала м’ячик на льоту, а тоді підбігла до Іджі й віддала його. Іджі кинула м’ячик у напрямку будинку — Леді підстрибнула високо вгору і впіймала його знову.

Ось тоді Кукса й помітив, що в собачки лише три ноги.

Собака стрибала та бігала за м’ячем добрих десять хвилин і жодного разу не втратила рівноваги. За деякий час Іджі віднесла її назад додому й увійшла туди попрощатися з рудоволосою жінкою.

Потім Іджі повернулася до машини. Вони проїхали ще трохи і припаркувалися біля річки.

— Куксо, синку, я хочу дещо спитати в тебе.

— Так, мем.

— Схоже було, що тій собаці весело?

— Так, мем.

— Схоже було, що вона радіє життю?

— Так.

— Схоже було, що вона жаліє себе?

— Ні, мем.

— Отже. Ти мені як син, і я люблю тебе будь-яким. Ти це знаєш, чи не так?

— Так, мем.

— Але знаєш, Куксо, я страшенно ненавиджу саму думку про те, що в тебе менше глузду, ніж у тієї бідолашної дурної тваринки, яку ми щойно бачили.

Він опустив очі.

— Так, мем.

— Тож я не хочу більше чути про те, що ти можеш і чого не можеш, домовилися?

— Домовилися.

Іджі відкрила бардачок і дістала звідти пляшку віскі «Ґрин Ривер».

— І, до речі, ми з твоїм дядьком Джуліаном збираємося з наступного тижня вчити тебе стріляти зі справжньої рушниці.

— Правда?

— Правда! — Вона відкоркувала пляшку і трохи надпила. — Ти в нас будеш найкращий стрілець у штаті, і нехай лише хтось із них спробує знову тебе перемогти… На, випий.

Очі Кукси розширилися, коли він потягнувся до пляшки.

— Серйозно?

— Так, серйозно. Тільки матері не кажи. Ті хлопці ще пошкодують, що прокинулися вранці.

Кукса зробив маленький ковток, намагаючись не подавати вигляду, що на смак це як палаючий бензин. Він спитав:

— А хто була та жінка?

— Моя подруга.

— Ти вже бувала тут раніше, так?

— Ага, кілька разів. Але не кажи про це матері.

— Авжеж.

Бірмінгем, Алабама (Слеґтаун)

30 грудня 1934 р.

Скільки Онзелл не вмовляла свого сина Артиса не їхати до Бірмінгема, цього дня він усе одно поїхав.

Близько восьмої години хлопець зістрибнув з товарного вагона на станції «Ел енд Ен». Увійшовши в будівлю вокзалу, він так і роззявив рота.

Вокзал видався йому так само великим, як увесь Вісл-Стоп і Трутвілль разом — з довгими, нескінченними рядами масивних лав із червоного дерева та різнокольоровою мозаїкою, що вкривала підлогу й стіни величезної будівлі.

«Чистка взуття»… «Сендвічі»… «Сигари»… «Салон краси»… «Журнали»… «Перукарня»… «Коржики й цукерки»… «Цигарки»… «Віскі-бар»… «Кава»… «Книгарня»… «Прасуємо ваш одяг»… «Сувенірна крамниця»… «Прохолодні напої»… «Морозиво»…

Це було справжнє місто. Носії, провідники, пасажири просто кишіли в залі під високою — метрів із двадцять — скляною стелею. І це було занадто для сімнадцятирічного чорного хлопця в робочому комбінезоні, який щойно прибув із Вісл-Стоп. Йому здавалося, що він бачить перед собою весь світ усередині однієї будівлі. І, зачарований, хиткою ходою Артис вийшов крізь головний вхід.

А тоді він побачив його. Ось він, найбільший у світі електричний рекламний щит — двадцять поверхів заввишки, на десять тисяч електричних лампочок, що сяяли на фоні нічного неба: «ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО БІРМІНГЕМА… МАГІЧНОГО МІСТА…»

Без магії тут і справді не обійшлося. Його називали містом із найшвидшим темпом розвитку на Півдні, і навіть Піттсбурґ уже встигли охрестити «Північним Бірмінгемом»… Місто хмарочосів, що височіли скрізь, місто сталеливарних заводів, що осяювали небо червоними й пурпуровими відблисками, місто запруджених вулиць, оглушених гулом сотень автівок і трамваїв, що снували в усіх напрямках день і ніч.

Наче загіпнотизований, Артис брів вулицею — повз готель «Сент-Клер», збудований за останнім писком моди, повз кафе «Ел енд Ен» і кафе «Вокзальне».

Він вдивлявся у просвіти в жалюзі на вікнах кав’ярні й бачив білих людей, які сиділи там, наминаючи їжу з блакитних тарілочок. Він збагнув, що там йому не місце, і рушив далі — повз гриль-бар «Червоний дах», через Райдужний Віадук,[16] повз кафе «Мельба». І, наче керований первісним інстинктом, він знайшов Північну 4-ту авеню, звідки обличчя міста набувало зовсім інших рис.

Він знайшов його. Ось він, район із дванадцяти рівних кварталів, більш відомий як Слеґтаун… Власний бірмінгемський Гарлем Півдня, місце його заповітних мрій.

Гарно вбрані парочки проходили повз нього, сміючись і балакаючи про щось своє, і він ішов посеред юрби, плив за течією, наче пінний гребінець на хвилі. З кожних дверей, кожного вікна лунала ритмічна музика, стікала на вулицю з ґанків. З горішнього вікна долітав голос Бессі Сміт: «О, безоглядне кохання… О, безоглядне кохання…»

Пристрасний джаз доповнився блюзом — Артис проминав «Театр пустощів», що претендував на звання найвитонченішого негритянського театру Півдня. Тут ішли самі мюзикли та класичні комедії.

Усі перебували в русі… Трохи далі співала Етель Вотерс, запитуючи: «За що мені ці синці?» З інших дверей Ма Рейні вигукувала: «Гей, конвоїре, ну в чому я винна?»[17] А люди в блюз-клубі «Срібний місяць» витанцьовували шиммі під «Вогняний степ» Арта Татума.

Ось він, суботній вечірній Слеґтаун, усього лише за квартал від білого Бірмінгема, мешканці якого й гадки не мають про існування цієї екзотичної темної плями на мапі міста. Слеґтаун, у якому покоївка з Гайленд-авеню вночі ставала королевою вулиці, а носії та чистильники взуття диктували вуличну моду після заходу сонця. Ось вони всі, з лискучим напомадженим чорним волоссям і золотими зубами, що сяяли й виблискували в світлі кольорових неонових вивісок. Чорні, жовті, коричневі, метиси, мулати й окторони[18] живим потоком несли Артиса вулицею — усі в костюмах лимонно-зеленого й пурпурового кольорів, у спортивних двоколірних бронзово-жовтих чоботях, у тонких біло-червоних шовкових краватках; тоді як дами, з блискучими темно- бордовими й помаранчевими губами, гойдаючи стегнами, дефілювали в легких бальних черевичках і рудих лисячих хутрах…

Звідусіль йому підморгували електричні вивіски. «Більярдна для джентльменів „Магічне місто“»; «Гриль-бар „Сент-Джеймс“», «Барбекю „Небесна блакить“», «Школа косметології Альми Мей Джонс»… А потім — кінотеатр «Чемпіон», де «щастя коштує зовсім недорого, 10 центів»… Через два будинки він побачив бальну залу «Блек енд Тен», а у вікні — пари, які рухаються в танці. Бурштинове світло прожекторів ліниво ковзало по залі, на мить забарвлюючи танцівників у блідо- бузковий колір. Він завернув за ріг, і його підхопило юрбою й понесло, дедалі швидше й швидше, через велелюдну вулицю, повз магазин одягу «Хмаринки радості» («Приймаємо вживані речі»), кафе «Крихітка Делайла», більярдну «Пандора» і бар «Сходи до зірок», на вивісці якого значилося: «Будинок коктейлю», і кінотеатр «Дозвілля», який цього тижня представляв Едну Мей Гаррис у фільмі «Кольорова вистава». Поряд кінотеатр «Гранд» презентував Мері Марбл і «Маленькі чипси». Він пройшов повз кафе «Маленька Савойя», повз нові пари танцівників, чиї силуети виринали у вікнах бальної зали готелю «Діксі Карлтон», де величезна скляна куля кидала зайчики-промені по всій кімнаті… Пари танцювали фокстрот і анітрохи не зважали на чорного хлопчиська в робочому комбінезоні та з розширеними від захвату очима, якого нічна юрба несла повз кав’ярню для леді та джентльменів «Працьовита Бджілка», де пропонували «смажені на грилі вафлі й гарячі пироги, у будь-який час, і ваші улюблені гарячі сендвічі, що подаються з найкращою кавою в місті, хот-доги за 5 центів, домашній чилі, гамбургери, шинку, бекон, сендвічі зі швейцарським сиром, усе за 10 центів»; повз страхову компанію Віоли Крамблі «Над веселкою», що спеціалізувалася на поховальних послугах — вивіска у вікні заохочувала потенційних клієнтів «отримати все, поки молодий»; повз готель «Де Люкс» і «Кімнати для джентльменів».

Біля клубу-казино в «Масонській вежі» грудаста красуня, блискуча у своїй кукурудзяно-жовтій сатиновій сукні й лимонно-жовтому боа зі страусового пір’я, заверещала, замахнулася сумкою на прудконогого джентльмена, але промахнулася. Джентльмен засміявся. Артис теж засміявся й продовжив свій шлях. Він знав, що нарешті опинився вдома.

«Слеґтаун ньюз»

Розділ «Усілякі дрібнички» (новини чорних кварталів Бірмінгема) містера Мільтона Джеймса

6 травня 1937 р.

Минулої суботи ввечері містер Артис О. Піві був доправлений до лікарні «Юніверсіті Госпітел» із численними пораненнями, яких він завдав собі сам. За словами його супутниці, причиною інциденту стали намагання відкоркувати пляшку надзвичайно дорогого вина (рік і назва невідомі).

Мені лише примарилося, чи я справді бачив у нічному трамваї міс Іду Дойзер тієї ночі, коли вона завітала до клубу «Перехрестя Таксидо» в Енслі заради двох танців з Бенні Апшоу, щоб потім на його очах поїхати додому з містером Дж. Т. Вільямзом?

Радий повідомити, що в кожному популярному оркестрі країни є двоє-троє хлопців з Бірмінгема, і це завдяки винятковій музичній освіті, наданій нашим любим професором Фессом Вотлі. Наших людей добре приймають на музичній сцені. І не забуваємо, що наш старий друг Кеб Келловей збирається вшанувати наше магічне місто своєю присутністю.

Цього тижня в «Театрі пустощів» на нас чекають чудові розваги…

Понеділок — четвер: 5-зіркова програма

«Гавриїл ХХ століття» Ерскін Гокінз

у виставі

«ШИНКА З ПЕРЦЕМ»

ТАКОЖ:

УСІ ДОСЯГНЕННЯ КОЛЬОРОВИХ СПОРТСМЕНІВ

В ОДНОМУ ОГЛЯДІ

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

2 березня 1986 р.

Поїдаючи дерев’яною ложечкою порцію ванільного морозива, місіс Тредґуд ділилася з Евелін спогадами про Велику депресію…

— Чимало людей померло з тієї чи іншої причини. Удар був дуже тяжким. Особливо по чорних, у яких ніколи не було багато в кишені. Сипсі казала, що половина населення Трутвілля замерзла б на смерть або сконала б від голоду, якби не Залізничний Білл.

Це ім’я Евелін чула вперше.

— Хто такий Залізничний Білл?

Місіс Тредґуд мовби здивувалася:

— Хіба я ніколи не розповідала вам про Залізничного Білла?

— Та наче ні.

— О, то був відомий злодій. Кажуть, він був чорний чоловік, що прокрадався на потяги урядового забезпечення і вночі скидав із них їжу та вугілля. А на світанку чорні, які мешкали уздовж колій, приходили і все підбирали, тікаючи з тим крамом якнайшвидше.

Не думаю, що вони коли-небудь спромоглися його впіймати… ба навіть з’ясувати, хто саме це був… Ґрейді Кілґор, залізничний детектив і друг Іджі, унадився щодня заходити до кафе. Коли Іджі сміялася: «Кажуть, Залізничний Білл досі на волі. Що з вами, хлопці?» — він просто казився від люті. Здається, вони в різний час кинули на ті потяги ще двадцятеро людей і пропонували довічний безкоштовний проїзд залізницею «Ел енд Ен Рейлроуд» будь-кому в обмін на інформацію про злочинця. Але ніхто цього не зробив. Через цього Білла Іджі просто задражнила Ґрейді до смерті. Але вони завжди залишалися добрими друзями. Він був членом клубу «Маринований огірок»…

— Якого-якого клубу?

Місіс Тредґуд засміялася.

— Клубу «Маринований огірок». Цього божевільного збіговиська, яке започаткувала Іджі разом із Ґрейді й Джеком Баттсом.

— Що це за клуб?

— Ну, вони називали це клубом сніданку й розмов, але насправді то була зграя наброду, який Іджі мала за друзів і збирала всіх разом. Вона, і хтось із залізничних робітників, і Єва Бейтс, і Смоукі Відлюдько. По суті, усе, що вони робили, це дудлили віскі та вигадували небилиці. Дивилися прямо у вічі й брехали, коли краще було правду казати.

То була їхня улюблена розвага — плести побрехеньки. До того ж божевільні побрехеньки. Якось повертається Рут із церкви, а Іджі саме сидить зі своєю компанією. І каже: «Рут, ти тільки не засмучуйся, але, поки тебе не було, Кукса проковтнув двадцятидвокаліберну кулю».

Рут уже було розхвилювалася, аж тут Іджі продовжила: «Не хвилюйся, з ним усе гаразд. Я щойно відвела його до Дока Гедлі, він дав йому півпляшки касторової олії і сказав, що його можна забирати додому, головне — бути обережними і ні в кого з нього не цілитися».

Евелін засміялася. Місіс Тредґуд сказала:

— Ось, можете собі уявити, наскільки Рут була не в захваті від цього клубу. Що ж до Іджі, то вона була в них президентом і завжди скликала таємні наради. Щоправда, Клео казав, що всі ті наради були не більш як пристрасною грою в покер. Були в них і деякі добрі вчинки, та вони ніколи в цьому не зізнавалися — завжди все спростовували.

Члени клубу не надто жалували баптистського священика, преподобного Скроґґінза, адже він був непитущий. Щоразу, коли якийсь бідолаха питав, де можна купити віскі чи живу наживку для риби, вони відсилали його прямісінько до будинку священика. Аби навмисне роздраконити його.

Сипсі була єдиною негритянкою в клубі, бо вміла вигадувати побрехеньки не гірше за будь-кого з них. Вона розповідала, як допомагала одній жінці народити. У жінки були важкі пологи, і Сипсі підсунула їй дрібку нюхального тютюну. Та чхнула так, що дитинка кулею вилетіла з неї в сусідню кімнату…

Евелін скрикнула:

— Та ви що!

— Атож! Потім вона розповіла їм вигадку про свою подружку Ліззі, яка чекала дитину, і її потягнуло на крохмаль. Начебто Ліззі дістала звичку їсти його жменями просто з коробки — і ось вам: дитинка народилася білою, як сніг, і жорсткою, як дошка!

— Людоньки добрі!

— Але знаєте, Евелін, це могло бути правдою. Я знаю правдиві історії про те, як деякі чорні жінки їли глину просто із землі.

— Не можу в це повірити.

— Ну, люба, принаймні я так чула. Чи, може, то були грудочки крейди. Уже й не пам’ятаю, що саме. Їли або глину, або крейду.

Евелін похитала головою й посміхнулася подрузі.

— Ох, місіс Тредґуд, ви така кумедна.

Місіс Тредґуд подумала трохи і, задоволена собою, сказала:

— Авжеж. Мабуть, я така.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

1 грудня 1938 р.

У Вісл-Стоп випав сніг

Оце так подарунок для нас — справжній сніг! Тепер Вісл-Стоп можна сприйняти за Північний полюс. Що може бути краще, ніж руді кущі гостролисту, вкриті снігом? Гадаю, що нічого, та все ж дякую небесам за те, що сніжить у нас лише раз на десять років. Моя друга половинка, який уважає, що вміє їздити в будь-яку погоду, вирішив вивезти на прогулянку своїх мисливських собак — і зав’яз у канаві на Першій вулиці. На ремонт машини піде щонайменше місяць, тож якщо протягом цього місяця ви побачите невисоку жіночку, яка голосує на дорозі, знайте: це я.

Так, а ще мій чоловік — саме той телепень, що поїхав кататися під час бурі з градом, коли кожна градина була завбільшки з бейсбольний м’яч, — ми потім три тижні замінювали вітрове скло. І він же дістав удар блискавкою, коли вийшов на веслах порибалити посеред річки. Тож якщо наступного разу, як насуватиметься негода, ви зустрінете Вілбура, негайно відсилайте його додому, я його в коморі замкну. Інакше боюся, що його підхопить торнадо та кудись віднесе. З ким же я тоді сваритимусь?

До мене доходять чутки, що Залізничний Білл пограбував п’ять потягів за тиждень. У салоні краси я зіткнулася з Ґледис Кілґор, і вона каже, що її чоловік Ґрейді, який працює на залізниці, просто труситься від люті.

До речі, на випадок, якщо Залізничний Білл це читає: як щодо скинути з котрогось із тих потягів новомодну машину, поки вас Ґрейді не впіймав? Мені така дуже потрібна!

Дот Вімз

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

1 грудня 1938 р.

Сонце щойно зійшло над кафе, а Іджі вже трясла його, намагаючись розбудити, і гукала:

— Вставай, Куксо! Вставай! Подивися!

Вона підтягнула його до вікна й показала на вулицю.

Поле було біле-біле.

Хлопець так і роззявив рота від подиву.

— Що це?

Іджі засміялася.

— Це сніг.

— Справді сніг?

— Так.

Він був уже в третьому класі — і лише вперше в житті побачив справжній сніг.

Рут, у нічній сорочці, підійшла й стала позаду них, визираючи у вікно. Вона була здивована не менше.

Усі троє якомога швидше вдяглися і вже за п’ять хвилин були на подвір’ї. Сніг випав лише на п’ять сантиметрів, та це не заважало їм радісно качатися в ньому й бавитися в сніжки. Було чути, як по всьому місту відчиняються двері й діти верещать від захвату. До сьомої години того ранку Кукса з Іджі виліпили низеньку товстеньку снігову бабу, а Рут зробила їм снігове морозиво з молоком і цукром.

Іджі вирішила провести Куксу до школи, і, скільки вони не оглядали залізничні колії, усюди, куди оком сягнеш, лише білів сніг. Кукса настільки розхвилювався, що всю дорогу стрибав і двічі гепнувся на землю. Аби трохи його заспокоїти, Іджі вирішила розповісти історію.

— Я колись розповідала тобі, як ми зі Смоукі грали в покер проти Сема Віскаря?

— Ні. Хто такий Сем Віскар?

— Хочеш сказати, я ніколи не згадувала Віскаря, найпідступнішого гравця в покер на всю Алабаму?

— Ні, мем.

— Гаразд. Ми зі Смоукі цілу ніч просиділи за картярським столом у Ґейт-Сіті, і я починала вигравати. Здається, протягом години я не програла жодної ставки. Віскар поступово шаленів, але що я могла вдіяти? Не могла ж я просто встати й піти! Принаймні не тоді, коли мені так щастило. Це не за правилами. Отже, що більше я вигравала, то злішим він ставав і нарешті, остаточно розлютившись, вихопив пістолет, поклав на стіл і пообіцяв пристрелити наступного, хто здасть йому погані карти.

Забувши про все, Кукса уважно її слухав.

— І чия була черга здавати?

— У тому й уся іронія. Він забув, що далі його черга. І — це ж треба! — сам собі здав дві двійки. Тож він узяв пістолет і застрелився на смерть, просто за столом. От що значить — людина слова.

— Та ти що. І ти це бачила?

— Звісно, бачила. Дві двійки, точно тобі кажу.

Кукса розмірковував над цим, коли помітив, як щось стирчить зі снігу поряд із коліями. Він підбіг і підібрав із землі дивну річ.

— Дивися, тітко Іджі, це ж банка кислої капусти «Дир Бренд», навіть не відкрита!

Несподівана здогадка оглушила його. З благоговінням він підняв перед собою бляшанку й промовив:

— Тітко Іджі, закладаюся, це з тих харчів, які Залізничний Білл поскидав із потяга. Як ти гадаєш?

Іджі оглянула бляшанку.

— Можливо, синку, цілком можливо. Поклади на місце, щоб люди, яким вона призначена, могли її знайти.

Кукса обережно поклав знахідку на те саме місце, з якого взяв, наче це була якась святиня.

— Нічого собі!

Перший у його житті сніг, та ще й бляшанка, яку міг залишити Залізничний Білл. Забагато для одного дня.

Вони рушили далі. За кілька хвилин Кукса промовив:

— Мабуть, Залізничний Білл — найхоробріший чоловік у світі, га, тітко Іджі?

— Він, безумовно, хоробрий.

— Тобі не здається, що він найхоробріший з усіх, кого ми знаємо?

Іджі замислилася.

— Ну, я б не сказала, що найхоробріший з усіх, кого знаю я. Ні, не сказала б. Дуже хоробрий, але не найхоробріший.

Кукса був спантеличений.

— А хто може бути кращим за Залізничного Білла?

— Великий Джордж.

— Наш Великий Джордж?

— Ага.

— А що він такого зробив?

— Ну, по-перше, якби не він, мене б тут зараз із тобою не було.

— Хочеш сказати, тут, сьогодні?

— Ні, я хочу сказати: тут узагалі. Якби не він, мене би зжерли свині.

— Ти серйозно?

— Так, сер. Коли мені було два чи три роки, ми з Бадді та Джуліаном вешталися біля загонів для свиней. Я видерлася на огорожу та й упала вниз головою у свиняче корито.

— Справді?

— Ще й як. Отже, усі ті свині побігли прямісінько до мене — ти ж знаєш, свині все їдять… Відомо чимало випадків, коли вони жерли малят.

— Невже?

— Саме так. Проте я вистрибнула з корита й кинулася навтьоки, але перечепилася й упала. Вони вже майже наздогнали мене — я нічого не встигала вдіяти. Та, на щастя, Великий Джордж помітив це, застрибнув у загін, просто в гущавину свиней, і почав розкидати їх на всі боки. Я кажу — зауваж! — про свиней десь триста фунтів кожна. Він хапав їх і жбурляв через загін, одну за одною, наче мішки з картоплею. Боронив мене від них доти, доки Бадді не підповз під огорожу й не витяг мене звідти.

— Справді?

— Справді. Ти бачив шрами на руках Великого Джорджа?

— Ага.

— Оце сліди від укусів тих свиней. Але Великий Джордж ні словом не прохопився таткові. Бо ж розумів, що татко приб’є Бадді, як дізнається, що той водив мене до загону.

— Я ніколи про це не чув.

— Звичайно ж, не чув.

— Нічого собі… А ти знаєш ще якихось хоробрих людей? Як щодо дядька Джуліана, він же минулого тижня застрелив того оленя з рогами на дванадцять відростків? Для цього теж треба бути сміливим.

— Ну, знаєш, сміливість від сміливості відрізняється, — не погодилася Іджі. — Не треба особливої відваги, щоб смалити в бідну нерозумну тварину з двадцятикаліберного дробовика.

— То кого ще хороброго ти знаєш, окрім Великого Джорджа?

— Що ж, поміркуємо, — промовила вона, задумавшись. — Окрім Великого Джорджа, маю тобі сказати, що найсміливіша людина з усіх, кого я знаю, це твоя мати.

— Мама?

— Так. Твоя мама.

— О, я не вірю в це. Вона ж усього боїться, навіть маленького жучка. Що вона могла такого зробити?

— Дещо. Одного разу вона зробила дещо.

— Що саме?

— Це не має значення. Ти мене спитав, я відповіла. Твоя мати і Великий Джордж — двоє найхоробріших людей, яких я знаю.

— Правда?

— Чесне слово.

Кукса був вражений.

— Ну, тоді я…

— Правильно. І ще я хочу, аби ти завжди пам’ятав дещо. На землі в людській подобі трапляються дивовижні створіння, ти ніколи не повинен забувати про це. Чуєш?

Кукса глянув на неї щирими очима й відповів:

— Так, мем, не забуду.

Вони продовжили свій шлях, а із засніженого дерева пурхнула яскраво-червона вівсянка й полетіла за сніговий обрій, назустріч Різдву.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

9 березня 1986 р.

Раніше, протягом усіх тих темних нескінченних ночей, коли Евелін прокидалась в холодному поту від кошмарних видінь (смерть, трубки в горлі, ракові пухлини), їй відчайдушно хотілося кликати на допомогу. Але поряд спав Ед. Тож вона просто лежала мовчки до ранку, поглинена безоднею особистого пекла.

Останнім часом, аби не думати про холодний пістолет і про те, як натискатиме гачок, Евелін заплющувала очі й змушувала себе почути голос місіс Тредґуд. Якщо вона зосереджувалась і дихала глибоко, то скоро уявляла себе у Вісл-Стоп. Вона йшла вулицею, заходила до салону краси Опал і навіть відчувала, як її волосся миють теплою водою, потім прохолодною, ще холоднішою. Після укладки вона зазирала до поштового відділення, аби побачитися з Дот Вімз. А потім — до кафе «Зупинка», де так чітко всіх їх уявляла: і Куксу, і Рут, й Іджі. Вона замовляла обід, а Вілбур Вімз і Ґрейді Кілґор махали, вітаючись із нею. Їй посміхалися Сипсі та Онзелл, вона чула, як грає радіо на кухні. Кожен тут запитував, як їй живеться. І завжди сяяло сонце, завжди мало настати завтра… Останнім часом вона спала дедалі краще й менше згадувала про пістолет…

* * *

Цього ранку, прокинувшись, Евелін упіймала себе на тому, що не може дочекатись поїздки до будинку престарілих. Історії, які вона слухала останні тижні — про Вісл-Стоп та кафе «Зупинка», — тепер здавалися їй більш реальними, ніж власне життя з Едом у Бірмінгемі.

Коли вона приїхала, нова подруга зустріла її в доброму гуморі, як завжди, і була рада отримати шоколадний батончик «Герші» без мигдалю — особливе замовлення.

Прикінчивши його наполовину, місіс Тредґуд пустилася у здогадки щодо долі одного блукача, якого вона знала багато років тому.

— Боже, хотіла б я знати, що сталося зі Смоукі Відлюдьком. Жодних звісток щодо того, де він зараз. Мабуть, уже помер.

Я пам’ятаю, як він уперше прийшов до кафе. Я саме їла смажені зелені помідори, а він постукав у задні двері в пошуках їжі. Іджі пішла на кухню й дуже скоро повернулася з тим бідолашним хлопцем, він був увесь брудний від довгого катання на потягах. Іджі сказала йому піти до кімнати і вмитися, а вона принесе йому поїсти. І пішла готувати йому обід, зауваживши при цьому, що зроду не бачила сумнішого хлопця. Він казав, що його звуть Смоукі Філліпс, але Іджі охрестила його Смоукі Відлюдьком і після того щоразу, як бачила його на дорозі, казала: «Он іде старий добрий Смоукі Відлюдько».

Бідолаха! Здається, він не мав родини, і Рут з Іджі пожаліли його, бо він прийшов напівживий. Вони дозволили йому оселитися у старому сараї за кафе. Але його щоразу тягнуло в подорожі. Двічі чи тричі на рік він знімався з місця й вирушав кудись, але рано чи пізно повертався, здебільшого втомлений та п’яний, забивався у свій сарай і сидів там певний час. Він ніколи в житті не мав нічого свого. Усе, що в нього було, це ніж, виделка й ложка в кишені пальта. І ще консервний ніж, якого він тримав за стрічкою капелюха. Казав, що нічим не хоче обтяжувати себе. Гадаю, той сарай на задньому дворі був єдиним місцем, яке він міг назвати своєю домівкою, і якби не Рут із Іджі, він помер би з голоду.

Та я все ж уважаю, що насправді він повертався тому, що був закоханий у Рут. Він ніколи про це не казав, проте легко було вгадати — такими очима він на неї дивився.

Знаєте, я вдячна небесам за те, що мій Клео пішов із життя першим. Напевно, чоловік не може жити без жінки. Ось чому більшість із них помирає одразу після смерті дружин. Це їх просто губить. Шкода… Але візьміть цього старигана Даневея, що тут. Не минуло й місяця, як померла його дружина, а він уже почав мацати жінок, усіх без розбору… Ось навіщо йому дають транквілізатори — щоб заспокоївся. Думає, що він Ромео, уявляєте собі? А бачили б ви, який він на вигляд — старий висловухий індик, та й годі. Але хто я, щоб таке казати? Як не виглядай, а завжди знайдеться хтось, для кого ти будеш найчарівнішою людиною в світі. Що ж, мабуть, він підчепить когось із місцевих старих пані…

Західна Медисон-стрит

Чикаґо, Іллінойс

3 грудня 1938 р.

Західна Медисон-стрит у Чикаґо нічим не відрізнялася від вулиці Претт-стрит у Балтиморі, Південної Мейн-стрит у Лос- Анджелесі або Третьої вулиці в Сан-Франциско. Вулиця євангельських місій, дешевих готелів і мебльованих кімнат, магазинів, що торгують уживаним одягом, їдалень із масними ложками, ломбардів, винних магазинів і борделів — усе це кишіло набродом, який можна було м’яко назвати «розчарованими в житті людьми».

Єдине, що в Чикаґо відрізняло цей рік від попередніх, — те, що Смоукі Відлюдько, який зазвичай подорожував сам, узяв із собою приятеля. Той був ще зовсім дитиною, та все ж, як-не-як, компанія. Вони познайомилися місяць тому в Мічиґані.

Це був гарненький хлопчик зі свіжим обличчям, вдягнений у тонкий сіро-блакитний пуловер поверх засмальцьованої коричневої сорочки та в мішкуваті коричневі штани, а шкіра в нього була ніжна, як сіднички маляти. Зовсім зелений, він мав чимало проблем у Детройті, де його намагалися зґвалтувати, і спитав, чи не міг би Смоукі супроводжувати його деякий час.

Смоукі відповів йому те, що колись сам почув від одного старигана:

— Їдь додому, синку, поки ще можеш. Тікай від такого життя, бо варто тобі один раз помочитися з вагона — і все, ти на гачку.

Але це не зупинило малого, як не зупинило колись і самого Смоукі, тож він вирішив: хай буде так.

Він був кумедним, цей малий. Ледве штани з себе не стягнув, нишпорячи в кишенях у пошуках червінця. Він будь-що хотів побачити танець Саллі Ренд із віялом під «Білих місячних птахів», як сповіщала афіша. Червінця він не знайшов, але жінці у скляній будці білетера стало так шкода його, що вона пропустила малого задурно.

Очікуючи, коли він повернеться зі свого шоу, Смоукі надибав четвертака й вирішив, що саме час піти та скуштувати стейк за десять центів у ресторанчику «Тайл-Ґрілл». Вони ще нічого не їли, окрім банки віденських сосисок і якихось зачерствілих крекерів. Смоукі запалив цигарку «Лакі Страйк», знайдену в зім’ятій, викинутій кимось пачці, аж тут із театру вилетів хлопець, задихаючись від захвату.

— Ох, Смоукі, ти б її бачив! Вона найгарніше, найніжніше створіння, яке я тільки зустрічав! Наче янгол, справжній янгол, що зійшов із небес.

Усю вечерю хлопець не міг зупинитися і все говорив та й говорив про неї.

Покінчивши зі своїми стейками, вони виявили, що їм бракує тридцяти центів, аби заплатити за номер у готелі. Тож вони попрямували до парку Ґранта, сподіваючись заночувати в одній з халабуд, споруджених із толю, картону, уламків старих меблів, якщо їм пощастить знайти собі місце. Тієї ночі їм пощастило.

Перш ніж заснути, хлопець сказав, як завжди:

— Смоукі, розкажи мені все: де ти був, що робив…

— Я тобі вже якось розповідав.

— Знаю, але розкажи ще раз.

Смоукі розповів йому про ті часи, як був у Балтиморі й продавав гамбургери у «Білій Вежі» та як там було чисто — усе так блищало, що можна було навіть їсти з тієї підлоги. І про те, як працював вугільником у передмістях Піттсбурга.

— Знаєш, більшість із тих хлопців ладні були з’їсти навіть пацюка, але особисто я б не зміг. Я багато разів бачив, як пацюки рятують людське життя. Одного разу врятували мене. Вони першими відчувають запах газу в шахті… Якось ми з приятелем були глибоко під землею, довбали прохід, аж раптом з’являються сотні зо дві щурів, які мчать повз нас зі швидкістю не менш ніж 60 миль за годину. Я не знав, що й думати, але той старий чорний хлопець кинув кайло й гукнув: «Тікаймо!» Я так і вчинив, і це врятувало мені життя. І досі, побачивши щура, я ніколи не займаю його. Нехай іде по своїх щурячих справах. Так, сер, я дуже поважаю цих створінь.

Півсонний хлопець пробурмотів:

— Якою була твоя найгірша робота, Смоукі?

— Найгірша робота? Ну, дивись… Я робив безліч речей, які порядній людині робити не належить. Та, гадаю, найгірше було в 28-му, коли я найнявся на скипидарний завод у Вайнеґр-Бенд в Алабамі. До того я два місяці не мав чого їсти, лише трохи свинини й бобів, і був настільки на мілині, що п’ятицентова монета здавалася мені завбільшки з млинець. Краще б я ніколи не брався до тієї роботи.

З білих там згоджувалися працювати самі лише каджуни,[19] яких дражнили «скипидарними нігерами». Білі чоловіки конали від такої праці. Я протримався лише п’ять днів, а потім три тижні був хворий від самого запаху: він в’їдається у волосся, у шкіру… Довелося спалити одіж…

Раптом Смоукі замовк і рвучко сів. Наступної миті, почувши біг і крики знадвору, він зрозумів, що це Легіон.[20] Останні пару місяців Американський Легіон здійснював набіги на табори безпритульних, витоптуючи все на своєму шляху, з чітким наміром очистити місто від заїжджого наброду.

Смоукі закричав хлопцеві:

— Ходімо! Ушиваймося звідси!

І вони пустилися навтьоки, як і сто двадцять два інші мешканці цього «Гувервілля».[21] Було лише чути, як люди ломляться крізь ліс, як розриваються на шмаття картонні будиночки і ламаються під ударами металевих труб і дрючків.

Смоукі побіг ліворуч. Досягнувши густого підліску, він ліг на землю, бо знав, що зі своїми кволими легенями ніколи від них не відірветься. Він лежав долілиць на землі, аж доки все не скінчилося. Хлопець, напевно, утік. Смоукі вирішив, що наздожене його пізніше.

Згодом він повернувся до табору, аби перевірити, чи щось уціліло. На місці маленького містечка халупок тепер красувалися безладні купи толю, картону й дерева, розбиті та сплющені, як млинці. Він розвернувся і вже збирався йти, коли почув голос:

— Смоукі…

Хлопець лежав метрів за шість, там, де раніше була їхня халупка. Ошелешений, Смоукі наблизився до нього.

— Що сталося?

— Я знаю, ти казав мені ніколи навіть не розшнуровувати черевики, але вони були надто тісні. Я перечепився.

— Тебе поранено?

— Схоже, мене вбито.

Смоукі опустився на землю поряд з ним і побачив, що його голова з правого боку пробита. Хлопець підняв на нього очі.

— Знаєш, Смоукі… Я гадав, що мандрувати світом — весела справа… Аж ніяк…

Він заплющив очі й помер.

Наступного дня Смоукі привів пару знайомих хлопців, і ті поховали його на кладовищі для безпритульних за межею Чикаґо. Ельмо Вільямз прочитав обрані рядки, знайдені на сторінці 301 маленької червоної збірки духовних гімнів «Армії спасіння»,[22] яку завжди носив із собою.

Радіймо душею за брата,

Бо смерть — то не втрата, а дар

Душі, що покинула ґрати

І скинула тіла тягар.

Вони так і не дізналися його імені, тож просто встановили дерев’яну табличку, зроблену з уламка скрині. На ній було написано просто: «Малюк».

Коли хлопці пішли, Смоукі ненадовго затримався, аби попрощатися.

— Що ж, друже, — сказав він, — принаймні тобі вдалося побачити Саллі Ренд. Це вже дещо…

Потім він розвернувся і побрів на станцію, аби встигнути застрибнути в потяг, що йде в південному напрямку — до Алабами. Він волів забратися з Чикаґо. Вітер свистів поміж будівлями, такий холодний і різкий, що іноді на очах чоловіка проступали сльози.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

8 грудня 1938 р.

Стережіться детонаторів

Попередьте ваших дітей, щоб не гралися біля сортувальних станцій, коли там підривають динаміт. Моя друга половинка каже, що кілька днів тому, під час подорожі до Нешвілля, чув про хлопця, який помилково розкусив капсуль-запальник і відірвав собі губи.

Опал каже, що нещодавно в салоні був такий наплив людей через підготовку до бенкету в клубі «Східна зірка», що хтось, переплутавши, узяв блакитне жіноче пальто. Тож, якщо воно у вас, поверніть його, будь ласка.

За рахунок баптистської церкви відбулося катання на возах із сіном. Пеґґі Гедлі була випадково залишена на паркувальному майданчику, але пізніше група підібрала її.

Минулої суботі Іджі й Рут потішили дітей, звозивши їх до парку Ейвондейл, аби відвідати знамениту слониху Міс Фенсі, улюбленицю дорослих і дітей. Кожен мав нагоду сфотографуватися з Міс Фенсі й зможе отримати свій знімок, щойно вони надійдуть проявлені з універсаму в четвер.

Минулої п’ятниці доктор Клео Тредґуд повернувся з поїздки до клініки Мейо, куди возив маленького Альберта на обстеження. На жаль, він приїхав із недобрими новинами для Нінні. Залишається тільки сподіватись на лікарську помилку. У понеділок Клео повертається до роботи.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

15 березня 1986 р.

Сьогодні вони поїдали печиво «Крекер Джек» і розмовляли. Принаймні місіс Тредґуд розмовляла.

— Знаєте, я була цілком упевнена, що до Великодня буду вдома, та, схоже, нічого не вийде. Місіс Отис усе ще важко призвичаїтися, та все ж вона записалася у гурток мистецтв і ремесел, який вони тут ведуть. Ваша свекруха теж долучилася. Джинін каже, що на Великдень вони збираються ховати крашанки і запросять кількох школярів, аби ті їх шукали. Буде весело…

Я завжди любила Великдень, ще як була дівчинкою. Любила все, що він приносив із собою. У дитинстві ми щосуботи перед Великоднем збиралися на кухні й фарбували яйця. Але обов’язок фарбувати одне яйце в золотий колір завжди належав матінці Тредґуд.

Великоднього ранку ми всі отримували новий одяг і новомодні черевики «Бастер Браун» із таткової крамниці. Після церкви мама й тато садовили нас на трамвай, і ми їхали до Бірмінгема й назад, поки вони тим часом ховали на задньому дворі добрих дві сотні крашанок. Було передбачено безліч призів — але головний призначався тому, хто знайде золоту крашанку.

Того року, коли я знайшла золоту крашанку, мені було тринадцять. Ми цілих дві години бігали по двору, і жоден із нас не міг її відшукати. Я стояла посеред двору, перепочиваючи, аж раптом глянула навколо й помітила, як щось виблискує під гойдалкою. І, звісно ж, то було вона, золота крашанка, схована в траві. Просто лежала й чекала там на мене. Ессі Рю казилася, як мокра курка. Того року їй самій дуже кортіло її знайти, тому що головним призом була велика лимонно-жовта прозора порцелянова крашанка з тонесеньким шаром блискучого пилу, нанесеного на поверхні. І, якщо зазирнути всередину неї, можна було побачити сцену з життя мініатюрної родини: матері, батька, двох маленьких дівчат і собаки, які стоять перед будинком, дуже схожим на наш. Я могла вдивлятись у неї годинами… Цікаво, що сталося з тією крашанкою? Мабуть, пішла на розпродаж хатнього майна під час Першої світової.

На Великдень мені завжди щастило. Саме цього дня милосердний Господь дав мені знати, що в мене народиться Альберт.

Іноді, коли я думаю про негаразди інших людей, я розумію, наскільки мені пощастило з Клео. Кращого чоловіка я не могла б і побажати. Наліво не ходить, не п’є і дуже розумний. Я не вихваляюся — не в моїх звичках вихвалятися, але це правда. У нього був від природи гострий розум, і він завжди на все мав готову відповідь. Я жартома називала його моїм ходячим словником. Щоразу, як я вагалася, намагаючись написати те чи інше, я гукала до нього: «Татусику, як пишеться оце слово? А оце?» Він умів написати будь-що. А ще він знав історію. Спитайте в нього будь-яку дату, і він відповість не замислюючись. І я ніколи не зустрічала іншої людини, яка б так хотіла стати лікарем… хірургом. Я знаю, який це був для нього удар, коли тато помер і йому довелося піти з медичного університету. Але я жодного разу не чула, щоб він хоч словом жалівся. Жодного.

І його любили. Кого не спитай із його знайомих — усі вони відповіли б, що немає в світі приємнішого чоловіка за Клео Тредґуда.

Але молоді дівчатка — такі дивачки. Їм хочеться поривів, вогню, романтики. А Клео був тишком. Спершу зовсім не подобався мені, проте я подобалася йому. Він казав, що вирішив одружитися зі мною першого ж вечора після того, як повернувся з коледжу й побачив мене на кухні, коли я допомагала Сипсі різати печиво на великому білому олив’яному столі.

Він увійшов до вітальні, де були мама й тато, і сказав: «Я хочу побратися з тією високою дівчиною, яка ріже печиво на кухні». Він усе вирішив за одну мить. А втім, це було цілком в дусі Тредґудів. На той час мені було лише п’ятнадцять, і я сказала йому, що не хочу ні за кого віддаватися, бо занадто молода. Він сказав, що спробує щастя наступного року — і спробував. Я все ще не була готова. У вісімнадцять я таки вийшла за нього, та все одно не почувалася готовою.

Спочатку я боялася, що Клео — не той, хто мені потрібен. Я жалілася мамі Тредґуд, що, напевно, одружилася не з тим. Мама у відповідь казала, що не треба хвилюватися: я обов’язково навчуся його любити.

Вона розвернулася до Евелін.

— Цікаво, скільки людей ніколи не отримують тих, кого хочуть, а опиняються поряд із тими, з ким мають бути. Хай там як, але, озираючись на всі ті щасливі роки, які я прожила з Клео, я з острахом думаю, що могла відмовити йому.

Звичайно, коли я одружувалася з Клео, я була зовсім недосвідченою, — вона всміхнулася. — Не буду казати, аж наскільки недосвідченою. Я нічого не знала про секс і про те, навіщо він узагалі існує, ніколи не бачила оголеного чоловіка, а це, люба, може налякати до смерті, якщо ви не готові. Але Клео був такий милий і терплячий зі мною, тож потроху я розібралася, що до чого.

І можу чесно сказати, що за всі роки нашого шлюбу між нами не було жодного недоброго слова. Він був мені одразу мамою, татом, чоловіком і наставником. Усім, чого тільки можна бажати від чоловіка. О, я так важко переживала часи, коли нам доводилося бути нарізно. Спершу під час світової війни, потім — коли він проходив навчання у школі мануальної терапії, а я мала залишитися вдома з мамою. Клео був чоловіком, що зробив себе сам. Ні від кого не чекав допомоги, не скаржився, а просто діяв. Таким був Клео.

І за всі ті роки, коли ми намагалися зачати дитинку й не могли, він не сказав мені жодного гіркого слова, а я знаю, як він хотів дітей. І коли нарешті лікар заявив, що проблема в деформації матки і що я можу ніколи не мати дітей, Клео просто обійняв мене і сказав: «Усе гаразд, серденько, ти — все, що мені потрібно в цьому світі». І ніколи не дав мені приводу сумніватися в цьому. Але ж як я хотіла народити йому дитятко! Я молилася, і молилася, і просила: «Господи, якщо я щось скоїла, через що Ти лишаєш мене безплідною, благаю, не змушуй Клео страждати через це».

А потім однієї великодньої неділі я сиділа в церкві. Преподобний Скроґґінз розповідав про вознесіння Господа нашого на небеса, а я заплющила очі та уявила собі, як було б чудово, якби я могла підняти вгору руки й полетіти до небес разом із Ісусом. І принести додому маленьке янголятко для Клео. І коли я цілком поринула в ці думки, теплий промінь сонця впав крізь високе брудне вікно — просто мені на обличчя. Він був такий яскравий, що засліпив мене, наче прожектор. Протягом усієї подальшої проповіді той сонячний потік огортав моє обличчя. Пізніше преподобний Скроггінз казав, що не міг відірвати від мене очей — моє волосся сяяло, наче вогонь, і я вся палала. Він сказав: «Здається, цієї неділі ви обрали вдале місце, місіс Тредґуд».

Але я знала, що в такий спосіб Господь відповів на мої молитви. Алілуя. Христос воскрес! Воістину воскрес!

Мені було тридцять два роки, коли народився Альберт. У світі не було щасливішого татка, ніж Клео Тредґуд.

Альберт був величенький малюк — важив п’ять з половиною кілограмів. На той час ми ще жили у великому будинку, і мама Тредґуд із Сипсі були весь час зі мною нагорі, а Клео з іншими чекав на кухні. Того дня приходили Іджі й Рут. Іджі принесла з кафе пляшку віскі «Дика індичка» і потайки підливала в чашку Клео, аби заспокоїти його. Це був перший і останній раз у житті, коли Клео пив. Іджі казала, що знає, як він почувався тоді. З нею було так само, коли Рут народжувала своє дитя.

Кажуть, коли Сипсі вперше передала Альберта до рук Клео, той просто розридався. Лише набагато пізніше з’ясувалося, що щось не так.

Ми помітили, що дитині дуже важко сідати. Він намагався, але завжди перекидався на спинку. І лише в двадцять один місяць почав ходити. Ми водили його до всіх лікарів у Бірмінгемі, і ніхто не знав, у чому справа. Нарешті, Клео заявив, що треба відвезти Альберта до клініки Мейо — хай подивляться, чи можна щось зробити. Я вдягнула сина в морський костюмчик і маленьку шапочку. Пам’ятаю, то був холодний, сльотавий січневий день, і коли Клео з дитиною сів у потяг і той рушив з місця, маленький Альберт став крутитися в батька на руках, шукаючи мене.

Я з болем дивилася, як вони від’їжджають. Коли я йшла додому, у мене було таке відчуття, ніби серце вийняли з грудей. Вони тримали Альберта в клініці три тижні, проводячи обстеження за обстеженням, і я щохвилини молилася: «Благаю, Господи, не дай їм знайти щось страшне в мого хлопчика».

Першого дня після їхнього повернення Клео ні словом не прохопився про те, що вони знайшли, а я не стала питати. Гадаю, я не хотіла про це знати. Він привіз мені гарну фотографію, зроблену там у пасажі: на ній він разом з Альбертом, і малюк сидить на півмісяці, а на задньому плані — зірки. Ця фотографія і досі в мене в комоді, і я за мільйон доларів не віддам її.

Лише після вечері він посадив мене на диван і, беручи за руку, сказав: «Тримайся, матінко». І я відчула, як обривається серце. Він розповів мені, що, згідно з висновками лікарів, при народженні в нашого хлопчика стався крововилив у мозок. Я спитала: «Він помре?» Клео відповів: «Ні-ні, серденько, фізично він цілком здоровий малюк. Вони його обстежили з голови до п’ят». Коли я це почула, у мене наче стопудова гиря з душі звалилася. Я сказала: «Дякувати Богові» — і встала. Але Клео сказав: «Зачекай-но, люба, ти маєш знати ще дещо». Я відповіла, що дитя здорове, а все решта мене не цікавить. Він знов посадив мене і сказав: «Ні, матінко, є одне серйозне питання, яке ми маємо обговорити». І далі він розповів мені, що за результатами клінічних обстежень Альберт, хоча й фізично здоровий і може прожити довге й здорове життя, розумово назавжди залишиться на рівні чотирьох-п’яти років. Він буде дитиною все життя. Іноді така дитина, що потребує постійної уваги, стає заважким тягарем для батьків. Клео сказав, що є спеціалізовані заклади, де… Я обірвала його на півслові. «Тягарем! — спалахнула я. — Як може це миле, дорогоцінне дитя бути тягарем?» Як можна навіть подумати про таке? Від самої хвилини свого народження Альберт був мені лише на радість. Ніколи ще на землі не бувало чистішої душі. Навіть роки по тому — варто було мені засмутитися, я лише дивилась на Альберта, і все минало. Щодня я докладала зусиль, аби бути доброю, а для нього це була природна річ. Він ніколи не мав жодної злої думки. Навіть не знав значення слова «зло».

Чимало батьків засмутилися б, маючи дитину із вродженою вадою. А я вважаю, що Господь вчинив так навмисно, аби вберегти його від страждань. Мій хлопчик так і не дізнався, які лихі люди бувають на землі. Просто любив кожного, і кожен любив його. І глибоко в серці я вірю, що він був янголом, посланим мені від Бога. Іноді я не можу дочекатися, коли потраплю на небеса, щоб побачити його знов. Він був мені справжнім другом, і я за ним сумую… особливо на Великдень.

Місіс Тредґуд подивилась на свої руки.

— Ну, а тепер, коли мені, схоже, доведеться затриматися тут, я постійно думаю про ту картину, що висить у мене в кімнаті. На ній молода індіанка пливе у своєму каное вниз річкою, у місячному сяйві. Вона цілком одягнена, тож я спитаю, може, Норрис зайде й принесе мені її, як буде нагода.

Місіс Тредґуд дістала щось із коробки крекерів, і її обличчя осяяла усмішка.

— Евелін, подивіться! Це мій приз. Маленьке іграшкове курчатко… Просто як я люблю! — і вона простягнула знахідку подрузі, аби та роздивилася.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

30 грудня 1939 р.

Релігійні швейні машинки виявилися шахрайством

У Бірмінгемі заарештовано чоловіка, який минулого тижня навідувався до міста, продаючи релігійні швейні машинки, начебто здатні зцілювати під час шиття. Схоже, що машинки були не з Франції, а виготовлялися в місті Чаттануґа, штат Теннессі, і нічого спільного з релігією не мали. Бідді Луїз Отис вкрай засмучена, адже сподівалася, що це придбання нарешті зцілить її від артриту.

Наші бойскаути Двейн Ґласс і Вернон Гедлі отримали значки відзнаки, а Боббі Лі Скроґґінза було підвищено до юного орла-бойскаута. Лідер скаутів Джуліан Тредґуд нагородив їх подорожжю до залізної статуї Вулкана на вершині Червоної гори над Бірмінгемом…

Джуліан стверджує, що статуя Вулкана така велика, що людина може стоячи поміститися в неї у вусі.

Хто захоче залізти до неї у вухо, хотіла б я знати?

Веста Едкок влаштувала вечірку для своїх приятельок із клубу «Східна зірка». Гостей частували маленькими тістечками.

До речі, Опал просить сусідів не годувати її кішку Бутс, як би вона не випрошувала, прикидаючись голодною. Удома їжі повно, до того ж вона зараз на дієті, адже лікар сказав, що вона занадто гладка.

Дот Вімз

P. S. Ніхто не бачив грудневого випуску «Нейшенел Джеографік», який загубила моя друга половинка? Він клянеться, що забув його десь у місті, і тепер не знаходить собі спокою, адже не встиг його дочитати.

Трутвілль, Алабама

8 січня 1938 р.

Відтоді, як Іджі повісила в кафе фотографію слонихи Міс Фенсі, найменша дитина Онзелл і Великого Джорджа була просто зачарована. Вона без кінця благала тата повести її до парку Ейвондейл подивитися на слониху — ні про що інше Вередлива Пташка й думати не могла.

Дівчинка вже місяць як хворіла. Доктор Гедлі щойно повідомив, що це пневмонія, і якщо її не вмовлять їсти — хтозна, чи протягне вона ще хоч тиждень.

Великий Джордж схилився над ліжком із мискою неторкнутої вівсяної каші, благаючи дівчинку поїсти.

— Будь ласка, хіба ти не хочеш з’їсти трохи за тата? Лише ложечку за тата, крихітко. Зовсім не хочеш, маленька? А хочеш, тато принесе тобі гарненьке кошенятко?

Маленька шестирічна дівчинка вагою лише тринадцять з половиною кілограмів лежала нерухомо, дивлячись перед собою затуманеними очима, і тільки хитала головою.

— Хочеш, мама напече тобі печива? — спитала Онзелл. — Хочеш печива із медом, дитинко?

— Ні, мем.

— Міз Іджі й міз Рут прийшли. Вони принесли тобі солодощів… Може, скуштуєш трохи?

Дівчинка повернула голівку до стіни, вкритої журнальними світлинами, і щось пробурмотіла.

Онзелл схилилася нижче.

— Що ти кажеш, серденько? Хочеш трохи печива?

Слабеньким голосом Вередлива Пташка промовила:

— Хочу побачити Міз Фенсі.

Онзелл відвернулася зі сльозами на очах.

— Бачите, про що я кажу, міз Рут. У неї з голови не виходить ця слониха, і нічого з цим не вдієш. Вона не їстиме, поки не побачить її.

Іджі й Великий Джордж вийшли на ґанок і сіли на вилинялі зелені металеві стільці. Застиглими очима він дивився на двір.

— Міз Іджі, я не можу дати моїй крихітці померти, не побачивши того слона.

— Але, Джордже, ти ж знаєш, що не можеш піти до парку Ейвондейл. Там щойно пройшло велике зібрання Ку-Клукс-Клану. Ти не встигнеш ступити за ворота, як тобі голову прострелять.

Великий Джордж подумав і відповів:

— Ну, тоді їм доведеться вбити мене, тому що це моя маленька дівчинка, і краще я в могилу ляжу, ніж із нею щось трапиться.

Іджі знала, що він не жартує.

Цей двометровий велетень, який міг узяти на плечі дорослу свиню і нести, як мішок із картоплею, так ніжно любив свою маленьку донечку, що не витримував і тікав надвір щоразу, як Онзелл шмагала її. А коли він увечері повертався додому, Вередлива Пташка підбігала й забиралася на нього, як на дерево, повисаючи на шиї. Вона легко могла обкрутити його навколо пальця!

Того року він спеціально їздив на трамваї до Бірмінгема, щоб купити їй сніжно-білу сукню на Великдень і черевички до неї. Великоднього ранку Онзелл зуміла заплести непокірні кучері донечки в кіски, перев’язавши їх білими стрічками. Коли Сипсі побачила її в тому білому вбранні, вона розсміялася й сказала, що дівчинка схожа на муху в чашці молока. Та Великого Джорджа не хвилювало, що вона чорна, як ніч, і кучерява, як пудель: він повів її з собою до церкви й тримав на колінах, наче принцесу Марґарет Роуз.[23]

Тож що більше слабшала дівчинка, то дужче переймалася Іджі за Великого Джорджа, не знаючи, до чого він вдасться.

* * *

Минуло два дні. Надворі було холодно й вогко після нещодавньої зливи. Кукса брів додому зі школи попри залізничні колії, вдихаючи терпкий запах мокрої сосни, що здіймався від хатин уздовж залізниці. На ньому були коричневі штани з рубчастого вельвету та зношений шкіряний піджак. Хлопчик промерз до кісток.

Увійшовши до кафе, він сів ближче до дерев’яної грубки. Кукса слухав, що каже мати, і його вуха палали, зігріваючись біля вогню.

— Любий, чому ти не вдягнув капелюха?

— Я забув.

— Ти ж не хочеш занедужати?

— Ні, мем.

Він зрадів, коли зайшла Іджі. Не гаючи часу, вона попрямувала до шафи, вийняла пальто і спитала, чи не хоче він разом з нею і Смоукі проїхатися до Бірмінгема, до парку Ейвондейл. Він аж підстрибнув від такої радісної нагоди.

— Так, мем.

— Що ж, ходімо.

Рут заперечила:

— Стривайте. Ти ж маєш робити домашнє завдання!

— Там зовсім трохи.

— Якщо я дозволю тобі поїхати, ти обіцяєш його зробити, коли повернешся?

— Так, мем.

— Іджі, ви ж там довго не затримаєтесь, так?

— Звісно. Просто нам треба поговорити з однією людиною.

— Що ж, гаразд. Не забудь капелюха, Куксо.

Та він вже вибіг за двері й гукнув:

— Бувай, мамо.

Рут подала Іджі його капелюха.

— Будь ласка, повертайтеся до сутінків.

— Обов’язково. Не хвилюйся.

Вони запакувалися в машину й вирушили до Бірмінгема.

Опівночі несамовитій від тривоги Рут зателефонував Смоукі, сказавши не хвилюватися — із ними все гаразд. Він поклав слухавку раніше, ніж Рут устигла спитати, де вони.

Наступного ранку за чверть до шостої Рут і Сипсі поралися на кухні, готуючись зустрічати сніданком відвідувачів. Онзелл залишилася вдома з Вередливою Пташкою, якій дедалі гіршало. Рут страшенно нервувалася через Куксу, Іджі й Смоукі, адже ті досі не повернулися.

— Вона скоро буде, — запевняла Сипсі. — Так уже в неї заведено — завжди кудись тікає. Ви ж знаєте, вона не дозволить, щоб із вашим хлопчиком щось трапилося.

За годину, коли Ґрейді Кілґор і його люди смакували ранкову каву, вони почули, як із вулиці все ближче гуде клаксон. Потім здалеку долетів брязкіт різдвяних дзвіночків, гучніше й гучніше. Усі підхопилися з місць, кинулися до вікон — і не повірили власним очам. Поряд, у салоні краси, Опал щойно намастила яскраво-зеленим «Палмолівом» голову своєї вранішньої клієнтки. Визирнувши у вікно, вона заверещала так, що до півсмерті перелякала бідолашну Бідді Луїз Отис.

Повз кафе при всьому параді — у шкіряних браслетах, дзвіночках і яскравому ліловому плюмажі — щасливо ступала Міс Фенсі, невимушено розмахуючи хоботом. Їй, вочевидь, подобалася місцевість, у якій вона опинилася. Через колії слониха попрямувала до Трутвілля.

Коли Сипсі вийшла з кухні й побачила, як повз вікно пропливає величезна тварина, вона кинулася до жіночої вбиральні й замкнулася всередині.

Наступної миті до кафе увірвався Кукса.

— Мамо! Мамо! Ходи сюди!

І побіг надвір, тягнучи за собою Рут.

Міс Фенсі неспішно крокувала брудними дорогами Трутвілля. Скрізь відчинялися двері, і повітря сповнювалося захопленим дитячим виском. Спантеличені батьки, часом ще в піжамах, нічних сорочках і з папільйотками в волоссі, спостерігали все це, втративши дар мови.

Позаду Міс Фенсі йшов її дресирувальник, Дж. В. Молдвотер. Учора він мав зустріч сам на сам зі старим добрим віскі — і вийшов із неї переможеним. Зараз він понад усе на світі бажав, аби ці діти, що голосно верещали, плигаючи навколо, як мексиканські стрибучі боби, нарешті вгамувалися.

Він звернувся до Іджі, яка йшла поряд:

— Де вона живе?

— Просто йдіть за мною.

Онзелл, не знявши фартуха, вибігла на вулицю й стала кликати Великого Джорджа. Він вийшов з-поза будинку, тримаючи в руках сокиру, якою щойно рубав дрова, і так і стояв десь хвилину, не вірячи власним очам. Потім перевів погляд на Іджі й тихо сказав: «Дякую вам, міз Іджі. Дякую».

Він притулив сокиру до стіни та пішов до будинку. Дуже обережно він став загортати донечку в ковдру.

— Тут дехто прийшов аж із Бірмінгема, щоб привітатися з тобою, дитинко…

І поніс дівчинку на ґанок.

Коли вони з’явилися, Дж. В. Молдвотер підштовхнув свою зморшкувату подругу кийком, і стара циркова тварина присіла на задні лапи й голосно просурмила, вітаючи Вередливу Пташку.

Очі дівчинки засяяли й сповнилися подивом.

— О-о-о, це ж Міз Фенсі, тату… Це Міз Фенсі.

Рут взяла Онзелл за руку і дивилася, як похмільний дресирувальник підводить слониху до ґанку. Він дав Вередливій Пташці пакетик горішків за 5 центів і сказав, що вона може пригостити ними слониху, якщо бажає.

Віллі Бой завбачливо визирав із вікна. Інші діти також трималися на відстані від цього великого сірого створіння завбільшки з будинок. Але Вередлива Пташка без жодного страху згодовувала їй горішки, один за одним, і тим часом розмовляла з Міс Фенсі, наче зі старою подругою, розповідаючи про себе — скільки їй років, у якому класі навчається.

Міс Фенсі кліпала очима, ніби й справді слухала, а тим часом по одному брала горішки з рук маленької дівчинки, м’яко, як жінка в рукавичках дістає червінець із гаманця.

За двадцять хвилин Вередлива Пташка помахала слонисі на прощання і Дж. В. Молдвотер вирушив у довгий шлях назад до Бірмінгема. Він присягався собі, що більше ніколи не питиме й ніколи — ніколи! — не сідатиме до нічної гри в покер з незнайомцями.

Вередлива Пташка повернулася до будинку і з’їла три шматки печива з медом.

Вальдоста, Джорджія

15 вересня 1924 р.

За два тижні після того, як Рут Джеймісон відбула додому, щоб одружитися, Іджі приїхала до Вальдости й припаркувалася на головній вулиці перед редакцією газети, поряд із чоловічою перукарнею. Десь за годину вона вийшла й попрямувала вулицею до бакалійної лавки на розі. Ця лавка дуже нагадувала таткову крамницю, тільки більшу, з дерев’яною підлогою та високою стелею.

Іджі трохи поблукала, роздивляючись товар. Скоро до неї звернувся лисуватий чоловік у білому фартуху:

— Я можу вам допомогти, міс? Чого бажаєте сьогодні?

Іджі відповіла, що хотіла б солоних крекерів і кілька скибочок сиру, що на прилавку. Поки він нарізав сир, Іджі спитала:

— Ви часом не знаєте, чи Френк Беннетт сьогодні в місті?

— Хто?

— Френк Беннетт.

— О, Френк. Та ні, він зазвичай приїздить сюди в середу, до банку, а ще іноді стрижеться у перукарні через дорогу. А що? Хочете його бачити?

— Ні, я його навіть не знаю. Просто цікаво, як він виглядає.

— Хто?

— Френк Беннетт.

Він простягнув їй крекери й сир.

— Хочете чимось запити?

— Ні, цього досить.

Він узяв у неї гроші.

— Як виглядає? Дайте згадати… Та не знаю, він звичайний хлопець, як усі. Височенький такий… чорняве волосся, блакитні очі… Ага, згадав, у нього скляне око.

— Скляне око?

— Так, він втратив одне на війні. А в усьому іншому він симпатичний хлопець.

— Скільки йому років?

— Ну, гадаю, тридцять чотири або тридцять п’ять, десь так. Його татко лишив йому гектарів триста землі, за десять миль на південь від міста, тож він нечасто тут з’являється.

— Він гарний? Я маю на увазі, його тут люблять?

— Френка? Ну, я сказав би, так. А навіщо ви питаєте?

— Просто цікаво. Моя кузина заручена з ним, тож я хотіла знати.

— То ви кузина Рут! Оце чудова дівчина. Вона дуже всім подобається. Я знаю Рут Джеймісон відтоді, як вона ще була малою дівчинкою. Завжди така чемна… Вона викладає у недільній школі, де моя онука навчається. Ви до неї гостювати приїхали?

Іджі вирішила змінити тему.

— Мабуть, я все ж візьму щось, аби запити ці крекери.

— Я так і думав. Чого бажаєте? Молока?

— Ні, я не люблю молоко.

— Хочете прохолодного напою?

— У вас є полунична содова?

— Звичайно ж, є.

— Дайте мені одну.

Він відійшов до бару, аби дістати напій.

— Ми всі дуже раді, що Рут збирається побратися з Френком. Вони з матір’ю стільки натерпілися після того, як її батько помер. Минулої осені деякі люди з нашої церкви намагалися допомогти, але вона й центу не взяла. Горда… А втім, я нічого такого не скажу, чого ви не знаєте. То ви зараз гостюєте в них?

— Ні. Я їх ще не бачила.

— Що ж, ви знаєте, де їхній дім, так? Лише за два квартали звідси. Можу вас провести, якщо хочете. Вона знає, що ви тут?

— Ні, все гаразд. Скажу вам правду, містере: краще їм про мене не знати. Я тут лише проїздом у справах — я комівояжерка парфумерної компанії «Трояндовий бутон».

— Справді?

— Так. І я маю зробити ще кілька зупинок, тож ліпше піду… Я лише хотіла впевнитися, що цей Френк — гарний хлопець. Не хочу, аби вона знала, що родина про неї турбується. Це її засмутить. Хочу просто поїхати додому й повідомити її тітці та дядькові (моїм мамі й татові), що все гаразд. Найімовірніше, ми всі повернемося на весілля, і вона не зрадіє, якщо дізнається, що ми тут щось розпитували. Тож тепер я краще піду, дякую вам.

Власник магазину дивився, як молода дивачка в комбінезоні залізничного робітника попрямувала до виходу.

— Гей! Ви не допили вашу содову! — гукнув він їй услід.

«Вальдоста кур’єр»

2 листопада 1924 р.

Беннетт одружується з Джеймісон

У неділю міс Рут Енн Джеймісон стала дружиною містера Френка Корлі Беннетта. Церемонію проводив преподобний Джеймс Доддз. Наречена була в білій мережаній сукні з букетом маленьких троянд. Боярином був брат нареченого Джеральд Беннетт.

Наречена є донькою місіс Елізабет Джеймісон і покійного преподобного Чарльза Джеймісона. Колишня міс Джеймісон закінчила з відзнакою середню школу Вальдости й відвідувала Баптистську семінарію для молодих жінок в Августі. Вона добре відома як працівниця церкви у цій сфері.

Наречений, містер Френк Корлі Беннетт, закінчив середню школу Вальдости, пізніше відбував чотирирічну службу у військових силах, де дістав поранення й здобув медаль «Пурпурове Серце».[24]

Насолодившись двотижневим медовим місяцем у Таллула- Фоллз (Джорджія), молодята оселяться в родинному маєтку нареченого, за десять миль на південь. Після повернення місіс Беннетт продовжить викладати в недільній школі.

Вальдоста, Джорджія

1 листопада 1924 р.

Був ранок весілля Рут. Іджі позичила в Джуліана автомобіль і з сьомої години сиділа в машині через дорогу від Баптистської церкви «Вранішній Голуб». Чотири години тому вона бачила, як Рут із матір’ю увійшли до церкви через боковий вхід. Рут була справжня красуня у весільній сукні — як Іджі й очікувала.

Пізніше вона побачила, як під’їхав Френк із братом. Іджі дивилася, як один за одним прибувають гості, доки в церкві не лишилося вільного місця. Коли капельдинер у білих рукавичках зачинив двері, у неї обірвалося серце. Та вона все ж чула, як орган у церкві заграв «Весільний марш». Їй стало зле.

З шостої години Іджі накачувала себе дешевим житнім віскі, і перед тим, як наречена сказала «так», усі в церкві гадали, хто там надворі так несамовито клаксонить.

За хвилину Іджі знову почула орган. Раптом двері церкви розчахнулися і Рут із Френком вибігли на сходи. Вони сміялися, а люди навколо навперебій вітали їх і кидали рис. Молодята застрибнули на задні сидіння автомобіля, який уже чекав, і поїхали.

Іджі знову натиснула на клаксон. Рут озирнулася тієї самої миті, як машина повернула за ріг, і не встигла побачити, хто це був.

Цілу дорогу назад до Алабами Іджі вивертало на бік автівки.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

30 березня 1986 р.

Великоднього ранку Ед Кауч забрав Велику Матусю з будинку престарілих, і вона провела з ними цілий день. Евелін хотіла була запросити і місіс Тредґуд, але Ед заперечив: це може засмутити Велику Матусю, а ми ж не хочемо засмучувати Велику Матусю — а то вона, боронь Боже, ще повертатися не забажає. Тож Евелін приготувала святковий стіл лише на трьох, і після вечері Ед із Великою Матусею вирушили до його лігва й почали дивитися телевізор.

Евелін збиралася поїхати з ними назад до будинку престарілих, аби хоча б привітатися з місіс Тредґуд. Але тієї миті, коли вони вже прямували до дверей, їй зателефонував син. Велика Матуся, яка всю вечерю бідкалася, як вона ненавидить «Трояндову терасу», була вже вдягнена й готова йти, тож Евелін сказала Еду їхати без неї.

Таким чином, минуло вже два тижні відтоді, як вона востаннє бачилася зі своєю подругою. Тож коли вона знову приїхала, на неї чекав сюрприз…

— Я була в салоні краси та змінила зачіску до Великодня. Вам подобається?

Евелін не знала, що сказати — хтось пофарбував волосся місіс Тредґуд у яскраво-фіолетовий колір.

— Що ж, зміни наявні.

— Так. Я завжди намагаюся виглядати якнайкраще на Великдень.

Евелін сіла й посміхнулася, наче все було гаразд.

— Хто це робив, люба?

— Ну, вірите чи ні, студентка зі косметичного коледжу в Бірмінгемі, — відповіла місіс Тредґуд. — Іноді вони приїздять сюди й роблять нам зачіски безкоштовно, просто щоб попрактикуватися. У мене була зовсім мініатюрна дівчинка, і вона так старанно працювала — я дала їй п’ятдесят центів чайових. Ну де ще у світі вам вимиють голову, пофарбують і зроблять укладку за п’ятдесят центів?

Евелін зацікавилася:

— А скільки років дівчинці?

— О, та вона цілком доросла жінка, просто маленька на зріст. Їй довелося підставити під ноги коробку, аби вимити мені голову. Мені здалося, що вона лише сантиметрів на п’ять вища за карлицю. Ні, я не маю упереджень проти подібних вад — мені подобаються карлики… Цікаво, що сталося з тим карликом, який продавав цигарки?

— Де?

— На радіо й телебаченні. Вони вдягали його, як посильного в готелі, і він продавав цигарки «Філліп Моррис». Згадайте!

— Ага, я знаю, про кого ви кажете.

— Ох, колись я просто божеволіла від нього. Завжди мріяла, щоб він приїхав до Вісл-Стоп, і я могла взяти його на коліна й побавитися з ним.

Евелін привезла крашанки, зацукровану кукурудзу та великодні шоколадки і сказала місіс Тредґуд, що, оскільки на Великдень її тут не було, вони відсвяткують цього тижня ще раз. Місіс Тредґуд вирішила, що це гарна ідея. Вона сказала Евелін, що зацукрована кукурудза — її улюблена страва й вона любить спочатку відкушувати білі вершечки, а решту залишати на потім. Так вона робила й цього разу, розповідаючи про Великдень.

— Ох, Евелін, шкода, що вас тут не було. Доглядальниці всюди заховали крашанки. Ми теж поклали кілька до наших кишень і в себе по кімнатах, а потім прийшли третьокласники з Вудленда, такі гарнюні, бігали тут по всьому залу. Вони чудово розважилися! А як багато це важило для наших старих людей, більшість із яких просто зголодніли за спілкуванням із молоддю. Гадаю, це дуже всіх підбадьорило. Старим треба час від часу бачити дітей, — таємничо прошепотіла вона. — Це підіймає їм настрій. Деякі з оцих старих дам просто сидять, зсутулившись, у своїх кріслах… Та коли доглядальниці дають їм потримати лялькового малюка — просто дивовижно, як вони миттю випростовуються, пригортаючи цих ляльок. Більшість із них думають, що тримають власну дитинку. І вгадайте, хто ще приходив сюди на Різдво?

— Хто?

— Та дівчина з прогнозу погоди на телебаченні. Забула, як її звати, але вона знаменита.

— Що ж, мабуть, це було чудово.

— Авжеж… Але знаєте що?

— Що?

— Мене просто осяяло. Ніхто зі знаменитостей ніколи не навідувався до Вісл-Стоп… окрім Франкліна Рузвельта й містера Пінто, злочинця, але обидва вони на той час були вже мертві, тож це не враховується. Бідолашна Дот Вімз просто не мала про що писати.

— Ким він був?

Місіс Тредґуд здивувалася:

— Ви ніколи не чули про Франкліна Рузвельта?

— Ні, я про містера Пінту.

— То ви ніколи не чули про містера Пінто?

— Пінта? Це як «пінта пива»?

— Ні, люба, це як сорт квасолі — «пінто». Сеймор Пінто. Він був відомим убивцею!

— Щось не чула… Мабуть, мене тоді ще на світі не було.

— Що ж, вам пощастило, бо він був лихий тип. Здається, напівіндіанець чи, може, італієць, але хай ким він був, ніхто не хотів би натрапити на нього темної ночі. Це точно.

Місіс Тредґуд прикінчила свою зацукровану кукурудзу й відкусила голову шоколадному зайцю. Потім лише подивилася на нього та сказала:

— Пробачте, містере. — І додала: — Знаєте, Евелін, гадаю, я єдина тут, хто святкує Великдень двічі. Може, це й гріх, але я нікому не розповім, якщо й ви не скажете.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

28 березня 1940 р.

Відомий злочинець завітав до Вісл-Стоп

Сьогодні о 7:15 проїздом із міста Мобіл у Вісл-Стоп зупинився містер Пінто, відомий убивця. Зупинка потяга тривала десять хвилин, під час якої Кукса Тредґуд і Пеґґі Гедлі зробили фотографію мерця. Коли світлину буде проявлено, Іджі вивісить її в кафе «Зупинка».

Іджі звозила свій скаутський загін Ведмежат до Бірмінгема — спочатку до парку Кіддиленд, потім до кінотеатру «Файв-Пойнтс» на фільм «Я — втікач-каторжанин». Усі дуже задоволені.

Іджі каже, що в неї є справжній висохлий череп, подарований мисливцями на голови з Південної Америки. Хто бажає, може побачити його на прилавку в кафе «Зупинка».

Чи хтось із вас знає, як вилікувати хропіння? Якщо так, приходьте до мене в гості. А то моя друга половинка мене просто з розуму зводить. Може, відправити його спати до собак — одна з них навіть хропе так само? Я вже казала йому якось: це може бути сімейне. Ха-ха!

Призначено нову винагороду за Залізничного Білла. Дехто вважає, що він може бути тут, серед нас. Хто ж такий Залізничний Білл? — велике питання. Я навіть підозрювала Вілбура, але він занадто лінивий, щоб підриватися з ліжка посеред ночі.

Спілка захисту лосів назвала Боббі, сина містера й місіс Скроґґінз, хлопцем року. І ми знаємо, що батьки ним дуже пишаються.

Дот Вімз

P. S. Моя друга половинка знову повернувся з поїздки клубу «Маринований огірок» на риболовлю без жодної рибини, але з висипом від отруйного плюща. Він звинувачує в усьому Іджі, адже це вона запропонувала йому місце для сидіння. За словами Рут, Іджі має аналогічну проблему.

Вісл-Стоп, Алабама

25 березня 1940 р.

Кукса вимкнув світло в задній кімнаті й лежав на підлозі біля радіо, слухаючи радіовиставу «Тінь». Хлопець милувався нещодавно придбаним перснем, його блиском у темряві, і раз за разом змахував рукою, зачарований зловісним зеленим сяйвом.

Диктор на радіо глибоким голосом промовляв: «Хто сіє злочин, той пожинає… гіркі плоди… Злочин не приносить дивідендів… — І за цим — маніакальний сміх: — Ха! Ха! Ха!»

Цієї миті Іджі зайшла до кафе й увімкнула світло, налякавши хлопця до смерті.

— Відгадай, що я тобі скажу, Куксо? Щойно Ґрейді розповів мені, що вранці, о чверть на восьму, тут проїжджатиме містер Пінто. Його везуть ховати, і на нашій станції роблять пересадку.

Кукса підстрибнув. Його серце шалено забилося.

— Містер Пінто? Справжній містер Пінто?

— Так. Ґрейді каже, він пробуде тут лише п’ять хвилин — поки підженуть інший потяг. Я б із тобою пішла, але маю відвезти твою матір до Бірмінгема по її церковних справах. Але якщо хочеш його побачити, Ґрейді каже, що ти маєш бути там о шостій тридцять. І щоб нікому нічого не казав, інакше все місто збіжиться.

— Гаразд, не буду.

— І, Куксо, заради Бога, не прохопися матері, що я сказала це тобі.

— Гаразд.

Кукса щойно отримав на День народження фотоапарат «Брауні» і спитав Іджі, чи можна буде сфотографувати містера Пінто.

— Ти нічого не побачиш, окрім його труни. Але якщо хочеш сфотографувати її, то, мабуть, можна. Але спершу спитай дозволу в Ґрейді, чуєш мене?

— Так, мем.

І щодуху кинувся до Пеґґі, аби скоріш вразити її таємною новиною про містера Пінто, якого вдалося схопити лише після довгої, тяжкої стрілянини біля його сховку на півночі Алабами. Троє поліцейських загинули. Злочинця взяли разом із подружкою, зазначеною як убивця Гейзел Вогняна Голова Залізне Серце, яка особисто прикінчила правоохоронця в графстві Болдвін. Коли його засудили на смерть, газети по всій Алабамі рябіли заголовками: «МІСТЕР ПІНТО СПОЧИНЕ В ОБІЙМАХ ВЕЛИКОЇ ЖОВТОЇ МАТУСІ».

Так у народі прозвали величезний залізний електричний стілець у в’язниці Фольсом, який забрав кількасот життів засуджених протягом багатьох років. То було щось!

Коли Кукса дістався до будинку доктора Гедлі, його господар сидів на ґанку у своєму кріслі-гойдалці. Лікар сказав, що Пеґґі вдома, допомагає матері мити посуд, тож хлопчик пішов на задній двір і став чекати.

Нарешті Пеґґі вийшла, і Кукса розповів їй новину. Як він і очікував, дівчинка була неймовірно вражена. Він почав інструктувати її:

— Уранці я прийду сюди, під оце дерево, і просигналю тобі отак…

І він тричі свиснув на манер віргінської куріпки.

— Як тільки почуєш мене — виходь, але будь готова ще о п’ятій, бо я хочу бути там заздалегідь, якщо раптом потяг прийде раніше.

Наступного ранку Пеґґі була вже вдягнена й чекала його під деревом. Це його трохи образило — надто вже йому подобалась ідея із сигнальним свистом. Ідею він позичив із книжки, яку саме читав — «Таємниче вбивство та розмови горобців». До того ж Кукса цілу ніч не спав, відпрацьовуючи свист, аж доки Іджі не пригрозила, що приб’є його, якщо він не замовкне.

Це перше, що пішло не за планом. Другим було те, що потяг прибув із запізненням аж на годину, тож їм довелося просидіти на станції три години, чекаючи.

Кукса вже сотню разів вийняв і знову заправив плівку в фотоапараті — аби лише впевнитися, що той у робочому стані.

У наступні півгодини великий чорний потяг, нарешті, з гуркотом підкотився до станції. З будинку стрілочника вийшов Ґрейді в супроводі чотирьох працівників залізниці. Вони разом відчинили товарний вагон і винесли звідти скриню з білої канадської сосни, в яку уряд штату знайшов доречним упакувати містера Пінто.

Потяг почухав далі, залишивши скриню на вантажній платформі. Працівники пішли за іншим потягом, а Ґрейді залишився її охороняти. У своїй сорочці та штанах кольору хакі, зі шкіряною кобурою на боці, він мав дуже поважний вигляд.

Побачивши, як до нього по платформі біжать Пеґґі й Кукса, він сказав:

— Привіт, діти! — і копнув ногою скриню. — Ось і він, як я й казав Іджі — містер Сеймор Пінто власною персоною, мертвіший за мертвого.

Кукса спитав, чи можна зробити фотографію.

— Звичайно ж, роби.

Кукса почав фотографувати труну в усіх можливих ракурсах, а Ґрейді тим часом пригадував часи, коли був охоронцем у в’язниці Кілбі в Етморі, штат Алабама.

Пеґґі, чиїм завданням було тримати запасну плівку, спитала, чи бачив він колись справжніх убивць.

— Атож, звісно, бачив їх чимало. Двоє з них навіть працювали в нашому з Ґледис будинку, коли ми мешкали в Етморі.

— Ви пускали в будинок живих убивць?

Ґрейді здивовано глянув на неї:

— Ну, так. А чом би й ні? Іноді вбивці — найкращі люди.

Він зсунув капелюха на потилицю і з глибоким почуттям промовив:

— Так, сер, за злодія я б і п’яти центів не дав. Ну, а вбивають зазвичай лише раз у житті, особливо жінки, і більше це не повторюється. А от злодій — завжди злодій, до самої смерті.

Кукса вже відзняв першу плівку і використовував другу, а Ґрейді й далі промовляв до захопленої Пеґґі:

— Ні, вбивці мене не турбують. Більшість із них, як правило, приємні люди з гарними манерами.

Клацнувши фотоапаратом, Кукса запитав:

— А ви колись бачили, як когось із них страчують на електричному стільці?

Ґрейді засміявся.

— Разів із триста… Оце, скажу вам, видовище! Перш ніж відправити до Великої Жовтої Матусі, їх гладко виголюють. Голови стають — наче більярдні кулі. Жодного волоска їм на тілі не лишають — лисі, ніби щойно народилися. Потім промокають губку в солоній воді й кладуть під шолом на голову — це тому, що вода швидше проводить електричний струм. Останнього на моїй пам’яті підсмажили лише з сьомої спроби. Увесь Етмор навіснів, бо через нього повсюди вирубалася електрика, і люди не могли слухати свої радіопередачі. А потім ще лікар мав проштрикнути голкою його серце, аби вже напевне знати, що той нігер мертвий…

Ґрейді глянув на годинника й промовив:

— Де їх так довго чорти носять? Краще піду гляну, чим вони там займаються, — і пішов, лишивши їх двох наодинці з труною.

Кукса часу не гаяв.

— Допоможи мені відсунути кришку, я хочу сфотографувати його обличчя.

Пеґґі жахнулася:

— Це ж не іграшки, це мертве тіло! Треба мати пошану до мертвих!

— А от і ні. Він лиходій, тож це не рахується. Відійди, якщо не хочеш дивитися.

Кукса почав вовтузитися з кришкою. Пеґґі сховалася за стовп і сказала звідти:

— Ти матимеш неприємності.

Відчинивши нарешті кришку, Кукса стояв, зазираючи в труну.

— Ходи сюди.

— Ні, я боюся.

— Ходи сюди. Ти нічого не побачиш, він під простирадлом.

Пеґґі підійшла й кинула обережний погляд на тіло, яке й справді було повністю вкрите.

Нервуючись, що час спливає, Кукса сказав:

— Ти маєш мені допомогти. Я хочу, щоб ти підняла простирадло з його обличчя, аби я міг його сфотографувати.

— Ні, Куксо, я не хочу на нього дивитися.

Насправді, Кукса теж не палав бажанням бачити обличчя цього Пінто, але він будь-що вирішив зробити його фотографію, так чи інакше. Тож хлопчик вигадав план, який мав вберегти їх обох від цього видовища.

Він простягнув їй фотоапарат.

— Ось, ти тримаєш камеру біля його голови, а я рахую до трьох. Ти заплющуєш очі, і коли я кажу «три», я підіймаю простирадло, ти фотографуєш, я опускаю простирадло, і тобі взагалі не доведеться на нього дивитися. Ну, будь ласка. Ґрейді буде тут з хвилини на хвилину.

— Ні, я боюся.

— Будь ласка… Ти єдина в місті, кому я розповів, що він буде тут.

Пеґґі боязко промовила:

— Ну, гаразд. Але не смій відсувати те простирадло, поки я не заплющу очі. Ти мені обіцяєш, Куксо Тредґуде?

Кукса дав слово честі бойскаута.

— Обіцяю. Давай швидше!

Руками, що тремтіли, Пеґґі навела фотоапарат на вкриту простирадлом голову.

— Готова?

— Так.

— Гаразд. А тепер заплющуй очі й, коли я скомандую «три!», фотографуй. І не розплющуй очей, поки я не скажу.

Пеґґі заплющила очі, так само зробив і Кукса. Він обережно підняв, відтягнув простирадло й промовив:

— Гаразд, один, два, три — давай!

За командою Пеґґі клацнула фотоапаратом, як домовилися, аж тут ззаду до них підійшов Ґрейді й гучно проревів:

— ГЕЙ, ЩО ВИ РОБИТЕ, ДІТЛАХИ?

Обоє здригнулися й розплющили очі. Просто перед ними опинилось обличчя містера Сеймора Пінто, ще тепленького після Великої Жовтої Матусі.

Пеґґі вискнула, впустила фотоапарат у труну й кинулася тікати в одному напрямку, а Кукса заверещав, мов дівчисько, і чкурнув в іншому.

Містер Пінто лежав, обгорілий до кісток. Його очі й рот були широко розкриті, і якби він ще мав волосся на голові, воно б тепер стояло дибки.

Пізніше того дня Пеґґі лежала в ліжку під купою ковдр, і обличчя містера Пінто настирливо майоріло в неї перед очима. А Кукса сидів у своїй кімнаті, сховавшись у шафі та озброївшись поясом Самотнього Рейнджера, що світився в темряві. Хлопець увесь тремтів. Він знав, що не забуде цю мармизу до останніх днів свого життя.

Того вечора Ґрейді зайшов до кафе о шостій і повернув фотоапарат Кукси.

Його розбирав сміх.

— Ви не повірите, — розповідав він, — але ці малі зламали бідолашному покидьку носа!

Рут жахнулася. Смоукі втупив погляд у чашку кави, намагаючись не пирснути. А Іджі, що саме несла виноградний напій на задній двір своєму другові Осі Сміту, пролила його весь на себе зо сміху.

Вальдоста, Джорджія

30 вересня 1924 р.

У дитинстві Френк Беннетт обожнював свою матір — до такої міри, що викликав огиду в батька, здоровезного бугая, якому нічого не варто було ударом повалити Френка зі стільця чи скинути його зі сходів. Єдиним джерелом ніжності й тепла була для маленького Френка його мати, і він любив її всім серцем.

Одного разу, відпросившись зі школи через якусь вигадану хворобу, він повернувся додому раніше й побачив матір із батьковим братом у кухні на підлозі. За якихось п’ять секунд уся його любов перетворилася на ненависть, він скрикнув і вибіг з кімнати — і ті п’ять хвилин згодом переслідували його все життя.

У свої 34 роки Френк Беннетт був зарозумілим типом. Його чорні черевики завжди були начищені до блиску, волосся охайно причесане, він бездоганно вдягався і був із тих небагатьох чоловіків, хто щотижня робив у чоловічому салоні манікюр.

Він виглядав справжнісіньким денді та вважався красенем — темноволосий ірландець з пишною шевелюрою і сталево-блакитними очима. І хоча один із них був зроблений зі скла, а другий випромінював холодне сяйво, важко було відрізнити їх одне від одного.

Але понад усе він був чоловіком, який завжди отримував, що хотів, а хотів він Рут Джеймісон. Він уже мав майже всіх доступних в окрузі молодих жінок, надаючи перевагу темношкірим дівчатам, яких він брав силою, поки його приятелі тримали. Раз оволодівши жінкою, він втрачав до неї всілякий інтерес. Одна білявка, яка тепер проживала на окраїні міста, мала маленьку доньку, дуже схожу на нього. Але після того, як він наставив жінці синців і став погрожувати її дитині, вона більше не висувала до нього жодних претензій. Очевидно, що його не цікавили жінки, якими вже хтось скористався. Особливо якщо цим «хтось» був він сам.

Але в місті Френка знали як енергійного й веселого хлопця. І він вирішив, що йому потрібні сини, аби успадкувати прізвище Беннетт — прізвище, яке нікому ні про що не говорило, окрім того, що його власник володіє величезним клаптем землі на південь від міста.

Рут була молода, вродлива, очевидно незаймана й потребувала притулку для себе й матері. Що могло бути краще? Рут мимоволі лестила його увага. Хіба він не був найбільш гідною партією? Хіба він не поводився з нею, як справжній джентльмен, не зачарував її матір?

Зрештою Рут повірила, що цей гарний молодий чоловік кохає її і що вона просто повинна мати до нього взаємне почуття — отже, кохає його.

Але хто міг знати, що всі ці блискучі штиблети й вишукані костюми-трійки лише прикривають злість, яка роками накопичувалася в його серці…

Ніхто в місті, звісно ж, ні про що не здогадувався. Усе залишалося цілковитою таємницею. Уночі, під час холостяцької вечірки, він із купкою приятелів зупинився в шинку, аби трохи випити по дорозі до однієї халабуди, де на них чекали три хвойди з Атланти, найняті на ніч. Проходячи повз шинок, туди зазирнув старий волоцюга і спостерігав, як веселяться молодики. Френк утнув те, що завжди утинав із незнайомцями: він підійшов до чоловіка, якому явно кортіло випити, і дружньо ляснув його по спині.

— Знаєш що, старигане? Якщо скажеш, яке в мене око скляне, я куплю тобі випити.

Його друзі засміялися, адже визначити це було неможливо, але старий глянув на нього й без зупинки відповів:

— Ліве.

Приятелі вибухнули реготом, і хоча Френка ця відповідь заскочила зненацька, він теж засміявся з такої блискавичної відгадки й жбурнув півдолара на прилавок.

Шинкар провів поглядом групу чоловіків і, коли вони пішли, спитав старого:

— Що вам, містере?

— Віскі.

Той налив старому його чарку і, вичекавши трохи, спитав:

— Гей, друже, як вам вдалося вгадати, що в цього кажана саме ліве око — скляне?

Старий вихилив чарку й відповів:

— Легко. Ліве — єдине, в якому був хоч проблиск людського співчуття.

Вальдоста, Джорджія

28 квітня 1926 р.

Останні два з половиною роки Іджі, якій тепер було дев’ятнадцять, майже щомісяця їздила до Вальдости та дивилася, як Рут іде до церкви й назад. Їй лише хотілося впевнитись, що з подругою все гаразд. Рут навіть не здогадувалась про її присутність.

Та однієї неділі, несподівано для самої себе, Іджі під’їхала до будинку Рут, підійшла до дверей та постукала. Вона й сама не очікувала, що зважиться на це.

Мати Рут, тендітна жіночка, підійшла до дверей та посміхнулася.

— Доброго дня!

— Рут удома?

— Вона нагорі.

— Не могли б ви сказати їй, що заклиначка бджіл з Алабами приїхала побачитися з нею?

— Хто?

— Просто передайте їй, що приїхала її подруга з Алабами.

— Хіба ви не зайдете?

— Ні, все гаразд. Я тут почекаю.

Мати Рут піднялася сходами й гукнула:

— Рут, до тебе прийшла якась бджолина особа.

— Що?

— Тебе чекають на ґанку.

Спустившись, Рут була неабияк здивована. Вона вийшла на ґанок — й Іджі, намагаючись поводитись звичайно (хоч у неї пітніли долоні й палали вуха), заговорила:

— Слухай, я не хочу турбувати тебе. Я знаю, ти, мабуть, дуже щаслива і все таке… Тобто я впевнена, що ти щаслива, та я просто хотіла, щоб ти знала: я не маю до тебе ненависті й ніколи не мала. І я досі хочу, щоб ти повернулася. І ще: я більше не дитина, тож уже не змінюся. Я досі кохаю тебе і кохатиму завжди, і мені байдуже, що там хто думає…

Френк гукнув зі спальні:

— Хто це?

Іджі позадкувала з ґанку.

— Я лише хотіла, щоб ти знала це… Ну, я піду.

Рут, не зронивши жодного слова, дивилася, як Іджі сідає в машину і їде геть.

Френк спустився й вийшов на ґанок.

— Хто це був?

Рут, проводжаючи очима чорну цятку автівки на дорозі, промовила:

— Просто подруга, яку я колись знала.

І повернулася до будинку.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

6 квітня 1986 р.

Щойно Евелін ступила в кімнату, як місіс Тредґуд заговорила.

— Ну, люба, Веста Едкок втратила останній глузд. Заходить до нас сьогодні о четвертій, хапає ту маленьку вазочку з матового скла у формі капця, в якій місіс Отис тримає свої шпильки, та й заявляє: «Господь звелів: якщо твоє око спокушає тебе, вирви його», — і з цими словами жбурляє її у вікно, зі шпильками й усім, та йде собі.

Це неабияк засмутило місіс Отис. Трохи згодом прийшла та кольорова доглядальниця, Джинін, з вазочкою місіс Отис, яку знайшла на подвір’ї. Просила не засмучуватись — місіс Едкок цілий день кидається речами з усіх вікон підряд. Сказала, що місіс Отис геть божевільна — скажена, як оса. І щоб ми не звертали уваги.

— Кажу вам, я щаслива мати той розум, що маю, попри те, що відбувається навколо. Я просто живу день у день, роблю найкраще, що можу, і це все, на що я здатна.

Евелін простягла їй коробку вишень у шоколаді.

— О, дякую, люба! Хіба ж ви не диво?

Якийсь час вона їла, розмірковуючи.

— Гадаєте, оси справді скажені, чи то лише люди їх такими вважають?

Евелін відповіла, що не знає.

— А я знаю, звідки походить вислів «ну ти й жук». Особисто я гадаю, що милішої комахи за жука немає… А ви?

— Що?

— Ви згодні, що всі ці жучки — миленькі створіння?

— Не сказала б, що достатньо розглядала жучків, аби знати, милі вони чи ні.

— Ну, а я достатньо! Ми з Альбертом могли роздивлятися їх годинами. У Клео на столі було велике збільшувальне скло, і з його допомогою ми знаходили стоніжок, і коників, і жуків, і колорадських жуків, і мурах… І складали їх у банку, щоб потім спостерігати. У них такі гарненькі личка, і вони так кумедно поводяться! Удосталь надивившись на комашок, ми випускали їх у дворі — хай ідуть по своїх справах.

Якось Клео спіймав джмеля і посадив у нашу банку. То був безцінний об’єкт спостережень. Іджі любила бджіл, а моїм улюбленцем було сонечко. Це щаслива комаха. Знаєте, в кожної комашки є своя принада. Павуки — ті дещо нервові й сердиті, з крихітними голівками. А мені завжди подобався богомол. Дуже релігійна комашка.

Я ніколи не могла вбити комаху. Не після того, як бачила їх так близько. Я вірю, що в них є думки, як і в нас. Звичайно, у цьому є своє мінуси. Мої стиракси навколо будинку всі були неохайні та поїдені, а мої кущі гарденії — обгризені до вузликів. Норрис усе поривався з’їздити туди й обприскати все, але мені забракло сміливості йому дозволити. Скажу вам одну річ: тут, у «Трояндовій терасі», у комах немає жодного шансу. Дуже нелегко лялечці вижити в цьому місці. Тут такий девіз: «Недостатньо, щоб виглядало чисто — треба, щоб було чисто». Іноді мені здається, що я живу в одному з тих целофанових пакетів, у яких продають сендвічі в поїздах.

Особисто я радо б повернулася додому до моїх старих добрих нестерпних жуків. Зраділа б навіть мурасі. Скажу вам от що, люба: я рада, що мій час спливає, а не розпочинається… Ісус сказав: «Багато осель у домі Мого Отця» — і я готова піти…

Єдина річ, про яку я молю: благаю, Господи, нехай, коли я прийду, там не буде цього жахливого лінолеуму.

Вісл-Стоп, Алабама

17 жовтня 1940 р.

Коли Веста Едкок була молодшою, хтось порадив їй говорити гучніше, і порада не пропала дарма. Тепер її можна чути навіть крізь цегляні стіни. Гучний голос цієї мініатюрної жінки лунав за кілька кварталів.

Клео Тредґуд якось зауважив, що просто сором, що Ерл Едкок має оплачувати телефонні рахунки дружини, коли вона могла просто відчинити двері й докричатися до будь-якого будинку у Вісл-Стоп.

Зважаючи на це й на той факт, що Веста призначила себе президентом клубу «Нема нікого кращого за мене» — не дивно було, що в подальшому Ерл учинив саме так.

Ерл Едкок був тихий добропристойний чоловік із тих, що завжди чинять правильно, — такий собі неоспіваний герой життя, який одружився з дівчиною лише тому, що вона обрала його, а він не хотів ображати її почуттів. Так само тихо він тримався, коли Веста і його теща організовували все: від весілля й медового місяця до їхнього майбутнього житла.

Після народження первістка, Ерла-молодшого — коротенького, пухкенького, мов тісто, малюка з каштановими кучерями, який здіймав галас щоразу, як батько наближався до нього, Ерл збагнув, яку велику помилку скоїв. Але вчинив як джентльмен, як справжній чоловік: він залишився з дружиною й виховував сина, що зростав у його будинку та був з ним однієї крові, проте все одно лишався йому чужим.

Під керівництвом Ерла перебувало двісті робітників залізниці «Ел енд Ен Рейлроуд», і він заробив величезну повагу, адже був дуже компетентним у своїй справі. Він хоробро воював під час Першої світової війни, убивши двох німців, але у власній домівці його було зведено до рівня дитини, притому не улюбленої: першість належала Ерлу-молодшому.

— ВИТИРАЙ НОГИ, ПЕРШ НІЖ УВІЙТИ! НЕ СІДАЙ НА ТОЙ СТІЛЕЦЬ!

— ЯК ТИ СМІЄШ ПАЛИТИ В МОЄМУ БУДИНКУ… ГЕТЬ НА ҐАНОК!

— НЕ СМІЙ ПРИНОСИТИ СЮДИ ЦЮ ЖАХЛИВУ РИБУ. ВІДНЕСИ НА ЗАДНІЙ ДВІР І ПОЧИСТЬ!

— АБО ТИ ПОЗБУДЕШСЯ ТИХ СОБАК, АБО Я ЗАБИРАЮ ДИТИНУ ТА ЙДУ!

— БОЖЕ МІЙ, І ЦЕ ВСЕ, ПРО ЩО ТИ МОЖЕШ ДУМАТИ? ВИ, ЧОЛОВІКИ, ПРОСТО ЗГРАЯ ТВАРЮК!

Вона обирала для нього одяг, вона добирала їм друзів і налітала на нього, наче розгнівана індичка, ті кілька разів, коли він намагався дати синові ляпанця. Зрештою, він облишив ці спроби.

Таким чином, протягом багатьох років Ерл носив строгий синій костюм, різав м’ясо, ходив до церкви, був зразковим чоловіком і батьком і ніколи не сказав жодного слова наперекір дружині. Але тепер Ерл-молодший виріс, а «Ел енд Ен» відправили його на почесну пенсію, яку він одразу ж переписав на Весту, і подарували йому золотий годинник «Рокфорд». Тож так само тихо, як жив, він вислизнув з міста, залишивши по собі лише записку: «Що ж, ось і все. Я йду. І якщо ти мені не віриш, просто порахуй, скільки днів мене немає. Якщо не почуєш дзвінок телефона, знай, що це я тобі не телефоную.

Прощавай, старенька, і щасти тобі.

До скону твій,

Ерл Едкок.

P. S. Я не глухий».

Веста вліпила ляпаса здивованому Ерлу-молодшому і злягла на тиждень в ліжко з холодним компресом на голові, поки всі в місті потайки раділи за Ерла. Якби добрі побажання були десятидоларовими банкнотами, він покинув би місто багатієм.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

18 жовтня 1940 р.

Попередження дружинам

Знов прийшла ця пора року, і моя друга половинка б’є копитом, очікуючи полювання зі своєю бандою. Усе чистить пістолети, грається зі своїми собаками та виє по-всілякому на місяць. Отже, готуймося попрощатися з вашими хлопцями на деякий час. Усе, що рухається, є небезпечним… Пам’ятаєте останній рік, коли Джек Баттс прострелив діру в днищі човна? Іджі казала, що, поки вони всі йшли на дно, над їхніми головами встигли пролетіти одна за одною десять качиних зграй.

Наші вітання Куксі Тредґуду, який здобув перший приз на шкільному «Науковому ярмарку» зі своєю роботою «Лімська квасоля — чим вона є?»

Другий приз дістав Вернон Гедлі, чия робота називався «Експериментуючи з милом».

Іджі тримає в кафе на прилавку велику банку висушеної лімської квасолі й каже, що той, хто вгадає, скільки квасолин у банці, отримає приз.

Фотографія містера Пінто виявилась не такою вдалою, як очікувалося — на ній усе розмито.

Рут просить переказати кожному, що викинула висохлий череп на смітник, бо від її вигляду людей, що прийшли поїсти, просто нудило. Все одно, за словами Рут, то була лише гумова голова, яку Іджі придбала в «Магічній крамниці» в Бірмінгемі.

До речі, моя друга половинка каже, що хтось запрошував нас на вечерю, але не може згадати хто. Тож, хто б то не був, ми радо прийдемо, лише зателефонуйте мені й дайте знати.

Дот Вімз

P. S. Опал ще раз просить припинити годувати кішку Бутс.

Вальдоста, Джорджія

4 серпня 1928 р.

Минуло два роки відтоді, як Іджі бачилася з Рут. Та все ж час від часу в середу вона їздила до Вальдости, адже цього дня Френк Беннетт бував у місті, щоб відвідати перукаря. Зазвичай вона вешталася біля крамниці Пакетта, бо звідти добре було видно двері чоловічого салону, і видно було навіть самого Френка в перукарському кріслі.

Вона шкодувала, що не може чути його, але досить було просто його бачити. Він був її єдиним зв’язком із Рут, і доки вона бачила цього чоловіка, вона знала, що Рут досі поряд.

Цієї середи місіс Пакетт, невисока худа стара леді в окулярах у чорній оправі, як звичайно, походжала крамницею, розставляючи речі на місця — так старанно, наче від їхньої впорядкованості й охайності залежало чиєсь життя.

Іджі сиділа біля шинкваса й дивилася надвір, спостерігаючи.

— Той Френк Беннетт, мабуть, любить побалакати? Дуже приязний хлопець, так?

Місіс Пакетт стояла на верхівці драбини, переставляючи банки зі стілманівським кремом від ластовиння, спиною до Іджі.

— Може, хтось так і вважає.

Іджі почула дивні нотки в її голосі.

— Що ви маєте на увазі?

— Я лише кажу, що для когось він, може, і приязний. От і все.

Вона зійшла з драбини.

— Але ви так не думаєте?

— Що я думаю, значення не має.

— Ви його таким не вважаєте?

— Хіба я казала, що не вважаю? Як на мене, він досить-таки приємний.

Зараз місіс Пакетт зазирала до коробок із картерівськими пігулками для печінки. Іджі встала зі свого стільчика й підійшла до неї.

— Що ви маєте на увазі — досить-таки приємний? Ви щось про нього знаєте? Він колись бував неприємним?

— Ні, він завжди досить милий, — відповіла жінка, вишиковуючи коробки в ряд. — Просто я не люблю, коли чоловіки б’ють своїх дружин.

В Іджі серце захололо.

— Що ви хочете сказати?

— Лише те, що сказала.

— Звідки ви це знаєте?

Місіс Пакетт заново будувала піраміду з бляшанок зубної пасти.

— Містер Пакетт заходив до них і давав тій бідолашній дівчинці ліки — і, скажу вам, неодноразово. Її чоловік підбив їй око, скинув зі сходів, а одного разу навіть руку їй зламав. Вона вчителька в недільній школі. Рідко зустрінеш таку приємну особу.

Далі жінка взялася за пляшечки проносного «Сел Гепатика».

— Ось що оковита робить із людьми. Штовхає до божевільних учинків, яких вони зроду б не скоїли. Особисто ми з містером Пакеттом виступаємо за розважливість…

Але Іджі була вже за дверима й не чула останніх слів.

Перукар саме наносив на шию Френка ззаду солодкувату пудру-тальк, коли до салону увірвалася Іджі. Сама не своя від люті, вона тицьнула пальцем Френку в обличчя.

— СЛУХАЙ, ТИ, СИТИЙ ТУПОРИЛИЙ СКЛЯНООКИЙ СУЧИЙ ВИРОДКУ! ЯКЩО ТИ ЩЕ ХОЧ РАЗ ВДАРИШ РУТ, Я ТЕБЕ В’БЮ! ПОКИДЬОК! КЛЯНУСЯ, Я ТОБІ ТВОЄ КЛЯТЕ СЕРЦЕ ВИРВУ! ТИ МЕНЕ ЧУВ, СМЕРДЮЧИЙ ПОКИДЬКУ!

І з цими словами вона розмахнулася й скинула все, що було на мармуровому столику. Дюжини пляшечок з шампунями, тоніками для волосся, лосьйонами для гоління і пудрою опинилися розбиті на підлозі. Перш ніж вони оговталися, Іджі була вже в машині, що зі скреготом рвонула геть із міста.

Перукар так і стояв, роззявивши рота — настільки швидко все відбулося. Він глянув у дзеркало на Френка і промовив:

— Хлопчина, мабуть, з глузду з’їхав.

Повернувшись до табору «Фургонне колесо», Іджі одразу ж розповіла Єві, що сталося. Вона досі була розлючена й присягалася, що ще повернеться і Френк у неї дістане.

Єва уважно слухала.

— Поїдеш туди, і тебе там уб’ють — от і все, що з цього вийде. Послухай, не можна втручатися в чийсь шлюб, це їхня справа, люба. Існують такі речі між чоловіком і жінкою, з якими жартувати не годиться.

Бідолашна, змучена Іджі питала Єву:

— Навіщо вона з ним живе? Що з нею не так?

— Це тебе не обходить. І от що, люба, ти маєш забути про все це. Вона доросла жінка й чинить як хоче, хай як це тобі не подобається. Ти все ще дитина, серденько, і якщо цей тип такий лихий, як ти кажеш, ти можеш серйозно постраждати.

— Кажи що хочеш, Єво, та одного дня я вб’ю того сучого сина. От лише зачекай.

Єва знову наповнила склянку Іджі.

— Ні, не вб’єш. Нікого ти не вб’єш і більше туди не повертатимешся. Обіцяєш?

Іджі пообіцяла. Обидві знали, що це брехня.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

6 квітня 1986 р.

Сьогодні місіс Тредґуд була особливо щаслива — у неї було смажене курча й капустяний салат на паперовій тарілці, а Евелін цієї миті в іншому кінці коридора купувала їй виноградний напій до їжі.

— О, дякую вам, люба! Ви мене розбещуєте, приносячи щотижня всі ці ласощі. Я казала місіс Отис: «Була б Евелін моєю донькою — і то не могла б бути добрішою до мене». І я це дуже ціную — у мене ніколи не було своєї доньки… Вашій свекрусі подобається смачна їжа?

Евелін відповіла:

— Аж ніяк. Я приносила їй трохи курчати, але вона не схотіла. Вони з Едом зовсім не дбають про їжу. Їдять лише, щоби з голоду не вмерти. Можете собі уявити?

Місіс Тредґуд погодилася, що це вище за її уяву.

Евелін одразу розпочала тему, що цікавила її:

— Отже, Рут покинула Вісл-Стоп і повернулася до Вальдости, аби одружитися…

— Іджі це просто вбило. Такий був удар для неї.

— Знаю, ви мені про це розповідали. Але я хотіла б знати, коли Рут повернулася до Вісл-Стоп?

Евелін зручніше вмостился на стільці, узялася їсти курча та слухати.

— Авжеж, люба, я пам’ятаю той день, коли ми отримали листа. Здається, то було в 28-му році чи 29-му. А може, в 30-му? Ага, я була з Сипсі на кухні, коли забігла мама з тим листом у руці. Поштовхом розкрила двері чорного ходу, криком покликала Великого Джорджа, який бавився в саду з Джаспером і Артисом. Вона крикнула: «Джордже, негайно знайди Іджі та скажи, що міс Рут надіслала їй листа!»

Джордж одразу ж побіг по неї. За годину Іджі увійшла до кухні. Мама, зайнята лущенням гороху, лише мовчки показала їй на конверт на столі. Іджі розкрила його, але — дивина! — то виявився зовсім не лист.

Це була сторінка, вирвана з Біблії упорядкування часів короля Якова. Книга Рут 1:16–20: «А Рут відказала: Не силуй мене, щоб я покинула тебе, щоб я вернулася від тебе, бо куди підеш ти, туди піду й я, а де житимеш ти, там житиму й я. Народ твій буде мій народ, а Бог твій мій Бог».

Застигнувши на місці, Іджі перечитувала цитату знову та знову. Потім простягнула сторінку мамі й спитала, що це означає.

Мама прочитала її, поклала на стіл і продовжила лущити горох. Вона сказала: «Ну, люба, гадаю, це означає саме те, що сказано. А ще я гадаю, що завтра тобі з твоїм братом і Великим Джорджем слід поїхати туди й забрати дівчину, так? Ти ж знаєш, що не зможеш жити спокійно, поки не зробиш цього. Ти ж знаєш».

І це було так. Не змогла б.

Тож наступного дня вони поїхали до Джорджії та привезли її.

Я була захоплена сміливістю, з якою Рут узяла й пішла від чоловіка. У ті часи це вимагало неабиякої відваги, люба, не те що зараз. Тоді, якщо ти була одружена, ти мусила залишалась одруженою. Але вона виявилась міцнішою, ніж люди гадали. Усі поводилися з Рут, наче з порцеляновою статуеткою, але, знаєте, багато в чому вона була значно сильнішою за Іджі.

— Рут отримала розлучення?

— Цього я не знаю. Ніколи не питала. Я просто вважала це особистою справою Рут. Ніколи не зустрічалася з її чоловіком, але кажуть, він був красунчик, якщо не зважати на скляне око. Рут розповіла мені, що він походив із гідної родини, але з жінками поводився, як останній мерзотник. Вона казала, що їхньої шлюбної ночі він напився й присилував її, хоча вона весь час благала його зупинитися.

— Який жах!..

— Отож. У неї три дні потім кров ішла, а опісля вона ніколи не вміла розслабитися й отримати від цього насолоду. Що, звісно, ще більше лютило його. Одного разу він так ударив її, що вона полетіла зі сходів.

— Боже милий!

— Потім він почав кидатися на тих бідолашних чорних дівчат, які працювали на нього. Рут казала, що одній дівчинці було лише дванадцять років. Але на той момент, як вона з’ясувала, що він за один, було вже пізно. Мати Рут захворіла, і через це вона не могла поїхати. Вона казала, що ночами, коли він повертався додому злий і п’яний та ґвалтував її, вона лежала, молилася Богу й думала про нас, аби не збожеволіти.

Евелін зауважила:

— Кажуть, неможливо знати чоловіка, доки не поживеш із ним.

— Так і є. Сипсі казала: «Ніколи не знаєш, що за рибу ти впіймав, доки не витягнеш її з води». Тож я вважаю за краще, що Кукса ніколи не бачив свого батька. Рут пішла до того, як він народився. Насправді на той момент вона навіть не знала, що вагітна. Прожила з Іджі два місяці, перш ніж помітила, що в неї животик випинається. Пішла до лікаря — і виявилося, що в неї буде дитинка. Хлопчик народився у великому будинку, і то був найгарніший у світі малюк, кароокий і білявий, вагою сім фунтів.

Уперше побачивши його, мама промовила: «Іджі, глянь — у нього твоє волосся!»

І це справді було так — він був зовсім білявенький. Тоді ж татко Тредґуд посадив Іджі перед собою і сказав їй, що тепер, коли на ній лежить відповідальність за Рут і малюка, саме час їй визначитися, чим вона хоче займатись. І дав їй п’ятсот доларів на початок власної справи. На ці гроші вона й придбала кафе.

Евелін спитала, чи Френк Беннетт знав, що в нього була дитина.

— Гадки не маю, знав чи не знав.

— Невже він узагалі не бачився з нею після того, як вона покинула Джорджію?

— Що ж, не можу стверджувати напевне, бачився чи ні, але одне скажу точно: він був у Вісл-Стоп щонайменше один раз. І, мабуть, цього разу виявилося для нього забагато.

— Що ви хочете сказати?

— Те, що він був убитий.

— Убитий!

— Атож, люба. Мертвіший за мертвого.

Вальдоста, Джорджія

18 вересня 1928 р.

Коли того літа Рут повернулася додому, щоб узяти шлюб, Френк Беннетт і її мати зустріли дівчину на станції. Рут уже встигла забути, який він вродливий і яка щаслива була мати, дізнавшись, що вона знайшла таку гарну партію.

Майже відразу почалися святкування, і Рут намагалася викинути з голови будь-які думки про Вісл-Стоп. Але іноді, в гущавині натовпу або самотньої глухої ночі — вона сама не знала, коли це трапиться, — перед її очима поставала Іджі, і так нестерпно хотілося побачити її, що подих перехоплювало від муки.

Щоразу, як це ставалося, вона молилася Господу, благаючи Його звільнити її від цих думок. Вона знала, що повинна бути там, де належить, і чинити так, як належить. Вона подолає свою тугу за Іджі. Звичайно ж, Він їй допоможе… з плином часу це почуття точно мине… З Божою допомогою вона впорається.

Вона вирушила на шлюбне ліжко, вирішивши бути доброю, люблячою дружиною, що б не сталося. І тому для неї було страшним потрясінням, коли він узяв її з такою люттю, ніби карав за щось. Закінчивши, він преспокійно встав і пішов спати до сусідньої кімнати, а вона залишилася лежати в патьоках власної крові. Френк ніколи не приходив до неї, якщо тільки не хотів сексу, і в дев’яти випадках із десяти це траплялося тому, що він був або занадто п’яний, або занадто лінивий, щоб їхати до міста.

Рут не могла позбутися думки, що щось усередині неї викликає в ньому люту ненависть. Що, як не намагається вона придушити в собі любов до Іджі, Френк якимось чином відчуває її все одно. Це якось прослизало в її голосі, в її дотику — вона не знала, як саме, та була впевнена, що він про все здогадується, тому й зневажає її. Так вона й жила з почуттям провини і терпіла побої та образи, бо вірила, що заслуговує на них.

З маминої кімнати вийшов лікар.

— Місіс Беннетт, ваша мати знову трохи розмовляє. Можливо, ви захочете поговорити з нею.

Рут увійшла й сіла.

Її мати, яка не розмовляла тиждень, відкрила очі й подивилася на доньку. Потім прошепотіла:

— Тікай від нього… Обіцяй мені, Рут. Цей чоловік — диявол. Я бачила Бога, а цей — диявол. Я чую все, Рут… тікай… обіцяй мені…

То було вперше, коли ця сором’язлива жінка сказала щось проти Френка. Рут кивнула й узяла її за руку. Того дня лікар назавжди закрив очі її матері.

Рут заплакала над нею, а годиною пізніше піднялася до себе, вмила обличчя і надписала конверт для Іджі.

Заклеївши його, вона підійшла до вікна і глянула на синє небо. Глибоко вдихнула свіже повітря й відчула, як її серце здіймається вгору, наче повітряний змій, котрого якась малеча відпустила в небеса.

Вальдоста, Джорджія

21 вересня 1928 р.

Легкова машина з вантажівкою під’їхали й зупинилися перед будинком. У вантажівці сиділи Іджі та Великий Джордж, Клео з Джуліаном і двоє їхніх друзів, Вілбур Вімз і Біллі Лаймвей, розмістилися в «Моделі Т».

Їм назустріч вийшла Рут, яка була вже вдягнена й чекала їхнього приїзду від самого ранку.

Хлопці з Великим Джорджем вибралися з машини й стояли у дворі, а Іджі підійшла до ґанку.

Рут глянула на неї й сказала:

— Я готова.

Френк дрімав, коли почув знадвору звук мотора. Він зійшов сходами й крізь москітну сітку на дверях одразу впізнав Іджі.

— Якого біса ти тут робиш?

Він копняком відчинив двері й рушив до неї, коли помітив п’ятьох чоловіків у дворі.

Іджі, яка не зводила очей з Рут, тихо спитала:

— Де твоя скриня?

— Нагорі.

Іджі гукнула Клео:

— Речі нагорі.

Четверо чоловіків помарширували нагору повз Френка.

— Що коїться, чорт забирай? — просичав той.

Джуліан, який ішов останнім, мовив:

— Гадаю, ваша дружина кидає вас, містере.

Рут сіла у вантажівку разом з Іджі. Френк кинувся був до них, коли побачив, як Великий Джордж, притулившись до боку машини, спокійно вийняв з кишені ножа, одним швидким рухом видалив серцевину з яблука, що тримав у руці, і кинув її через плече.

Джуліан гукнув із верхньої сходинки:

— Я б краще не займав цього нігера, містере. Він божевільний!

Скриню Рут закинули до кузова вантажівки, і вони рушили звідти, перш ніж Френк збагнув, що сталося. Та, бажаючи лишити останнє слово за собою і справити належне враження на Джейка Бокса — робітника, який спостерігав усю цю сцену, Френк Беннетт загорлав услід машині, що лишала по собі куряву:

— І не повертайся, суко фригідна! Курво! Хвойдо безсердечна!

Наступного дня він пішов у місто й розповів усім, що Рут геть збожеволіла від горя після смерті матері, тож він змушений був відправити її до притулку для божевільних поблизу Атланти.

Вісл-Стоп, Алабама

21 вересня, 1928 р.

Мама й тато Тредґуди чекали їх на ґанку. Цілий ранок мама й Сипсі готували кімнату для Рут, і зараз Сипсі на кухні разом із Нінні випікала печиво до вечері.

— Дивись, Еліс, не наскакуй на неї, бо ще відлякнеш. Будь спокійна, чекай і дивися. Не наполягай, що вона має лишитися. Не тисни на неї.

Мама крутила в пальцях носовичок і розгладжувала волосся — певний знак того, що вона нервується.

— Не буду, тату. Лише скажу, як я рада її бачити… Це ж буде нормально, так? Показати їй, що вона бажаний гість у нашому домі? Ти ж їй скажеш, що радий її бачити? Скажеш?

— Звісно ж, скажу, — відповів татко. — Я просто хочу, аби ти трохи притримала свої сподіванки, ось і все.

Помовчавши хвилину, він промовив:

— Еліс… Гадаєш, вона залишиться?

— Молю Бога, щоб залишилася.

Тієї миті з-за рогу виїхала вантажівка з Іджі й Рут.

Тато гукнув:

— Приїхали! Нінні, Сипсі, вони тут!

Мама підстрибнула й кинулася з ґанку їм назустріч. Татко не відставав.

Побачивши, як Рут виходить із машини, як вона схудла та змарніла, обоє забули про свій план і підбігли до неї, обіймаючи, пригортаючи та навперебій вітаючи її.

— Я така рада, що ви вдома, люба. Цього разу ми вже не дамо вам утекти.

— Ми приготували вашу стару кімнату, а Сипсі й Нінні весь ранок куховарили.

Ведучи Рут нагору сходами, матінка озирнулася й глянула на Іджі.

— Цього разу краще поводьтеся добре, юна леді! Ви мене чуєте?

Іджі зробила здивований вигляд і, крокуючи слідом за ними в дім, буркнула під ніс:

— А що я такого скоїла?

Після вечері Рут пройшла до малої вітальні з мамою й татом, і двері за ними зачинилися. Вона сіла напроти них, склавши руки на колінах, і заговорила:

— У мене немає грошей. Я справді не маю нічого, окрім моєї одежі. Але я можу працювати. Хочу, щоб ви обоє знали: більше я ніколи вас не покину. Чотири роки тому я не повинна була йти, зараз мені це зрозуміло. Але я спробую загладити свою провину і ніколи більше не завдам їй болю, даю вам слово.

Тато, якого бентежив будь-який прояв почуттів, неспокійно совався в кріслі.

— Що ж, сподіваюся, ви добре усвідомили, що робите. Знаєте ж, Іджі — то ходяча біда.

Мама цитьнула на нього:

— Тату, Рут це чудово знає. Еге ж, люба? Є в ній ця дика натура… Сипсі каже, це тому, що я їла дичину, будучи нею вагітна. Пам’ятаєш, татку, ви з хлопцями того року приносили додому якихось куріпок і диких індичок?

— Матінко, ти їси дичину кожен рік свого життя.

— Що ж, це теж правда. Хай там як, а справи це не стосується. Ми з татком просто хочемо, щоб ви знали: тепер ви — частина нашої сім’ї, і ми надзвичайно щасливі від того, що в нашої донечки є така мила подруга, як ви.

Рут підвелася й розцілувала їх обох, після чого пішла надвір. Там, на задньому дворі на неї чекала Іджі, лежачи на траві, слухаючи цвіркунів і гадаючи, чому вона почувається геть сп’янілою, якщо не випила ані краплі.

Коли Рут залишила кімнату, татко промовив:

— Бачиш, я ж казав тобі: нема чого хвилюватися.

— Мені? Це ж ти хвилювався, татусю, а не я, — відповіла матінка, повертаючись до свого шиття.

Наступного дня Рут узяла своє старе прізвище Джеймісон, а Іджі пішла в місто й розповіла всім про бідолашного чоловіка Рут, на якого перекинувся бронетранспортер марки «Бринкс», розчавивши його на смерть. Спочатку Рут жахнулася, почувши цю вигадку, але згодом, коли на світ з’явилася дитина, вона раділа, що Іджі вчинила саме так.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

31 серпня 1940 р.

Двірник потрапив під машину

Веста Едкок переїхала свого темношкірого двірника Джесса Тиґґінза. Це сталося у вівторок, коли вона прямувала на зустріч клубу «Східна зірка». Джесс дрімав під деревом, коли Веста розвернула машину перед домом і колесом проїхалася по його голові, вдавивши в грязюку. Почувши його волання, Веста зупинила машину просто в нього на грудях і вийшла, аби подивитися, хто це. Підбігли сусіди і зняли з нього машину.

Ґрейді Кілґор побував на місці події й сказав: дякувати Богові, що останнім часом так лило, бо, якби не грязюка, бідолаха Джесс був би вбитий.

Зараз, коли я це пишу, він почувається добре, якщо не враховувати сліди від покришок. Але Веста заявляє, що за такі гроші, як вона йому платить, він не мав би хропти серед робочого дня.

Гадаю, більшість із вас уже знає про те, як мій йолоп-чоловік спалив нам гараж. Він так клопотався, ремонтуючи радіо, аби разом із приятелями з залізниці послухати бейсбольний матч, що кинув недопалок на купу моїх журналів «Дамські помічники», які я старанно колекціонувала. За лічені хвилини від гаража самий попіл лишився. Моя друга половинка так квапився врятувати циркулярну пилку — мій подарунок на День народження, що забув вивезти з гаража автомобіль.

Мені не так шкода того автомобіля, як своїх журналів. Усе одно він не їздив.

Синочок Ессі Рю, якого через зріст прозвали Малечею, виграв приз десять доларів на конкурсі з лімською квасолею. Щоправда, він помилився на 83 квасолини, та Іджі каже, що його відповідь була найближча до розгадки.

До речі, кішка Бутс здохла. Опал сподівається, що тепер ви, нарешті, задоволені.

Дот Вімз

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

22 листопада 1930 р.

Надворі був холодний кришталево-чистий день. А всередині надходив час слухати улюблені радіопередачі. Ґрейді Кілґор допивав уже друге горнятко кави, і Сипсі, яка саме замітала недопалки, що лишилися від ранкової юрби, першою побачила за вікнами незваних гостей.

Два чорних пікапи безшумно припаркувалися біля кафе, і близько дюжини куклукскланівців при повному параді повільно, але цілеспрямовано вийшли й вишикувалися перед будівлею.

Сипсі видихнула:

— Боже, ось вони… Я знала це, я знала.

Рут, яка працювала за касою, спитала Сипсі, у чому справа, і підійшла глянути сама.

Побачивши незваних гостей, вона крикнула:

— Онзелл, замкни чорний хід і принеси мені дитину.

Прибульці стовбичили на тротуарі перед кафе, наче білі статуї. Один із них тримав табличку з написом криваво-червоними літерами: «СТЕРЕЖИСЬ НЕВИДИМОЇ ІМПЕРІЇ… ФАКЕЛ З МОТУЗКОЮ ЧЕКАЮТЬ НА ЗДОБИЧ».

Ґрейді Кілґор встав і підійшов ближче. Визирнув у вікно. Колупнув паличкою в зубах, розглядаючи людей у гостроверхих каптурах.

Ведучий по радіо промовив:

— А зараз для численних друзів, що вже зачекалися, ми представляємо «Простак Білл, гарвілльський цирульник» — історія людини, яка, можливо, мешкає по сусідству з вами…

Іджі, яка була у ванній, спустилася й побачила, як усі припали до вікон.

— У чому справа?

— Ходи сюди, Іджі, — покликала Рут.

Іджі визирнула надвір.

— От чорт!

Онзелл подала Рут дитину й залишилася поряд із нею.

Іджі сердито спитала в Ґрейді:

— Якого дідька тут відбувається?

Продовжуючи колупати в зубах, Ґрейді впевнено відповів:

— Це не наші хлопці.

— Гаразд, а хто вони?

Ґрейді поклав на стіл п’ять центів.

— Ви залишайтеся тут. А я піду з’ясую, хто вони, в біса, такі.

Сипсі ховалася в кутку. Схопившись за щітку, вона бурмотіла до самої себе:

— Я не боюся цих білих привидів. Ні, сер.

Ґрейді вийшов на вулицю і перекинувся словом із кількома чоловіками. За кілька хвилин один із прибульців кивнув і щось промовив до інших, і незвані гості один за одним почали відступати, так само безшумно, як і з’явилися.

Рут не була впевнена, але їй здалося, що один із чоловіків дивиться просто на неї й дитину. Тоді вона згадала слова, колись сказані Іджі, і, поки чоловік забирався до пікапа, глянула на його чоботи. Побачивши чорні, до блиску натерті штиблети, вона затремтіла від жаху.

Ґрейді повернувся до кафе з безтурботним виглядом.

— Їм нічого не треба. Просто купка старих шибайголів, що хотіли нагнати на вас трохи страху. Один із них був тут якось у своїх справах і побачив, як ви продаєте їжу нігерам з чорного ходу. То й подумав, що треба вас трохи струснути. Ось і все.

Іджі спитала, що він їм сказав, що вони так швидко забралися геть.

Ґрейді зняв капелюха з вішака:

— Та я лише сказав, що це наші нігери, і нам тут, у біса, не треба, щоб якісь зайди з Джорджії повчали нас, що нам робити, а чого ні.

Він глянув Іджі прямо у вічі.

— І хай мене чорти вхоплять, якщо вони ще коли-небудь тут з’являться, — з цими словам він надягнув капелюха й пішов.

Хоча Ґрейді був співзасновником клубу «Маринований огірок» і неабияким брехуном, того дня він сказав правду. Іджі й Рут цього не знали, і хоча візитери з Джорджії були лихими хлопцями, проте вони виявились не настільки дурними, щоб жартувати з місцевим Ку-Клукс-Кланом. Їм вистачило глузду швиденько дати драла, аби більше не потикатися сюди.

Ось чому, коли Френк Беннетт повернувся, він прийшов сам… і прийшов уночі.

«Вальдоста ґазетт»

15 грудня 1930 р.

Місцевий мешканець зник

Френк Беннетт, 38 років, уродженець Вальдости, оголошений зниклим. Заяву про зникнення подав сьогодні його молодший брат Джеральд після того, як Джейк Бокс, робітник Беннетта-старшого, доповів йому, що господар не повернувся додому з полювання.

Востаннє зниклого бачили вранці 13 грудня, коли він їхав з дому, попередивши містера Бокса, що буде ввечері. Якщо хтось володіє інформацією щодо його місцезнаходження, будь ласка, повідомте місцевим органам влади.

Вісл-Стоп, Алабама

18 грудня 1930 р.

Був ще один пронизливо зимний день, типовий для Алабами о цій порі року. У великому залізному казані на задньому дворі кипіли свинячі ноги. Вода вирувала, переливаючись через край казана, повного свинини — майбутньої печені під фірмовим соусом барбекю від Великого Джорджа.

Сам Великий Джордж разом з Артисом вартував казан, коли, піднявши очі, помітив, як до них прямують троє чоловіків із пістолетами в кобурах.

Ґрейді Кілґор, місцевий шериф і залізничний детектив на півставки, зазвичай кликав його Джорджем. Сьогодні ж йому кортіло похизуватися перед іншими двома.

— Гей, хлопче! Ходи сюди і поглянь на це.

Він простягнув йому фотографію.

— Ти бачив десь поблизу цього чоловіка?

Артис, чиїм завданням було перемішувати вариво довгою палицею, відчув, як укривається потом.

Великий Джордж подивився на фотографію білого чоловіка в котелку і похитав головою.

— Ні, сер… Я точно ні.

І він повернув фотографію Ґрейді.

Один із незнайомців підійшов і зазирнув до казана, де, наче на каруселі, підстрибували й пірнали рожево-білі свинячі ноги.

Ґрейді сховав фотографію назад до нагрудної кишені. На цьому його професійний обов’язок вичерпувалися. Він спитав:

— Гей, коли ми зможемо скуштувати твого барбекю, га, Великий Джордже?

Великий Джордж зазирнув у казан, оцінюючи ступінь готовності.

— Приходьте завтра десь опівдні. Так, сер, опівдні буде готово.

— Відкладеш нам трохи, чуєш?

Великий Джордж посміхнувся.

— Так сер, відкладу, достатньо відкладу.

Прямуючи з супутниками до кафе, Ґрейді вихвалявся:

— Хай мене чорти вхоплять, якщо той нігер не робить найкраще барбекю в усьому штаті. Ви маєте неодмінно скуштувати, от тоді знатимете, що таке справжнє барбекю. Закладаюся, ви там, у Джорджії, одвіку не їли справжнього барбекю.

Смоукі та Іджі сиділи в кафе, палили цигарки й пили каву. Увійшов Ґрейді, повісив капелюха біля дверей і підійшов до їхнього столу.

— Іджі, Смоукі, познайомтеся: офіцери Кертис Смут і Венделл Риґґінз. Прибули з Джорджії на пошуки одного типа.

Офіцери привіталися кивками й сіли.

Іджі спитала:

— Що вам принести, хлопці? Кави?

Усі погодились, що це було б чудово.

Іджі озирнулась до кухні й крикнула:

— Сипсі!

Негритянка висунула голову з дверей.

— Сипсі, нам три кави.

А тоді спитала в них:

— Не бажаєте трохи пирога?

— Краще не треба, — відповів Ґрейді, — ми тут офіційно у справах.

Молодший з офіцерів, маленький і присадкуватий, виглядав явно розчарованим.

— Ці двоє хлопців розшукують зниклого, і я згодився допомогти.

Ґрейді згодився допомогти лише за умови, що йому дадуть поносити фотографію. І зараз він, кахикнувши, дістав знімок, намагаючись надати собі поважного й водночас безжурного вигляду.

— Хто-небудь із вас протягом останніх двох днів бачив цього чоловіка?

Іджі глянула на фото, відповіла, що ні, не бачила, і передала його Смоукі.

— А що він накоїв?

Сипсі принесла каву, і Кертис Смут, худорлявий жилавий тип із шиєю, більше схожою на зморшкувату руку, що стирчить з комірця білої сорочки, промовив своїм високим писклявим голосом:

— Нічого не накоїв, про що б ми не знали. Зараз ми намагаємося з’ясувати, що було скоєно з ним.

Смоукі повернув фотографію.

— Ні, я ніколи його не бачив. Навіщо шукати його аж тут?

— Днів зо два тому він сказав одному старому, своєму робітникові в Джорджії, що їде сюди, і так і не повернувся.

Смоукі спитав, де саме в Джорджії.

— Вальдоста.

— Що ж, цікаво, навіщо він попхався аж сюди, — кинув Смоукі.

Іджі розвернулася й гукнула до кухні:

— Сипсі, принеси нам пару шматків твого шоколадного пирога.

Потім вона звернулася до офіцера Риґґінза:

— Я хочу, щоб ви спробували трохи, заради мене. І висловили свою думку. Ми спекли його лише кілька хвилин тому, з’їжте шматочок.

Офіцер Риґґінз запротестував:

— Ні, я справді не можу, я…

— Ну ж бо, лише один шматочок, — наполягала Іджі. — Мені потрібна експертна оцінка!

— Гаразд, лише один шматочок.

Худорлявий зиркнув на Іджі.

— Я казав цим хлопцям, що він, найімовірніше, лежить десь п’яний і за день-другий з’явиться. Чого я не можу зрозуміти, це з якою метою він приїздив сюди. Тут нічого такого немає…

Венделл із набитим ротом промовив:

— Ми з’ясовуємо. Може, в нього була тут дівчина чи ще щось.

Ґрейді вибухнув сміхом.

— До дідька! Немає такої жінки у Вісл-Стоп, заради якої хтось попреться сюди аж із Джорджії! — Він змовк і додав: — От хіба що Єва Бейтс.

І тут вони всі троє розсміялися, а Смоукі, який теж мав задоволення пізнати Єву в біблійному сенсі слова, сказав:

— Свята правда.

Задоволений власним жартом, Ґрейді приступив до другого шматка пирога. Але худорлявий із серйозним виразом обличчя перехилився через стіл до Ґрейді.

— Хто така Єва Бейтс?

— Так, одна рудуля, тримає генделик біля річки, — відповів Ґрейді. — Наша подруга.

— Гадаєте, він справді міг їздити сюди через цю жінку, Єву?

Ґрейді, не відриваючись від пирога, кинув око на фотографію й однозначно заперечив:

— Ні. Не в цьому житті.

Худорлявий наполягав:

— Чому?

— З однієї причини — він не її тип.

Усі троє знову зареготали.

Венделл Риґґінз хихикнув разом із ними, хоча й сам не зрозумів чому.

Офіцер Смут не здавався:

— Що ви маєте на увазі — не її тип?

Ґрейді поклав виделку.

— Слухайте, я не хочу образити вас або ще що, і я навіть не знаю цього хлопця на знімку. Але мені він здається дещо розніженим. А ти як гадаєш, Смоукі?

Смоукі погодився.

— Ні, хлопці. Правду кажучи, Єва лише гляне на такого — і в воду зіштовхне.

Усі знову розсміялися.

Смут промовив:

— Що ж, мабуть, ви знаєте, що кажете, — і знову зиркнув на Іджі.

— Ну, то лише правда життя! — продовжив Ґрейді й підморгнув Іджі та Смоукі. — Наскільки я чув, усі ви, хлопці з Джорджії, трішки зжіночені.

Смоукі сидів і хихикав.

— Я теж таке чув.

Ґрейді відкинувся на стільці й погладив свій живіт.

— Ну, гадаю, нам час. Треба ще зробити кілька зупинок, поки не стемніло.

І він сховав фотографію до кишені.

Підводячись з місця разом з іншими, офіцер Риґґінз сказав:

— Дякую за пиріг, місіс…

— Іджі.

— Було дуже смачно, місіс Іджі. Дякую ще раз.

— На здоров’я.

Ґрейді взяв капелюха.

— Ви ще з ними зустрінетесь. Я збираюся привести їх завтра на барбекю.

— Добре. Буду рада вас бачити.

Він озирнувся.

— До речі, а де Рут?

— Вона в будинку з мамою. Мама дуже захворіла.

Ґрейді сказав:

— Ага, я чув, — сказав Ґрейді. — Мені дуже шкода. Гаразд, побачимося завтра.

І вони попрямували до дверей.

Хоча було лише пів на п’яту, небо вже затяглося свинцем зі срібними проблисками на півночі. Щойно пішов зимовий дощ — холодний, наче тала вода. По сусідству вікна салону краси Опал вже були прикрашені різдвяними вогниками, що блимали, відбиваючись у мокрому тротуарі. Усередині помічниця Опал підмітала підлогу, а по радіо лунала різдвяна музика. Опал закінчувала працювати над останньою клієнткою, місіс Вестою Едкок, яка того вечора збиралася на бенкет компанії «Ел енд Ен» у Бірмінгемі. Дзенькнули дзвіночки на дверях, і зайшов Ґрейді зі своїми супутниками. Ґрейді одразу ж узяв офіційний тон.

— Опал, ми можемо хвилину поговорити з тобою?

Веста Едкок перелякано глянула на них, бігом застебнула на собі квітчастий халатик і заверещала:

— ЯКОГО ЧОРТА!

Опал підвела очі, злякавшись не менше, і кинулася до Ґрейді із зеленим гребінцем у руках.

— Тобі сюди не можна, Ґрейді Кілґоре, це салон краси! Сюди чоловіків не пускають! Що з тобою — ти з глузду з’їхав? Ану, вимітайся! Треба ж таке вигадати!

Перечіпаючись і штовхаючи один одного, двометровий Ґрейді та решта двоє намагалися протиснутися крізь двері й нарешті знов опинилися на мокрій бруківці. Опал розлючено зиркала на них крізь запітніле вікно.

Ґрейді сховав фотографію назад до кишені й сказав:

— Що ж, сюди він точно не заходив, це я вже певен, хай йому грець.

Троє чоловіків підняли комірці й попрямували через колії.

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

21 грудня 1930 р.

За три дні по тому, як двоє людей із Джорджії вперше з’явилися в місті, розпитуючи про Френка Беннетта, один із них, худорлявий, зайшов до кафе сам-один і замовив ще барбекю і помаранчевий «Краш».

Принісши йому замовлення, Іджі сказала:

— З вас трьох із Ґрейді та вашим напарником ви з’їли майже все барбекю. Якщо враховувати сьогоднішню порцію, то виходить десять на трьох!

Він зиркнув на неї й високим голосом прогугнявив:

— Сядьте.

Іджі окинула поглядом кімнату, впевнилася, що інших клієнтів немає, і сіла напроти нього.

Він надкусив свій сендвіч і підняв на неї важкий погляд.

— Як ваші справи? — спитала Іджі. — Знайшли того хлопця, якого шукали?

Цього разу він ковзнув очима по кімнаті, а тоді нахилився до неї через стіл. Вираз його обличчя був гострий, мов бритва.

— Ви мене не надурите, дівчинко. Я знаю, хто ви. Навіть на мить не смійте подумати, що вам вдасться обкрутити мене… Треба добряче попітніти, щоб обвести навколо пальця Кертиса Смута, зарубайте це собі на носі. Уперше потрапивши сюди, я збагнув, що вже бачив вас, от тільки не міг згадати, де саме. Тож я зробив кілька телефонних дзвінків, і вчора ввечері мені стало достеменно відомо, хто ви така.

Він випростався й продовжив їсти, не зводячи з неї очей. Іджі, й оком не кліпнувши, чекала продовження.

— Отже, я маю свідчення від того хлопця Джейка, що працює в маєтку Беннетта. Про те, що хтось за описом схожий на вас і на того чорного здоровила на задньому дворі приїздив із дружками до Беннетта й забрав його дружину. А той нігер погрожував Беннетту ножем.

Він вийняв зі свого сендвіча шматок темного м’яса й поклав на тарілку перед собою.

— До речі, я був того дня в перукарні й разом із цілою купою людей чув, як ви погрожували його вбити. І якщо я це пригадую, можете не сумніватися, що всі решта пригадають теж.

Він відсьорбнув холодного напою та витер рота паперовою серветкою.

— Не скажу, що Френк Беннетт був мені найкращим другом… Аж ніяк. Моя старша донька живе тепер у халупі за містом, з дитиною на руках, і все через нього. І я чув, що коїлося в його маєтку. Насмілюся припустити, що я не єдиний, хто не розплачеться, дізнавшись, що він помер. Але якщо так, то вам, дівчинко, загрожує ціла купа проблем. Той факт, що ви двічі погрожували йому, офіційно зафіксовано — і можу одразу сказати, що це не дуже добре виглядає на папері. Ми з вами говоримо, дівчинко, про вбивство… порушення закону. А таке нікому з рук не сходить.

Він відкинувся на стільці й набув свого звичайного вигляду.

— Отже, кажучи гіпотетично — цілком гіпотетично, — якби я був на вашому місці, я б дуже радів, якби тіло так і не знайшлося. Ще й як би радів… І було б зовсім непогано, якби жодних його речей теж не знайшли. Я вважав би недобрим знаком, якщо хтось доведе, що Френк Беннетт узагалі був тут, розумієте? І, якщо вже мати голову на плечах, вкрай важливо бути впевненим, що тут нема чого шукати.

Він кинув погляд на Іджі, аби переконатись, що вона слухає.

Вона слухала.

— Атож. Інакше було б зовсім кепсько, бо тоді мені довелось би повернутись і заарештувати вас із вашим чорним робітником за підозрою у вбивстві. І, знаєте, мені буде прикро повертатись сюди по вас, але я буду змушений, бо я служник закону й присягнувся його підтримувати. Проти закону йти не можна. Ви розумієте?

— Так, сер, — відповіла Іджі.

Висловивши свою думку, він витяг із кишені четвертак і кинув на стіл, а тоді вдягнув капелюха й уже на порозі сказав:

— Звичайно ж, Ґрейді міг мати рацію. Він може об’явитися за кілька днів. Але не скажу, що вельми розраховую на це.

«Вальдоста ґазетт»

7 січня 1931 р.

Місцевий мешканець загинув?

Пошуки Френка Беннетта, 38 років, уродженця Вальдости, зниклого з дому рано вранці 13 грудня минулого року, офіційно завершено. У ході розширеного пошуку, проведеного детективами Кертисом Смутом і Венделлом Риґґінзом, щодо можливого місцезнаходження Беннетта було опитано багатьох людей у таких віддалених місцях, як Теннессі та Алабама. Хай там як, ані Беннетт, ані вантажівка, якою він подорожував під час зникнення, знайдені не були.

«Ми буквально зазирнули під кожний камінь, — заявив офіцер Смут у сьогоднішньому ранковому інтерв’ю. — Але він наче крізь землю провалився».

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

19 березня 1931 р.

Сумні новини для кожного з нас

Рік тому втративши батька, вони знову здійснили сумну подорож додому — Леона, Мілдред, Петсі Рут і Едвард Тредґуди, які прибули на похорон своєї матері.

По завершенню служби ми всі вирушили до будинку Тредґудів, і кожен у місті прийшов вшанувати пам’ять матінки Тредґуд. Половина з присутніх фактично зростали в стінах цього будинку разом з нею і татом. Я ніколи не забуду добрі часи, що минули в цих стінах, і як завдяки їй ми завжди почувалися бажаними гостями. Особисто я зустріла там свою майбутню половинку на одній із їхніх шикарних вечірок з нагоди Четвертого липня. Там ми здружилися з Клео й Нінні та чимало годин просиділи на їхньому ґанку після церкви.

Ми всі сумуватимемо за нею. Здається, що без неї наше місто ніколи не буде таким, як раніше.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

11 травня 1986 р.

Евелін Кауч розкрила пластиковий мішечок, повний морквяних паличок і селери, який принесла з собою, і запропонувала подрузі. Місіс Тредґуд відмовилася, натомість продовжила їсти свої горішки з помаранчевим зефіром.

— Ні, дякую, люба, я не дуже добре засвоюю сиру їжу. Навіщо ви взагалі її їсте?

— Це щось на кшталт «Контролю ваги». Я можу їсти що завгодно і скільки захочу, але воно не повинно містити жир і цукор.

— Ви знову намагаєтеся схуднути?

— Так, я спробую. Але це важко. Я так погладшала.

— Ну, робіть як хочете, але я все одно вважаю, що, як на мене, ви чудово виглядаєте.

— Ох, місіс Тредґуд, мені це приємно чути, але я змушена носити шістнадцятий розмір.[25]

— Мені ви важкою не здаєтеся. Ессі Рю… от вона була важкенька. Але, зрештою, вона завжди мала схильність до повноти, навіть маленькою дівчинкою. Здається, був час, коли вона важила понад двісті фунтів.

— Справді?

— Атож, але вона ніколи цим не переймалася. Завжди вдягалась у найкраще вбрання, зачіску прикрашала маленькою квіткою. Усі казали, що Ессі Рю виглядає, наче щойно з подарункової коробки. А ще вона мала найгарніші в світі ручки й ніжки. У Бірмінгемі тільки й мови було, що про її гарненькі маленькі ніжки, коли вона отримала роботу — грати на могутньому «Вурліцері»…

— На чому?

— Могутній «Вурліцер», орган. Він роками був у кінотеатрі «Алабама». Кажуть, це найбільший орган на Півдні, і я вірю, що це правда. Ми всі сідали на трамвай і їхали туди дивитися кіно. Я завжди ходила на фільми з Джинджер Роджерс. Це моя улюблена акторка, найталановитіша дівчина на весь Голлівуд. Я навіть не стану дивитися кіно, якщо її там немає. Вона вміє все: танцювати, співати, грати… що хочете…

Та все одно між картинами світло пригасало й усі чули, як чоловічий голос оголошує: «А зараз кінотеатр „Алабама“ гордий вам представити… (він завжди так і казав: „гордий вам представити“) міс Ессі Рю Лаймвей, виконавицю музичних п’єс на могутньому „Вурліцері“». І здалека починала лунати музика… А тоді раптом на сцені з’являвся цей велетенський орган, виростав прямо з підлоги, а за ним була Ессі Рю, граючи свою ключову тему — «Я кохаю чоловіка з Місяця». І всі прожектори були спрямовані на неї, а звук органа сповнював зал і змушував тремтіти крокви. Потім вона озиралася, посміхалася, і при цьому жодного разу не взяла хибної ноти, а тоді переходила до наступної пісні. Не встигали ми отямитись, як вона вже грала «Зорі падають над Алабамою» або «Життя — лише миска черешні», а її крихітні точені ніжки пурхали над тими педалями, наче метелики! Вона носила туфлі з ремінцями на гомілках, які спеціально замовила в універмазі Лавмена.

І хоча зовні Ессі Рю видавалася пухкенькою, але то було лише її тіло — не вона.

У кожного є свої привабливі риси. Вона знала свої та вміло їх обігрувала. Ось чому мені нестерпно дивитися, як ви знущаєтесь із себе. Я вже якось казала місіс Отис: «Евелін Кауч має найгарнішу шкіру, яку я тільки бачила». Я казала: «Вона виглядає так, ніби її мати все життя загортала її в бавовну».

— Що ж, дякую, місіс Тредґуд.

— Але ж це правда. У вас на обличчі — жодної зморшки. А ще я казала місіс Отис, що, як на мене, вам слід подумати про те, щоб продавати косметику «Мері Кей». З вашою шкірою й вашою особистістю, закладаюся, у вас швидко з’явиться рожевий «кадилак». У моєї сусідки, місіс Гартман, є племінниця, яка продає косметику — так от, вона заробила для компанії чималу купу грошей, і фірма «Мері Кей» у нагороду подарувала їй рожевий «кадилак». А вона навіть наполовину не така гарненька, як ви.

Евелін промовила:

— Ой, місіс Тредґуд, дякую, що так кажете, але я вже застара, щоб розпочинати щось подібне. Їм потрібні молоді жінки.

— Евелін Кауч, як ви можете таке казати! Ви ще зовсім молода жінка. Сорок вісім років — та це дитячий вік! У вас ще половина життя попереду! Мері Кей байдуже, скільки вам років. Вона сама давно вже не юначка. Якби я була у вашому віці й мала таку шкіру, я б неодмінно спробувала заробити собі той «кадилак». Звичайно, довелося б отримати водійські права, але я б все одно намагалася. Лише подумайте, Евелін, якщо ви проживете стільки, скільки й я, це означає, що у вас попереду ще тридцять сім років…

Евелін засміялася.

— А як воно — бути вісімдесятишестирічною, місіс Тредґуд?

— Ну, я не почуваюся якось інакше. Як я вже казала, вік підкрадається непомітно. Учора ти молода, а сьогодні твої груди й підборіддя відвисають, і на тобі вже гумовий пасок. Але ти не почуваєшся старою. Звичайно, я це бачу, коли дивлюся в дзеркало… іноді це лякає мене ледь не до смерті. Моя шия схожа на старий гофрований папір, і стільки зморшок, що нічого з цим не вдієш. Колись я користувалася кремом «Ейвон» проти зморшок, але він діяв лише годину, а тоді вони всі поверталися, тож зрештою я припинила ці дурниці. Більше навіть не фарбуюся, хіба трохи лосьйону наношу й підкреслюю брови олівцем, щоб було помітно, що в мене є брови… Вони тепер зовсім білі, люба… І в мене повно вікових плям, — вона подивилася на свої руки. — Цікаво, звідки ці малі цятки беруться.

Вона розсміялася.

— Я застара навіть для того, щоб зробити гарну фотографію. Френсис хотіла мене зняти разом із місіс Отис, але я сховала голову. Сказала, що від моєї фізіономії ще камера зламається.

Евелін спитала, чи почувається вона тут самотньою.

— Буває й таке. Звісно, всі мої близькі вже пішли з життя… Так, іноді хтось зі знайомих по церкві приходить відвідати мене, але лише щоб привітатися, а потім попрощатися. Так воно й відбувається — привіт і прощавай. Іноді я дивлюся на фотографію Клео з маленьким Альбертом і гадаю, як вони зараз… і розмірковую про колишні часи. — Вона посміхнулася Евелін. — Ось цим я й живу тепер, люба. Спогадами. Маренням про своє давноминуле життя.

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

18 листопада 1940 р.

Кукса був у задній кімнаті й розстрілював із дерев’яного пістолета картонних дроздів, а Рут виправляла папери, коли з чорного ходу, гримнувши дверима, увійшла Іджі — щойно зі щорічної риболовлі клубу «Маринований огірок».

Хлопчик підстрибнув і кинувся обіймати її, ледве не збивши з ніг.

Рут зраділа, побачивши її, бо завжди хвилювалася, коли Іджі від’їжджала на тиждень або більше. Особливо якщо Рут знала, що вона на ріці з Євою Бейтс. Кукса вибіг на задній двір.

— Де ж риба?

— Бачиш, Куксо, — відповіла Іджі, — справа в тому, що рибу ми спіймали, але вона була така величезна, що нам не вдалося витягнути її з води. Ми сфотографували її — одна тільки фотографія важить двадцять фунтів.

— Ой, тітко Іджі, не спіймали ви ніякої риби!

Цієї миті вони почули:

— Аго-о-ов, це я! Я і Альберт, ми до вас у гості…

Увійшла висока миловидна жінка з волоссям, закрученим вузлом на потилиці, та дещо загальмований хлопчик, приблизно одноліток Кукси. Вони зайшли в гості, як робили щодня вже десять років поспіль, і тут їм завжди були раді.

— Привіт, подруго, як сьогодні ваші справи? — сказала Іджі.

— Пречудово, — відповіла та, сідаючи. — А як у вас справи, дівчатка?

Рут відповіла:

— А так, Нінні, ми сьогодні ледь не повечеряли сомом, та, схоже, нічого так і не клюнуло, — вона засміялася. — Натомість ласуємо фотографіями.

Нінні була розчарована.

— Ох, Іджі, шкода, що ти не почастуєш мене старим добрим сомом. Я так люблю сома. Шкода, що залишається тільки згадувати його смак.

— Нінні, — сказала Іджі. — Сом не клює посеред зими.

— Чому ні? Хіба він не має бути взимку так само голодний, як і влітку, хіба ні?

— І справді, Іджі, — погодилася Рут. — Чому він не клює о цій порі року?

— Справа не в тому, що вони не голодні — справа в температурі хробака. Сом не їстиме холодного хробака, хоч який би він голодний не був.

Рут глянула на Іджі й похитала головою, вкотре дивуючись, які небилиці здатна вигадувати її подруга.

А Нінні сказала:

— Що ж, у цьому є певна рація. Я сама ненавиджу, коли моя їжа охолоне, і, гадаю, якщо навіть підігрівати тих хробаків, вони все одно будуть холодними, коли опиняться на дні річки, так? До речі, про холод — правда ж, яка холодна, сувора зима видалася? Така холоднеча надворі.

Альберт на тому кінці кімнати грався з Куксою, стріляючи по картонних дроздах. За горнятком кави в Нінні з’явилася думка.

— Куксо, як гадаєш, ти міг би зайти до мене й постріляти тих старих дроздів, що розсілися в нас на телефонних проводах? Не треба завдавати їм шкоди, лише відлякай. А то в мене відчуття, ніби вони підслуховують наші телефонні розмови своїми лапками.

Рут, яка обожнювала Нінні, перепитала:

— Ох, Нінні, ти ж так насправді не думаєш?

— Ну, люба, так мені сказав Клео.

«Слеґтаун ньюз»

Розділ «Усілякі дрібнички» (новини чорних кварталів Бірмінгема) містера Мільтона Джеймса

19 листопада 1940 р.

У довірливої жінки вкрадено 50 доларів готівкою

Місіс Саллі Джинкс, яка мешкає в будинку 86-С по Гавелл-стрит у південно-західній частині міста, учора повідомила в поліцію, що стала жертвою шахрайської оборудки. За словами місіс Джинкс, до її дому прийшла жінка, яка представилася сестрою Белл. Скориставшись довірою господарки, невідома вдала, що зав’язала в серветку її 50 доларів і поклала до скрині, наказавши розв’язати не раніше, ніж за чотири години.

Коли ж серветку було розгорнуто, виявилося, що гроші зникли, повідомляє потерпіла.

Тонсилль Робінсон і Е. К. Робінсон повідомляють своїм друзям, що їм байдуже до справ одне одного.

Наші ряди рідішають

Восьма авеню вже не та, що була раніше. Артис О. Піві, відомий кожному в Бірмінгемі, нагострив лижі до Міста вітрів.[26] Без сумніву, жіноча половина населення неабияк сумуватиме за ним.

Ми чули, що міс Гелен Рейд довелося телефонувати в поліцію, коли до її будинку на авеню Ф. намагався проникнути нічний злодій та заподіяти їй тілесної шкоди… І коли прибули офіцери поліції, вони заарештували джентльмена, який ховався за її будинком з кайлом у руці та запевняв, що він продавець льоду.

Чи, може, той джентльмен — містер Бейбі Шепард, що останнім часом був такий небайдужий до міс Рейд?

…Клуб «Есквайр» готується до своєї щорічної «Гулянки».

Новини звукозапису

«Фантазія в чорних і жовтих тонах» Еллінґтона — новинка студії «Декка», якій притаманна певна новизна й цікавість. Піаніст гурту «Креол» грає в жанрі бугі-вугі, що звучить трохи дивно, але вражаюче.

Десята авеню

Чикаґо, Іллінойс

20 листопада 1940 р.

У Чикаґо дощило. Біжучи вулицею, Артис О. Піві пірнув у дверний прохід під вивіскою: «Обід із морепродуктів, смажена риба за 35 центів». На тому боці вулиці в кінотеатрі «РКО Алгамбра» йшли «Партнери за злочином» і «Злочинна імперія». Він і сам почувався трохи втікачем, що вдалині від дому ховається від темношкірої панянки на ім’я Електра Ґрин.

Стоячи там, він палив цигарку «Честерфільд» і розмірковував над життям із його марнотами. Мати завжди казала, що, як буває не в дусі, однієї думки про милого її серцю Ісуса вистачає, аби розвіяти смуток.

Але не такі думки розвіювали смуток Артиса. Ні, його настрій радше підіймався від споглядання якої-небудь чорної довгоногої красуні з повними губами — і не лише настрій, на радість згаданій красуні. У коханні він був надто пристрасним і не надто розважливим, і наразі це становило головну проблему його життя.

Він постійно вів ризиковану гру, в якій були задіяні чоловіки прекрасних дам, адже Артис не визнавав жодних меж. Усіх жінок навколо він вважав своєю власністю, і через цей брак поваги до територіальних прав йому нерідко доводилось обмацувати власне тіло на предмет колотих ран і зламаних кісток — і часто-густо він їх таки знаходив. Упіймавшись у невдалий час не з тією жінкою, він дістав штопором від однієї бронзової амазонки. Після цієї нещасливої пригоди він став обережніший, зберігши на згадку про неї цікавий, так би мовити, шрам і природне побоювання надалі жартувати з жінками, більшими за нього. І все одно він був серцеїдом. Він так багато наобіцяв, що чимало людей тепер бажали зустрічі з ним і зараз його невтомно шукали…

Худий невисокий чоловік із чорним, майже темно-фіолетовим кольором шкіри, він постійно вносив сум’яття в душі осіб протилежної статі. Одне дівчисько наковталося засобу для миття підлоги й запило відбілювачем — так прагнуло піти зі світу, в якому існував він. Дівчина спромоглася вижити і кляла хімікати, що назавжди зіпсували їй колір обличчя. А йому тепер стало небезпечно ходити вечорами по вулиці, адже розлючена месниця кілька разів підкрадалася до нього ззаду і щосили била його по голові сумочкою, повною каміння.

Але ситуація з Електрою Ґрин була значно небезпечнішою, ніж грудка каменюк. Електра носила в сумочці 38-каліберний револьвер і вміла ним користуватися. Вона робила вульгарні погрози на адресу його чоловічої гідності, обіцяючи відстрелити її після того, як спіймала хлопця на зраді — і не один, а цілих вісім разів, якщо бути точним. З міс Делайлою Вудз, її запеклою суперницею, якій теж довелося поспіхом покинути місто.

Але зараз, стоячи у дверному проході, Артис відчував таку тугу, що ладен був умерти. Він сумував за Бірмінгемом і страшенно хотів повернутися.

Щодня, аж до квапливої втечі з Бірмінгема, він гнав свій двоколірний синій «шевроле» з білими покришками на Червону гору й зупинявся там, аби помилуватися заходом сонця. Звідти він міг глянути вниз і побачити чавунно- і сталеплавильні заводи з їхніми височенними трубами, що видихали жовтогарячий дим, застеляючи ним небо аж до Теннессі. Для нього не існувало нічого кращого за місто о цій порі доби, коли небо омивалося червоно-пурпуровими спалахами заводів і по всьому місту загорялися неонові вогні, блимаючи й танцюючи вулицями міського центру аж до Слеґтауна.

Бірмінгем — місто, яке, за словами Рузвельта, під час Великої депресії «зазнало найтяжчого удару в усіх Сполучених Штатах»… Там люди були настільки бідні, що Артис знав чоловіка, який дозволяв стріляти в себе за гроші, і дівчину, яка три дні поспіль вимочувала ноги в розсолі й оцті, аби виграти танцювальний марафон… Місто, яке мало найнижчий прибуток на душу населення серед усіх американських міст, і все одно славилось видовищами й розвагами, як жодне місто на Півдні…

Бірмінгем, де рівень неписьменності, а заразом і рівень захворюваності на венеричні хвороби певний час був вищий, ніж будь-де в Америці, і який водночас гордо тримав першість за кількістю слухачів недільних шкіл по всіх Сполучених Штатах… Де раніше містом їздили вантажівки «Імперської пральні» з написами на боках «Ми перемо тільки для білих», і де темніші за кольором містяни досі сиділи в трамваях за дерев’яними огорожами з написом «Кольорові» й користувалися вантажними ліфтами в універмагах.

Бірмінгем, південна «столиця вбивств», де в самому лише 1931 році було вбито 131 особу…

Та незважаючи на все це Артис палко любив Бірмінгем, від південного краю до північного, у сльотаву погоду взимку, коли руда глина сповзала зі схилів і розтікалася просто по вулицях, і серед буйно-зеленого літа, коли ніжна пуерарія оповивала гірські схили, обкручувала дерева й телефонні стовпи, а у вогкому повітрі стояв сильний запах гарденій і барбекю. Він мандрував усією країною, від Чикаґо до Детройта, від Саванни до Чарльстона, устиг побувати і в Нью-Йорку. Але щоразу шалено радів, повертаючись до Бірмінгема. Тільки тоді й відчуваєш справжнє щастя, коли знаєш, що ти в потрібному місці. Щойно ступивши на бірмінгемську землю, Артис почувався цілковито щасливим.

Тож сьогодні він вирішив повертатися додому, бо легше було вмерти, ніж довше залишатися на чужині. Він тужив за Бірмінгемом, як більшість чоловіків тужить за своїми дружинами.

Дружина — ось ким прагнула стати для нього міс Електра Ґрин… Якщо, звісно, вона лишить його живим.

Проходячи повз бар «Флейта й барабан», він чув, як із музичного автомата ллється пісня:

Десь на Півдні, в Бірмінгемі,

Так, на Півдні, в Алабамі?

Місце є, куди приходять

Танцювати цілу ніч.

Довгі відстані долати,

Ладен я, щоб станцювати

Джайв південний, млосний, плинний —

Танцювати цілу ніч.

Там на кожнім перехресті

Люди в смокінгах гуляють,

Люди радісно вітають —

Веселись, турбот не знай!

Там мене ти знайдеш нині,

Поза містом на гостині,

На Таксидо-перехресті

Ми зустрінемось. Бувай!

«Слеґтаун ньюз»

Розділ «Усілякі дрібнички» (новини чорних кварталів Бірмінгема) містера Мільтона Джеймса

25 листопада 1950 р.

Відомий бірмінгемський холостяк одружується

Міс Електра Ґрин, донька містера й місіс Р. К. Ґрин, стала чарівною нареченою містера Артиса О. Піві, сина містера й місіс Джордж Піві з міста Вісл-Стоп, Алабама.

Пишну весільну церемонію проводив доктор Джон В. Ніксон, пастор Першої церкви Конгресу, тоді як весільний музичний супровід виконував наш шановний містер Льюїс Джонс.

Чарівна наречена

Красуня-наречена виглядала звабливо у своєму трав’янисто-зеленому, отороченому норкою ансамблі та бурштинових прикрасах. Довершували образ коричневий фетровий капелюшок, того ж кольору туфлі й рукавички та пришпилена до ліфа бутоньєрка з конвалій.

Міс Вередлива Пташка Піві, сестра нареченого, вабила око своєю виноградно-бузковою сукнею з оборками на ліфі, доповненою переливчастим бісерним намистом та світло-вишневими туфлями й рукавичками.

Святкування

Одразу ж після вінчання відбувся святковий прийом, що проходив у будинку місіс Лулу Баттерфорк, відомого серед майстрів косметології міста косметолога й водночас перукаря-стиліста.

Кілька відомих бірмінгемців, завітавши на свято, отримали пунш, морозиво і домашні тістечка. Вони навперебій захоплювалися блискавичним розмаїттям численних весільних подарунків.

У понеділок 5 жовтня, об одинадцятій годині вечора, весільне свято продовжилося гарячими запальними танцями, на яких «головувала» місіс Тонсилль Робінсон.

Подію з блиском відзначили бенкетом у спеціально обраному кафе «Маленька Савойя», яке святково оздобили по-різдвяному пишними прикрасами. У залі стояв довгий стіл, щедро заповнений вишуканими наїдками. Подавали гарячу вечерю — сім курячих страв, з вином на аперитив і гарячою кавою та десертом наприкінці.

Подружжя оселиться в будинку нареченої на Фаунтейн-авеню.

Супермаркет «Піґґлі-Віґґлі»

Бірмінгем, Алабама

19 травня 1986 р.

Дев’ять довгих важких днів пробула Евелін Кауч на дієті, і сьогодні прокинулася з почуттям ейфорії. Їй здавалося, що вона цілком і повністю контролює своє життя. Вона почувалася високою і стрункою, гнучкою та граційною в русі. Ці дев’ять днів були подібні до сходження на гору, і тепер вона знала, що досягла вершини. Чомусь цього дня десь глибоко в серці вона відчувала, що до кінця життя їстиме тепер лише хрумке та свіже — свіже, як вона цієї миті.

Увійшовши до супермаркету, вона швиденько пробігла повз печиво й тістечка, білий хліб та третій ряд з усілякими консервами, біля якого провела більшість часу, присвяченого походам по магазинах, — просто до м’ясного відділу, де замовила курячі грудки без шкіри. Потім вона попрямувала до овочевого відділу, куди зазирала зрідка — лише щоб узяти картоплю на пюре, і купила свіжих броколі та лимонів із лаймами — додавати у воду «Пер’є». Ненадовго зупинилася в газетному відділі, аби придбати журнал «Місто і село», що відкривався статтею про Палм-Біч, а тоді підійшла до експрес-каси, де її привітала молода касирка.

— Гей, міз Кауч, як почуваєтеся сьогодні?

— Просто чудово, Мозелл. А ви як?

— Добре. Це у вас усе на сьогодні, люба?

— Усе.

Мозелл вибила чек.

— Ви сьогодні просто приголомшливі, міз Кауч.

— О, дякую.

— Що ж, бувайте. Гарного вам дня.

— Спасибі. Вам теж.

Коли вона виходила, якийсь хлопець із банькатими очиськами та лютим обличчям, в засмальцьованих штанях і майці увірвався крізь двері з написом «Вихід» і відштовхнув Евелін. Він рвонув повз неї, і Евелін, досі ще в гарному настрої, буркнула під ніс:

— Теж мені джентльмен.

Хлопець розвернувся і хижо процідив:

— Відвали, суко!

І рушив собі далі.

Евелін заклякла на місці, ошелешена. У його очах було стільки ненависті, що їй аж мову відібрало. Вона відчула, як уся тремтить, і розплакалася — наче хтось ударив її. А тоді заплющила очі й наказала собі не втрачати самовладання. Він лише якийсь незнайомець. Байдуже. Не дозволяй цій прикрості засмутити тебе.

Та що більше Евелін думала про це, то дужче їй здавалося, що ситуацію треба владнати. Вона вийде надвір, дочекається його та скаже, що лише намагалася розрядити обстановку й зовсім не мала на меті образити його та що вона впевнена, він помилково зайшов не в ті двері й не знав, що налетить на неї.

Жінка була переконана: щойно вона все пояснить, йому стане соромно і все скінчиться, а вона зі спокійним серцем поїде додому.

Хлопець вилетів з дверей зі своїм пакетом і пройшов повз неї, не звертаючи уваги. Вона швидко пішла слідом і порівнялася з ним.

— Перепрошую. Я лише хотіла сказала, що вам нема чого так злитися на мене. Я лише намагалася…

Він кинув на неї погляд, повний відрази.

— Іди від мене до біса, тупа корово!

В Евелін знову перехопило подих.

— Даруйте, як ви мене назвали?

Він простував далі, не звертаючи на неї уваги. Тепер вона бігла за ним у сльозах.

— Як ви мене назвали? Звідки така грубість? Що я вам зробила? Ви мене навіть не знаєте!

Він відчинив дверцята своєї машини, і Евелін в істериці схопила його за руку.

— Чому? Чому ви такий грубий зі мною?

Він відкинув її руку від себе і, весь перекошений від злості, тицьнув кулаком їй в обличчя.

— Не займай мене, суко, інакше я твою довбешку до біса знесу! Жирна тупа срака!

Відтак він штовхнув її в груди, збивши з ніг.

Евелін не могла повірити, що це відбувається насправді. Її покупки розлетілися навсібіч.

Кучерява дівуля в топі на бретельці, що чекала хлопця в машині, глянула на Евелін і засміялася. Він заліз у кабіну, дав задній хід і з виском рвонув із парковки, продовжуючи вигукувати в бік жінки лайливі слова.

З розбитого ліктя сочилася кров. Вона сиділа долі, почуваючись знову старою, гладкою та нікчемною.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

12 грудня 1941 р.

Війна розпочинається

Ґрейді Кілґор очолив призовну комісію Вісл-Стоп і просить вас усіх, хлопці, прийти записатися і не зволікати.

Здається, останнім часом повз нас проходять самі лише військові ешелони й танки. Мимоволі думаєш, звідки вони всі взялися й куди прямують.

Вілбур каже, що війна триватиме не довше як шість місяців. Сподіваюся, хоч раз у житті він має рацію.

Квартет перукарні «Веселі кралечки» запрошені до участі в національному з’їзді перукарських квартетів цієї весни в Мемфісі, штат Теннессі, де вони виконають їхню найпопулярнішу обробку композиції «Занур пензля в промінь сонця та малюй, малюй».

Преподобний Скроґґінз запитує, чи не могла б особа або особи, що надають його адресу й номер телефону шукачам віскі, нарешті вгамуватися. Його дружина Арна весь тиждень перебувала на межі нервового зриву, а кілька разів — і за межею. Боббі Лі Скроґґінз вступив до військово-морських сил. До речі, зірка за військову службу, що ви бачите у вікні кафе «Зупинка» — на честь Віллі Боя Піві, сина Онзелл і Великого Джорджа, який став першим кольоровим солдатом із Трутвілля, який добровільно вступив до лав армії.

Дот Вімз

P. S. Усі готуються до щорічної різдвяної вистави в живих картинах, і через скорочення кількості чоловіків у місті мене, Опал і Нінні Тредґуд було обрано на ролі трьох мудреців.

Вулиця Роудс-Сьоркл, 212

Бірмінгем, Алабама

8 серпня 1986 р.

Після того як хлопець із супермаркету обізвав її тими гидкими прізвиськами, Евелін почувалася збезчещеною. Зґвалтованою словами. Наче з неї зірвали всю одежу. Вона завжди намагалася триматися подалі від таких ситуацій, боялася неприємних чоловіків, з жахом думаючи, якою брудною лайкою вони можуть її нагородити. Усе життя ходила поміж ними навшпиньках — це так, ніби, ступаючи по коров’ячому пасовиську, підбираєш спідницю, аби не закалятися. Завжди підозрювала, що лайливі слова тільки й чекають слушної нагоди, аби вивергнутися та знищити її.

І нарешті це сталося — та вона й досі жива. Це був привід задуматися. Ніби акт насильства, заподіяний тим типом, добряче струснув її, змусивши придивитись до себе. І поставити питання, яких раніше вона уникала, боячись відповідей.

Звідки ця сила, ця підступна загроза, цей невидимий пістолет біля скроні, що керував усім її життям… Цей страх, що її обзиватимуть?

Вона залишалась незайманою, щоб її не кликали «хвойдою» або «шльондрою»; одружилася, щоб не стати «старою дівою»; удавала оргазм, тож вона не «фригідна»; народила дітей, тож вона не «безплідна»; не примкнула до феміністок, бо не хотіла, щоб її називали «лесбійкою» та «чоловіконенависницею», ні до кого не присікувалась і не підвищувала тону, щоб не назвали «стервом»…

Так вона робила — і все одно незнайомець змішав її з багном, обізвавши словами, які чоловіки застосовують до жінок, коли вони злі.

Евелін гадала: чому ці слова завжди прив’язані до статі? І чому, якщо один чоловік хоче принизити іншого, він називає його «дівчиськом»? Ніби це найгірше, що буває у світі. Чим ми, жінки, заслужили таке ставлення до себе — якщо що, то «срака»? Чорних більше не ображають, принаймні не в обличчя. Італійці перестали бути «макаронниками», зникли з лексикону чемних людей «жиди», «япошки», «китайози» та «латиноси». У кожної меншини своя група підтримки, готова стати на захист. Тільки жінки й досі діставали прізвиська від чоловіків. За що? Де наша група підтримки? Це несправедливо. Евелін дедалі більше засмучувалася.

«От якби зі мною була Іджі, — думала Евелін. — Вона б не дозволила тому хлопцеві вилаяти її. Закладаюся, це він би в неї чортів отримав».

Зусиллям волі вона змусила себе обірвати думку. Адже раптом у ній сколихнулось донині незнане почуття — і злякало її. Так, із двадцятирічним запізненням порівняно з рештою жіноцтва, Евелін Кауч розсердилася.

Вона злилася на себе за те, що була така налякана. І скоро цей запізнілий гнів вилився в дуже дивну та специфічну форму.

Уперше в житті вона шкодувала, що не народилася чоловіком. Не заради якихось привілеїв носити набір причандалів, що ними так хизуються чоловіки. Ні. Вона хотіла мати чоловічу силу, аби добряче віддухопелити того лайливого покидька з супермаркету. Звичайно ж, вона розуміла, що, будучи чоловіком, вона ніколи б не отримала тієї лайки на власну адресу. У своїх фантазіях Евелін виглядала звичайною, але володіла силою десятка чоловіків. Вона перетворилася на Супержінку. Подумки вона знову й знову лупцювала того чорноротого типа, доки він, валяючись на парковці, поламаний і скривавлений, не починав благати про милосердя. Ха!

Ось так у сорок вісім років місіс Евелін Кауч із Бірмінгема, штат Алабама, розпочала неймовірне таємне життя.

Мало хто з людей, спостерігаючи цю пухкеньку миловидну домогосподарку середніх років і з середнього класу десь у магазині чи за буденною працею, міг собі уявити, як тієї миті вона подумки відстрілює з автомата геніталії ґвалтівників і затоптує домашніх тиранів на смерть своїми черевиками (спеціально розробленими проти чоловіків, що б’ють своїх дружин).

Евелін навіть вигадала для себе таємне кодове ім’я, що наганяло страх усьому світу: ТОВАНДА-МЕСНИЦЯ!

І, поки усміхнена Евелін ходила по своїх справах, Тованда шкварила розбещувачів дітей електричними дротами, поки в тих волосся не ставало дибки. Вона вкладала крихітні бомби в журнали «Плейбой» і «Пентхауз», аби ті, розгортаючись, вибухали. Вона давала наркоділкам надмірну дозу й залишала конати на вулиці; змушувала лікаря, що бовкнув її матері про рак, простувати вулицею голяка, а всі медичні працівники, включно з гігієністами й дантистами, насміхалися з нього й жбурляли каміння. Милосердна месниця, вона завжди чекала, поки він дійде до кінця, і лише тоді вибивала йому мізки молотом.

Тованда здатна була робити все, що забажає. Вона поверталася в часі й лупцювала апостола Павла, який писав, що жінки мають мовчати. Тованда вирушала в Рим і скидала зі святого престолу папу, а на його місце садовила черницю, і щоб священики прали й готували для неї — для різноманітності.

Тованда з’являлася у програмі «Зустріч із пресою» і спокійним тоном, з холоднокровним виразом очей і в’їдливою усмішкою дебатувала з кожним, хто не погоджувався з нею, допоки ті, вщент рознесені її блискавичною логікою, розридавшись, не вибігали зі студії. Вона приїздила до Голлівуду й віддавала наказ, щоб усі актори на головних ролях грали в парах з акторками свого віку, а не з двадцятирічними дівчатками з бездоганним тілом. Вона напускала щурів на володарів міських нетрів, аби ті зжерли їх із тельбухами, і розсилала їжу та засоби контролю народжуваності бідним людям по всьому світу, як чоловікам, так і жінкам.

І завдяки своєму баченню й прозорливості вона стала відома цілому світові як Тованда Великодушна, Гроза Неправедних і Незрівнянна Правителька.

Тованда постановляла, щоби в уряді була рівна кількість чоловіків та жінок, і була присутня на мирних перемовинах; зі своєю командою вчених-хіміків вона долала рак і винаходила пігулки, які дозволяли їсти все що завгодно і при цьому не набирати ваги; люди зобов’язані були отримувати ліцензію на народження дітей і доводити свою відповідність, фінансову та емоційну, — більше жодних голодуючих та побитих дітей. Джеррі Фолвелл[27] мав відповідати за виховання всіх незаконнонароджених бездомних дітей; більше не можна було присипляти кошенят і щенят, усім їм надавався власний штат — можливо, Вайомінг або Нью-Мексико; учителі й медсестри одержували ту саму зарплатню, що й професійні футболісти.

Вона припиняла будівництво усіх багатоквартирних будинків, особливо з червоними черепичними дахами; а Вен Джонсон отримував власне шоу на телебаченні… Він був одним з улюбленців Тованди.

Хуліганів, які розмальовують стіни графіті, занурювали в діжу з невивідною фарбою. Діти знаменитих батьків втрачали право писати книжки. І вона особисто стежила за тим, щоб усі добрі чоловіки й турботливі татусі, які тяжко гарують, отримували кожен у подарунок поїздку на Гаваї, а на додачу — моторний човен.

Тованда вирушала на Медисон-авеню й брала під керівництво всі модні журнали; усіх моделей вагою менш ніж шістдесят кілограмів було звільнено, а зморшки раптом ставали сексуально привабливими. Знежирений селянський сир заборонявся по всій країні назавжди. Те саме стосувалося й морквяних паличок.

А лише вчора Тованда впевненим кроком увійшла до Пентагону, забрала всі бомби та ракети й натомість роздала тутешнім хлопцям іграшки, щоб бавилися. Тим часом її сестри робили те саме в Росії. Потім вона з’явилася у вечірніх шестигодинних новинах і передала весь військовий бюджет громадянам Сполучених Штатів, старшим за 65 років. Того дня Тованда була настільки зайнята, що спати Евелін лягла цілком виснаженою.

Нічого дивного. Сьогодні, поки Евелін готувала вечерю, Тованда стратила цілу кімнату режисерів порно, в тому числі дитячого. А пізніше, коли Евелін мила посуд, Тованда власноруч висаджувала в повітря Близький Схід, аби запобігти Третій світовій війні. І тому, коли Ед заволав зі свого лігва, вимагаючи ще пива, перш ніж Евелін встигла зупинити її, Тованда крикнула:

— СТУЛИ ПИСОК, ЕДЕ!

Він дуже тихо підвівся зі свого крісла з відкидною спинкою й увійшов до кухні.

— Евелін, з тобою все гаразд?..

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

9 лютого 1943 р.

Війна набирає оберти

Моя друга половинка гарує в дві зміни, як і майже всі на залізниці, оскільки важка промисловість працює понаднормово. Тож я в ці дні — цілком самотня дівчина. Але, якщо він допомагає Дядькові Сему та нашим хлопчикам, гадаю, я можу це пережити.

Томмі Ґласс і Рей Лаймвей пишуть із табору й передають привіт.

До речі, чи бачив хтось неперевершений сад Іджі й Рут біля старого будинку Тредґудів? Іджі каже, що Сипсі виростила в ньому масляні боби завбільшки як срібний долар кожен. А я в себе нічого не можу зібрати, хіба що трохи батату.

Троє членів перукарського квартету «Веселі кралечки»: Бідді Луїз Отис, Нінні Тредґуд і я з’їздили до Бірмінгема й повечеряли у кав’ярні Бриттлінґа, а тоді відвідали виставу нашої рідної Ессі Рю Лаймвей. Картина, що йшла на екрані, була навіть наполовину не така цікава, як шоу в антракті. Ми надзвичайно пишаємося. Нам так і кортіло розповісти всім у кінотеатрі, що вона наша подруга. Нінні повернулася до свого сусіда й сказала йому, що Ессі Рю — її зовиця.

До речі, не забувайте берегти гуму.

Дот Вімз

P. S. Хто сказав, що ми слабка стать? Минулої неділі бідолашний Двейн Ґласс зомлів на власному весіллі й майбутній дружині довелося всю церемонію тримати його на собі. Він каже, що йому значно покращало, коли все скінчилося. Одразу ж після медового місяця він вирушає до армії.

Вісл-Стоп, Алабама

12 січня 1944 р.

У Бірмінгемі, на великій залізничній станції «Ел енд Ен Термінал» зібралися духовий оркестр і ще людей п’ятсот — зустрічати синів, чоловіків і братів, які поверталися додому героями війни. Високо майоріли прапори в очікуванні потяга о шостій двадцять із Вашинґтону, округ Колумбія.

Але сьогодні свою першу зупинку потяг зробив за двадцять хвилин до Бірмінгема, де в кінці перону на свого хлопчика чекала одна негритянська родина. Дерев’яну труну тихо опустили з багажного відділення і поклали на візок, щоб доправити в Трутвілль.

Артис, Джаспер і Вередлива Пташка йшли слідом за Онзелл, Сипсі й Великим Джорджем. І коли вони ішли дорогою, Ґрейді Кілґор, Джек Баттс і всі залізничні працівники знімали капелюхи і стояли перед ними, схиливши голови.

Не було ні прапорів, ні стрічок, ні медалей — лише картонна табличка на труні з написом «Рядовий першого класу Д. П. Піві». Але через дорогу у вікні кафе майорів прапор і красувалася зірка за військову службу, а напис у вікні сповіщав: «Вітаємо вдома, Віллі Бою».

Рут, Іджі й Кукса вже були в Трутвіллі й чекали разом з іншими.

Милий Віллі Бой, Дивний Порадник Піві, хлопчик, прийнятий до інституту в Таксиджі… розумник, який збирався бути адвокатом, провідником свого народу, світлом на занедбаних шляхах від Алабами до Вашинґтону, округ Колумбія. Віллі Бой, єдиний, хто мав шанс досягти цього, був убитий після бійки в барі чорношкірим солдатом на ім’я Вінстон Льюїс із Ньюарка, штат Нью-Джерсі.

Віллі Бой розповідав про свого татка, Великого Джорджа, про якого вдома щоразу, згадуючи його ім’я, і білі, й чорні казали: «Авжеж, оце людина!»

Але Вінстон Льюїс заявив, що кожен, хто працює на білих, особливо в Алабамі, є не більш як відсталий, недолугий, тупий і запопадливий Дядечко Том.

Аби вижити, Віллі Бой був навчений не реагувати на образи, гамуючи в собі найменший вияв гніву чи агресії. Але сьогодні, почувши слова Вінстона, він відчув образу за батька — і зацідив пивною пляшкою просто в пику солдатові, від чого той, непритомний, гепнувся на підлогу.

Наступної ночі під час сну Віллі Бою перерізали горлянку від вуха до вуха, а потім Вінстон Льюїс пішов у самоволку. Армія не надто переймалася. Серед кольорових солдатів часто-густо траплялися бійки з різаниною, тож Віллі Боя просто відправили додому в труні.

Під час поховання Рут, Смоукі та всі Тредґуди сиділи в церкві на першій лаві. Іджі виступила зі словом від імені родини. Священик у своїй проповіді згадував Ісуса, що лише найдорогоцінніших дітей Своїх забирає до Себе молодими, і казав про волю Всемогутнього Отця, який сидить на золотому престолі небесному. Паства кивала та промовляла: «Так, сер, хай буде свята воля Його…»

Артис разом з усіма підспівував священикові, гойдаючись на своєму сидінні й спостерігаючи, як його мати кричить від муки; але після служби він не пішов на цвинтар. І поки Віллі Боя опускали в холодну, глинисто-червону землю Алабами, Артис тим часом застрибнув у потяг і вже прямував до Ньюарка в Нью- Джерсі. Він шукав декого на ім’я містер Вінстон Льюїс, аби прикінчити його.

А паства собі співала: «Господи, не зруш мою гору, але дай мені сил піднятися на неї…»

Через три дні серце Вінстона Льюїса було знайдено в паперовому пакеті за кілька кварталів від його помешкання.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

24 лютого 1944 р.

«Пустощі з морозилки» — луснути зо сміху

Клуб «Маринований огірок» провів свою щорічну церемонію «Пустощі з морозилки», і наразі ця найкраща з усіх.

Ґрейді Кілґор виступив у ролі Ширлі Темпл і співав «На гарному льодянику-кораблі». Цікаво, чи всі знали, які гарні ніжки в нашого шерифа?

А моя друга половинка Вілбур виводив «Червоні вітрила на заході сонця». Мені здалося, що виводив добре, а втім, я не суддя. Я щодня чую, як він співає в душі. Ха-ха!

Найвеселішим жартом виявився скетч, у якому були зображені преподобний Скроґґінз у виконанні Іджі та Веста Едкок у виконанні Піта Тидвелла.

Опал гримувала всіх і робила зачіски, а Нінні Тредґуд, Бідді Луїз Отис і ваша покірна слуга змайстрували костюми.

Так званою «небезпечною твариною» у коміксах Матта і Джеффа був не хто інший, як бульдог Ринґ доктора й місіс Гедлі в протигазі.

Усі зібрані кошти підуть до різдвяного фонду на допомогу нужденним у Вісл-Стоп і Трутвіллі.

Я бажаю, щоб ця затяжна війна скінчилася якнайшвидше. Ми дуже сумуємо за нашими хлопцями.

До речі, днями Вілбур намагався вступити до лав армії. Дякувати Богу, він для цього застарий, та ще й плоскостопий, інакше був би він тепер у такій халепі!

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

28 липня 1986 р.

Евелін знову набрала всю ту вагу, яку втратила на своїй дієті, і ще зверху три з половиною кіло. Вона була дуже засмучена й навіть не помітила, що місіс Тредґуд знову надягла сукню навиворіт.

Вони вдвох поїдали двокілограмову упаковку «Божественого фаджу», коли місіс Тредґуд сказала:

— Я готова вбити за шматок збитого домашнього масла. Цей маргарин, що вони тут подають, на смак — чистісінький жир. Ми стільки з’їли його за часів Великої депресії, що я зовсім не хочу їсти його тепер. Тож просто відмовляюся та їм сухі тости з тонесеньким шаром яблучного повидла.

Якщо так пригадати, Іджі й Рут придбали кафе «Зупинка» в 1929-му, на піку Великої депресії, та навряд чи там коли-небудь подавали маргарин. Принаймні я такого не пам’ятаю. Навіть дивно — весь світ страждав, а мені ті роки Великої депресії, що минули в кафе, видаються тепер найщасливішими часами. Хоча нам усім жилось нелегко, проте ми були щасливі й не знали про це.

А скільки ночей ми сиділи в кафе і просто слухали радіо. Слухали Фібера МакҐі та Моллі, Еймоса й Енді, Фреда Аллена… Я не можу пригадати все, що ми слухали, але ми просто насолоджувались. Програми, що йдуть по телевізору сьогодні, я просто дивитися не можу. Постійно хтось стріляє з пістолетів або кривдить інших. Фібер МакҐі та Моллі ніколи не горлали одне на одного. Еймос і Енді трохи сварилися, але то було смішно. А кольорові люди на телебаченні вже й близько не такі милі, як були колись. Великому Джорджу довелося б ховатися від Сипсі, якби він так по-піжонському розмовляв, як деякі з них.

І це не лише телебачення. Одного разу, відвідавши супермаркет, місіс Отис розповіла мені, як пропонувала темношкірому хлопцеві п’ять центів, якщо він допоможе їй донести покупки до машини, а він кинув на неї лютий погляд і просто пройшов повз. І так не лише кольорові поводяться. А ще якось місіс Отис вела машину — поки не врізалася в шеренгу магазинних візочків. Люди об’їжджали нас і сигналили, як навіжені, а потім, проминаючи нас, деякі водії тицяли нам середній палець. Ніколи не бачила такої поведінки. Такому неподобству й назви немає.

Я навіть не хочу більше дивитися новини. Усі тільки й роблять, що б’ються одне з одним. Їм би дати заспокійливе, щоб охололи трохи. На кшталт того, що давали містерові Даневею. Гадаю, усі ці погані новини кепсько впливають на людей, роблять їх злішими. Тож, коли вони починаються, я просто вимикаю телевізор.

Останні років десять я звикла дивитися релігійні програми. Мені подобається клуб «На славу Творця». У цій передачі чимало розумних людей. Я час від часу надсилаю їм гроші, коли маю. А ще я слухаю «Зустріч із проповідником, США», з сьомої до восьмої щовечора. Люблю також Орала Робертса[28] і «Клуб семисот».[29] Я просто обожнюю їх усіх, окрім тієї нафарбованої жінки, та й вона була б нічого, якби не плакала постійно. Бо вона плаче, коли радіє, і плаче, коли сумує. Кажу вам, вона здатна розридатися, навіть якщо просто впустить капелюшок на землю. Це ще одна, кому слід приймати заспокійливе. А також я не люблю проповідників, які постійно верещать. Не знаю, чому їм так хочеться дерти горло, коли в їхніх руках мікрофон. Щойно починають горлати, ми просто перемикаємо канал.

І скажу вам ще дещо: сучасні гуморески в газетах зовсім не смішні. Пам’ятаю, як ми завжди сміялися з «Бензинової алеї» або «Крихітки Віллі Вінкі». І я обожнювала Маленького Генрі… Ох, у які тільки халепи він не потрапляв!

Я просто не вірю, що люди тепер так само щасливі, як були раніше. Ніде не зустрінеш щасливого обличчя, принаймні я їх не бачу.

Я казала місіс Отис, коли Френсис везла нас до торговельного центру: «Лише подивіться на цих людей, які в них пісні, кислі обличчя, навіть у молоді».

Евелін зітхнула.

— Не розумію, чому люди стають такі злі.

— Так відбувається в усьому світі, люба. Наближається кінець часів. Звичайно, ми можемо дотягнути до двотисячного року, але я сумніваюся в цьому. Знаєте, я слухала чимало добрих проповідників, і всі вони кажуть, що ці дні — останні. Кажуть, так написано в Об’явленні в Біблії… Звичайно, напевне вони не знають. Ніхто не знає, окрім милосердного Господа.

Не знаю, скільки великий Господь дозволить мені прожити ще, але я вже в тому віці, коли час зіскакувати. І тому я проживаю кожен день як останній. Хочу бути готовою. Ось чому я нічого не кажу про містера Даневея і Весту Едкок. Треба жити й давати жити іншим.

Евелін не втрималась, щоб не спитати:

— А що з ними?

— Та вони гадають, що закохані. Принаймні так кажуть. Ви б бачили, як вони тримаються за ручки й цілуються по всіх кутках. Донька містера Даневея дізналася про них і приїхала сюди, погрожуючи засудити будинок престарілих. Назвала місіс Едкок публічною дівкою!

— Не може бути!

— Так і є, люба… Заявила, що та намагається викрасти татка з родини. Був жахливий скандал, і містера Даневея забрали додому. Мабуть, боялися, що вони з місіс Едкок намагатимуться почати певні стосунки. Як на мене, це дохлий номер. Джинін каже, він утратив свої чоловічі можливості багато років тому й тепер навіть мухи не скривдить… То кому заважали їхні обійми й цілунки? Тепер серце Вести розбите. І не знаєш, що вона далі утне. Скажу вам лише одне: з ними не засумуєш.

— Це точно, — відповіла Евелін.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

1 серпня 1945 р.

Чоловік упав у політуру

Якби я не була одружена з ним, то ніколи б у це не повірила… Моя друга половинка був на станціях, вештався біля цеху, де фарбують військові вагони, та й упав у 250-галонний чан політури. Йому вдалося видряпатися звідти, але лак висох так швидко, що не встиг він ступити на землю, як цілковито вкрився скориною. І нам довелося кликати Опал, аби вона приїхала та зрізала лак із того, що залишилося від його волосся. Добре, що в нас дітей немає. Не так багато в мене часу — турбуватися про ще одну дитину.

Хто-небудь може порекомендувати добру няню для чоловіка?..

Ми всі дуже щасливі, що війна нарешті скінчилася. Учора Боббі Скроґґінз повернувся додому, а Томмі Ґласс і Рей Лаймвей — минулого четверга. Ура!

Самі лише добрі новини. Нінні Тредґуд заходила і принесла мені чотирилисткову конюшину. Каже, що вони з Альбертом у своєму дворі три таких знайшли. Дякую, Нінні.

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

15 серпня 1986 р.

Джинін, чорношкіра медсестра, що пишалася своєю стійкістю, якої насправді не мала, почувалася втомленою. Цього дня вона працювала подвійну зміну й зайшла до їхньої кімнати, аби трохи посидіти й викурити цигарку. Місіс Отис була в залі на своїх класах мистецтв та ремесел, тож місіс Тредґуд зраділа компанії.

— Ви знаєте жінку, з якою я розмовляю щонеділі?

— Яку жінку? — не зрозуміла Джинін.

— Евелін.

— Кого?

— Ту маленьку гладеньку русяву жіночку. Евелін… Евелін Кауч… Це невістка місіс Кауч.

— Ага, знаю.

— Вона розповіла мені, що відтоді, як один тип обізвав її в «Піґґлі-Віґґлі», вона просто зненавиділа людей. Я казала їй: «Люба, від ненависті не буває добра. Вона лише перетворить ваше серце на корінь гіркоти. Люди не можуть припинити бути собою, не більше, ніж скунс може припинити бути скунсом. Ви не думали, що, якби вони мали вибір, то воліли б стати кимось іншим? Звичайно ж. Люди просто слабкі».

Евелін каже, трапляються навіть часи, коли вона починає ненавидіти власного чоловіка. Він, мовляв, сидить, нічого не робить, лише дивиться свій футбол та по телефону патякає. І в неї виникає шалене бажання торохнути його по голові бейсбольною битою без будь-яких причин. Бідолашна Евелін, вона гадає, що в неї єдиної в світі бувають погані думки. Я казала їй, що така проблема — звичайна річ серед подружніх пар, що прожили разом так довго.

Пам’ятаю, як Клео дістав свої перші вставні щелепи, якими він так пишався. Під час їди вони постійно клацали, і це так діяло мені на нерви! Бували вечори, коли я просто вставала з-за столу і йшла, аби не бовкнути чогось образливого… А я ж любила цього чоловіка понад усе на світі! Бувають часи, коли двоє починають дратувати одне одного. А трохи згодом — я вже навіть не пам’ятаю, чи то зуби припинили клацати самі по собі, чи то я просто звикла — але це більше ніколи не турбувало мене. Такі історії трапляються навіть у найкращих родин.

Візьміть хоча б Іджі й Рут. Ніколи не зустрічала більш відданих одне одному людей, але й у цих двох видався період дрібних незгод. Одного разу Рут переселилася до нас. Я досі не знаю чому і ніколи не питала, бо то мене не обходило. Але, гадаю, їй не подобалося, що Іджі їздить на річку до Єви Бейтс. Вона відчувала, що Єва з якоїсь власної примхи заохочувала Іджі до пиятики. І то була правда.

Але, як я вже казала Евелін, кожен має своїх тарганів.

Бідолашна Евелін, я непокоюся за неї. Від цієї менопаузи в ній прокинулась жага помсти! Вона не лише хоче торохнути Еда по голові — останнім часом її почали навідувати фантазії, у яких вона перевдягається в чорне, ходить ночами й розстрілює поганих хлопців з автомата. Можете собі уявити таке?

Я сказала їй: «Люба, ви забагато дивитесь телевізор. Викиньте з голови ці думки негайно! І, до речі, ми не маємо права судити інших людей. У Біблії чорним по білому сказано, що судного дня на землю зійде Ісус у супроводі янголів, щоб судити мертвих і живих, відділивши агнців від козлів».

Евелін спитала, хто такі агнці, і, присягаюсь життям, я так і не змогла їй відповісти!

Рибальська база і річковий клуб «Фургонне колесо»

Ріка Ворріор-Ривер, Алабама

3 червня 1946 р.

Блакитні вогники вже горіли, і чути було, як шаленіють усередині люди. Над усією рікою гриміли пісні з музичного автомата. Посеред цього гармидеру сиділа Іджі, розпиваючи пиво «Пабст Блю Риббон», один кухоль за іншим. Сьогодні вона вирішила відмовитись від віскі, бо вчора хильнула зайвого.

Її подруга Єва бучно веселилася в компанії сільських хлопців, яким того вечора належало бути на зустрічі Спілки захисту лосів у Ґейт-Сіті. Проходячи повз Іджі, вона глянула на неї.

— Боже мій, дівчинко, що трапилось? Ти схожа на ящірку з похмілля!

Генк Вільямз на всю горлянку співав про свою нещасливу самотність.

— Рут виїхала, — відповіла Іджі.

Настрій Єви миттєво змінився.

— Що?

— Виїхала. Пішла жити до Клео з Нінні.

Єва сіла.

— Господи, Іджі, чому вона це зробила?

— Вона дуже люта на мене.

— Це я вже збагнула. Але що ти накоїла?

— Я їй збрехала.

— Отакої! І що ти їй сказала?

— Сказала, що їду до Атланти провідати свою сестру Леону й Джона.

— А сама не поїхала?

— Ні.

— А куди ти пішла?

— Просто до лісу.

— З ким?

— Сама з собою. Я лише хотіла побути на самоті, от і все.

— Чому ти їй так і не сказала?

— Не знаю. Мабуть, мене трохи дістало, що я маю постійно перед кимось звітувати, де я. Не знаю. Почувалася, ніби в клітці, от і захотіла трохи волі. Тому й збрехала. Все. Невже це така велика проблема? Он, Ґрейді бреше Ґледис, а Джек бреше Мозелл.

— Так, але ж, люба, ти не Ґрейді й не Джек… і Рут тобі теж не Ґледис чи Мозелл. Боже мій, дівчинко, мені гидко на це дивитися. Хіба ти не пам’ятаєш, як місця собі не знаходила, поки вона не приїхала?

— Так, але іноді мені треба трішки розвіятися. Хочеться знову відчути власну свободу. Ти знаєш, як це буває.

— Звісно ж, знаю, Іджі. Але ти маєш глянути на ситуацію з її точки зору. Дівчина покинула все, аби приїхати сюди, покинула рідне місто і всіх своїх друзів, з якими зростала — просто щоб бути тут і підсолоджувати тобі життя. У неї нічого немає, окрім тебе й Кукси. Це в тебе і друзі, і родина…

— Ну, знаєш, іноді мені здається, що її вони люблять більше, ніж мене.

— Послухай, Іджі, що я тобі скажу. Ти не думала, що вона могла б мати тут кого схоче — варто їй лише пальцем поманити? На твоєму місці я б добряче подумала, перш ніж влаштовувати сцени.

Цієї хвилі з ванної кімнати виповзла Гелен Клейпул, жінка років п’ятдесяти, що роками стирчала в річковому клубі, чіпляючи чоловіків, і готова пити з усім, що рухається й купує їй випивку. Сп’яніла настільки, що заправила спідницю в труси, вона пошкандибала до столу, де на неї чекали інші пияки.

Єва показала в її бік:

— Бачиш, ось жінка, яка домоглася волі. Усім начхати, де вона. Ніхто її не шукає, це я точно тобі кажу.

Іджі дивилась на Гелен. Помада розмазана, патли лізуть в обличчя, п’яні очі дивляться на сусідів, але нічого перед собою не бачать.

Незабаром Іджі промовила:

— Я маю йти. Треба все це обміркувати.

— Так, непогана ідея.

Двома днями пізніше Рут отримала акуратно надруковану записку, в якій було сказано: «Якщо тримаєш дику тваринку в клітці, будь певна — вона помре. Але якщо відпустиш її на волю, в дев’яти випадках з десяти вона повернеться додому».

Уперше за три тижні Рут зателефонувала Іджі.

— Я отримала твою записку й подумала: мабуть, нам треба хоча б поговорити.

Іджі затремтіла від хвилювання.

— Гадаю, це буде чудово. Я зараз буду, — сказала вона й кинулася до дверей, готова присягнутись на Біблії перед будинком преподобного Скроґґінза, що ніколи більше не брехатиме Рут.

Уже коли вона повернула за ріг і побачила будинок Клео та Нінні, до неї раптом дійшло, що сказала Рут. Яка ще записка? Ніяких записок вона не надсилала.

«Бірмінгем ньюз»

15 жовтня 1947 р.

Однорукий чвертьзахистник приводить команду до п’ятої перемоги поспіль

З рахунком 27:20 команда Еджвуда поступилася своїм суперникам з Вісл-Стоп. Наприкінці останньої чверті, протягом якої зберігався рахунок 20:20, перемогу приніс блискавичний 39-метровий пас, який виконав однорукий чвертьзахисник команди Вісл-Стоп Бадді (Кукса) Тредґуд, учень випускного класу.

«Кукса — наш найцінніший гравець, — заявив у вчорашньому інтерв’ю тренер Дельберт Нейвз. — Саме його спрямованість на перемогу і командний дух переломили ситуацію. Попри свою ваду, цього року він спромігся виконати 33 завершених пасів із 37. Він здатен прийняти центральну подачу, притиснути м’яч до грудей, правильно зорієнтуватися і віддати пас менш ніж за дві секунди, а його швидкість і точність просто вражають».

Цей учень, який добре вчиться, також є провідним гравцем бейсбольної та баскетбольної команд. Він син місіс Рут Джеймісон із Вісл-Стоп. Коли його спитали, як він домігся такої вправності у спорті, він відповів, що тітка Іджі, яка брала участь у його вихованні, навчила його всього, що він знає про футбол.

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

28 жовтня 1947 р.

Кукса щойно повернувся з тренувань і взяв собі колу. Іджі за прилавком готувала другу чашку кави для Смоукі Відлюдька і, коли хлопець проходив повз неї, сказала:

— Я хочу поговорити з тобою, юначе.

Отакої, подумав Смоукі й зосередився на поїданні свого пирога.

Кукса спитав:

— А що я? Я нічого не зробив.

— Це ти так гадаєш, малюче, — сказала вона Куксі, який уже був майже два метри на зріст і голився. — Хотімо до задньої кімнати.

Він повільно рушив слідом за нею й сів до столу.

— Де мама?

— У школі на зборах. Отже, юначе, що ти сьогодні сказав Пеґґі?

Він зробив невинний вигляд.

— Пеґґі? Якій Пеґґі?

— Ти знаєш якій. Пеґґі Гедлі.

— Нічого не казав.

— Так-таки нічого?

— Ні.

— То чому, на твою думку, вона приходила сюди годину тому, вся в сльозах?

— Гадки не маю. Звідки мені знати?

— Вона часом не запрошувала тебе піти сьогодні з нею на танці до Сейді Гокінз?

— Так, мабуть, запрошувала. Не пам’ятаю.

— І що ти їй відповів?

— Ох, тітко Іджі, я не хочу йти з нею ні на які танці. Вона ще зовсім дитина.

— Що ти їй сказав?

— Я сказав, що зайнятий, чи щось таке. Вона просто ненормальна.

— Містере, я запитую вас, що саме ви сказали дівчині.

— Ну, я лише пожартував.

— Лише пожартував, еге ж? Ти стояв там і корчив із себе крутого перця перед своїми приятелями, от що ти робив.

Він неспокійно засовався на стільці.

— Ти сказав їй, щоб поверталася зі своїм запрошенням, коли відростить собі цицьки. Так усе було?

Він не відповів.

— Це правда?

— Тітко Іджі, то був просто жарт.

— Що ж, тобі пощастило, що обличчя не натовкли.

— Її брат стояв там же, поряд зі мною.

— Ну, тоді йому теж слід надерти дупу.

— Вона просто робить з мухи слона.

— З мухи слона? Ти хоч уявляєш, скільки відваги знадобилося цій дівчинці, щоб запросити тебе на танці? І бовкнути їй таке перед усіма тими хлопцями? А тепер ось що, друже мій. Ми з твоєю матір’ю не на те тебе виховували, щоб ти став тупим зарозумілим невігласом. Як би ти почувався, якби хтось заявив таке твоїй матері? Що, якби якась дівчина сказала тобі повертатись, коли цюцюрка відросте?

Кукса почервонів.

— Не говори так, тітко Іджі.

— Ні, я говоритиму саме так. Я не дозволю, щоб ти поводився, як білий покидьок. Якщо не хочеш іти на танці, це одне, але ти не смієш розмовляти так із Пеґґі чи з будь-якою іншою дівчиною. Ти мене зрозумів?

— Так, мем.

— Я хочу, щоб ти пішов до неї просто зараз і вибачився. І ніяких «можливо». Чуєш мене?

— Так, мем.

Він підвівся.

— Сядь. Я ще не закінчила!

Кукса зітхнув і всівся знову на стілець.

— Що тепер?

— Я маю про дещо з тобою поговорити. Хочу знати, що в тебе з дівчатами.

Кукса збентежився.

— Що ти маєш на увазі?

— Я ніколи не втручалася в твоє особисте життя. Тобі сімнадцять років, ти вже достатньо великий, щоб бути чоловіком. Та все ж ми з матір’ю хвилюємося за тебе.

— Чому?

— Ми думали, ти сам це переростеш, але ти вже занадто дорослий і досі вештаєшся з приятелями.

— А що не так із моїми друзями?

— Нічого, просто всі вони хлопці.

— То й що?

— Навколо стільки дівчат, які просто божеволіють від тебе, а ти ніколи не приділяєш їм часу.

Жодної відповіді.

— Щоразу, як хтось із них намагається заговорити з тобою, ти поводишся, як повний телепень. Я бачила.

Кукса почав колупати діру в картатій цераті.

— Дивися на мене, коли я з тобою розмовляю… Твій кузен Бастер уже одружений і очікує нащадка, а він лише на рік старший за тебе.

— То й що?

— А те, що ти ніколи не запросиш дівчину в кіно, а щоразу, як у школі танці, ти вирішуєш піти на полювання.

— Я люблю полювати.

— Я теж. Але знаєш, у житті є дещо більше, ніж полювання та спорт.

Кукса знову зітхнув і заплющив очі.

— Нічого іншого я робити не хочу.

— Я придбала тобі машину, ще й відремонтувала її спеціально для тебе, бо думала, що ти, можливо, захочеш звозити куди-небудь Пеґґі. Але ти тільки й робиш, що ганяєш дорогами зі своїми хлопцями.

— Чому саме Пеґґі?

— Ну, Пеґґі чи ще когось — я просто не хочу, щоб ти опинився сам-один, як-от бідолашний Смоукі.

— У Смоукі все гаразд.

— Я знаю, що все гаразд, але було б значно краще, якби він мав дружину й сім’ю. А якщо зі мною чи твоєю матір’ю щось трапиться? Що тоді буде з тобою?

— Я впораюсь — не дурний.

— Звісно, не дурний, та мені хотілося б знати, що хтось буде поряд, любитиме й піклуватиметься про тебе. Не встигнеш оком кліпнути, як усіх найкращих дівчат розберуть. І чим тобі Пеґґі не годиться?

— Ні, вона нормальна.

— Я знаю, що вона тобі подобається. Ти надсилав їй валентинки до того, як став великим цабе.

Жодної відповіді.

— Ну ж бо, тобі подобається хтось іще?

— Ні.

— Чому ні?

Кукса почав кривитися і раптом вибухнув:

— ПРОСТО НЕ ПОДОБАЄТЬСЯ, І ВСЕ. ДАЙ УЖЕ МЕНІ СПОКІЙ!

— Послухай, малюче, — сказала Іджі. — Може, ти й зірка на бейсбольному полі, але я тобі пелюшки міняла й можу дати тобі добрячої прочуханки! То в чому справа?

Кукса не відповів.

— У чому справа, синку?

— Я не знаю, про що ти кажеш. Я піду.

— Сядь. Не треба тобі нікуди йти.

Він зітхнув і знову сів.

Іджі м’яко спитала:

— Куксо, тобі не подобаються дівчата?

Кукса дивився вбік.

— Чому ж, цілком подобаються.

— Тоді чому ти з ними не зустрічаєшся?

— Ну, я не збоченець якийсь, якщо тебе це турбує. Просто… — Кукса обтер спітнілу долоню об свої штани кольору хакі.

— Ну ж бо, Куксочко, скажи мені, в чому річ, синку. Ми ж із тобою завжди вміли говорити відверто.

— Знаю. Я просто ні з ким не хочу це обговорювати.

— Знаю, що не хочеш, а я от хочу. Ну ж бо, в чому справа?

— Ну, просто… О Господи!

І тут він прошепотів:

— Ну, я хвилююся… Що буде, як котрась із них захоче зробити це…

— Маєш на увазі — захоче зайнятися сексом?

Кукса кивнув і глянув у підлогу.

Іджі відповіла:

— Ну, я б на твоєму місці вважала себе щасливчиком, еге ж? Гадаю, це можна сприйняти як комплімент.

Кукса обтер піт із верхньої губи.

— Синку, в тебе є якась проблема фізичного характеру — ну, знаєш, коли важко збудитися? Бо якщо є, ми можемо відвести тебе до лікаря на обстеження.

Кукса похитав головою.

— Ні. Не в тому справа. Це вже тисячу разів відбувалося, тож зі мною все гаразд.

Іджі була вражена цифрою, але зберегла спокій і продовжила:

— Ну гаразд, принаймні ми знаємо, що ти в порядку.

— Так, в порядку, справа лише в тому, що… ну, я ще ні з ким цього не робив… ну, знаєш… тільки з собою.

— Це не шкідливо. Але тобі не здається, що варто спробувати з дівчиною? Не можу повірити, що ти не мав жодної нагоди, такий привабливий хлопець.

— Так, нагода була. Не в тому річ… просто… — Іджі чула, як його голос тремтить. — Просто…

— Просто що, синку?

Раптом у нього з очей ринули гарячі сльози. Він глянув на неї.

— Мені страшно, тітко Іджі. Мені просто страшно.

Останнє, що могла запідозрити Іджі — це те, що Кукса, завжди такий сміливий, міг чогось злякатися.

— Чого ти боїшся, синку?

— Ну, я боюся, що можу впасти на неї, втратити рівновагу через свою руку, а може, не знатиму, як це правильно робиться. Розумієш, я можу завдати їй болю чи ще щось… не знаю.

Він уникав її погляду.

— Куксо, подивися на мене. Чого ти насправді боїшся?

— Я вже сказав.

— Ти боїшся, що дівчина може засміятися, так?

Нарешті за хвилину він видушив із себе:

— Так. Гадаю, в цьому справа.

І прикрив очі рукою, соромлячись своїх сліз.

Цієї миті серце Іджі сповнили теплі почуття до цього хлопчика, і вона зробила те, що робила так рідко: підвелась, обійняла його й почала колисати в обіймах, мов дитину.

— Синку, любий, не плач. Усе буде добре, янголе. Нічого з тобою не станеться. Тітка Іджі не дозволить, щоб трапилось щось лихе. Ні, не дозволить. Хіба я тебе коли-небудь підводила?

— Ні, мем.

— Нічого поганого не трапиться з моїм хлопчиком. Я цього не дозволю.

Увесь час, гойдаючи Куксу в своїх обіймах, Іджі почувалася безсилою і намагалася пригадати, чи знає вона когось, хто міг би допомогти.

Суботнього ранку Іджі відвезла Куксу на ріку, як робила колись багато років тому — крізь білі ворота з вагонних коліс і до будиночка з москітною сіткою на дверях, де й висадила його з машини.

Двері будиночка відчинилися, і свіжа від ванни, напудрена й напахчена жінка з мідно-рудим волоссям і яблучно-зеленими очима промовила:

— Заходь, солоденький.

Іджі тим часом уже поїхала.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

30 жовтня 1947 р.

Кукса Тредґуд робить успіхи

Кукса Тредґуд, син Іджі Тредґуд і Рут Джеймісон, удостоївся великої статті в «Бірмінгем ньюз». Наші вітання. Усі ми дуже пишаємося ним, але краще не заходьте до кафе, якщо не готові витратити годину, слухаючи, як Іджі розповідатиме про гру. Зроду не бачила більш гордої наставниці. А після гри всю команду, оркестр і чирлідерів безкоштовно частували гамбургерами в кафе.

Моя друга половинка зовсім не має естетичного смаку. Одного дня повертаюсь я додому, така гарна у своїй новій сіточці для волосся з салону краси Опал. А він каже, що моя зачіска більш схожа на козине вим’я з напнутою на нього сіткою від мух… А потім на нашу річницю він тягне мене до Бірмінгема в ресторан італійської кухні, коли знає, що я на дієті… Чоловіки! Без них не можна, і з ними ніяк.

До речі, висловлюємо сум із приводу негараздів, що спіткали Артиса О. Піві.

Дот Вімз

Слеґтаун, Алабама

17 жовтня 1947 р.

Артис О. Піві жив зі своєю другою дружиною, колишньою міс Мейдлін Пул, яка працювала служницею першого класу й обслуговувала родину на фешенебельній Гайленд-авеню. Подружжя мешкало в неї, у будинку 6 по алеї Тин-Топ у південній частині міста. Алея Тин-Топ була не чим іншим, як шістьма рядами занедбаних дерев’яних будиночків з металевими дахами й курними подвір’ями, більшість з яких прикрашали діжки з барвистими квітами, що контрастували з брудно-сірою деревиною споруд.

Порівняно з їхнім колишнім житлом це був, безумовно, крок уперед. Раніше вони мешкали у старому флігелі для прислуги на задньому дворі будинку з простою адресою «Алея Дж., 2».

Для Артиса таке довкілля було надзвичайно приємним. За квартал звідси був торгівельний центр «Магнолія-Пойнт», де можна було гуляти повз вітрини магазинів або завалитися куди-небудь веселою компанією разом із чоловіками інших служниць. Наприкінці дня, повечерявши (здебільшого залишками зі столів білих), усі вони сиділи на ґанках, і часто якась родина починала співати, а решта підхоплювали одне за одним. Розваг вистачало на всіх, адже стіни були такі тонкі, що можна було слухати радіо, що грало в сусідів, або їхній фонограф; і коли з чийогось патефону лунала пісня Бессі Сміт «У мене нікого немає», вся алея Тин-Топ співчувала їй.

Інших форм громадського життя тут теж не бракувало, і Артис був залучений до кожної з них. Він був найпопулярнішим мешканцем алеї, як серед чоловіків, так і серед жінок. Щовечора в одному-двох дворах люди збиралися на смажені свинячі рубці або барбекю. А якщо погода не дозволяла, можна було просто посидіти в себе на ґанку при жовтому світлі вікон, з насолодою дослухаючись до стукоту дощу по металевих дахах.

Цього осіннього дня Артис саме сидів на ґанку й дивився, як від цигарки в його руці здіймається тоненька цівочка сивого диму. Він був щасливий, адже цього року Джо Луїс[30] став чемпіоном світу, а бейсбольна команда «Бірмінгемські чорні барони» виграла всі свої матчі. Аж тут підтюпцем прибіг худий шолудивий жовтий пес, що блукав алеєю, випрошуючи чогось попоїсти. Він належав Після-Джону, приятелю Артиса, названому таким дивним ім’ям тому, що народився після свого брата Джона. Без упину махаючи хвостом, пес підбіг до Артиса, і той звичним щоденним жестом погладив його по голові.

— Сьогодні для тебе нічого немає, хлопчику.

Жовтий пес був трохи розчарований і побрів собі далі шукати окраєць кукурудзяного хліба чи навіть залишки овочів. У цих краях Велика депресія ніколи не припинялась, і, що б не трапилось, собаки потерпали від неї не менше за людей.

Артис побачив, як під’їхав фургон ловців диких собак і звідти вийшов чоловік у білій уніформі та з сіткою. У кузові фургона вже скавчало безліч тварин, яким цього дня не пощастило і їх упіймали.

Чоловік, що вийшов із фургона, свиснув жовтому собаці:

— Сюди, друже… сюди, хлопчику… Ходімо, малий…

Товариський пес, нічого не підозрюючи, підбіг до чоловіка й наступної миті потрапив у пастку. Перекинувшись на спину, тварина безпорадно борсалася в сітці, поки її тягли до фургона.

Артис зійшов із ґанку.

— Гей, містере! Той пес декому належить.

Чоловік зупинився.

— Це ваш?

— Ні, не мій. Він належить Після-Джону, тож ви, сер, не можете просто так забрати його.

— Мені байдуже, кому він належить, у нього немає документів, тож ми його забираємо.

Інший ловець теж вийшов із фургона та просто спостерігав.

Артис почав благати, бо знав, що варто собаці потрапити в міський притулок для бездомних тварин, і шансу повернути його вже не буде, особливо якщо ти чорний.

— Будь ласка, містере, дозвольте, я збігаю й зателефоную йому. Він працює у «Файв-Пойнтс» на містера Джонса, морозиво робить. Просто дайте мені йому подзвонити.

— У тебе є телефон?

— Ні, сер, але я збігаю до бакалії. Це забере лише хвилину, — Артис дедалі дужче наполягав. — Благаю, сер, Після- Джон — слабкий на голову, за нього жодна жінка не піде. Цей пес — єдиний, хто в нього є. Не знаю, що з ним буде, якщо щось трапиться з його собакою. Може статися, що й руки на себе накладе.

Двоє ловців перезирнулися, і товстіший із них сказав:

— Гаразд, але, якщо не повернешся за п’ять хвилин, ми звідси їдемо. Ти мене чув?

Артис кинувся бігти.

— Так, сер, я зараз повернуся.

Уже на бігу він збагнув, що не має п’ятака, і став молити Бога, аби містер Лео — італієць, який тримав бакалійну лавку, позичив йому одного. Він увірвався до лавки, геть засапаний, і побачив господаря.

— МІСТЕРЕ ЛЕО, МІСТЕРЕ ЛЕО, МЕНІ КОНЧЕ ПОТРІБНІ П’ЯТЬ ЦЕНТІВ… ВОНИ ХОЧУТЬ ЗАБРАТИ СОБАКУ ПІСЛЯ-ДЖОНА… І ВОНИ ЧЕКАЮТЬ НА МЕНЕ. БЛАГАЮ, МІСТЕРЕ ЛЕО…

Містер Лео, не зрозумівши жодного слова з того, що казав Артис, змусив його заспокоїтись і пояснити все спочатку. Та коли Артис нарешті отримав п’ятака, телефон уже був зайнятий якимось білим хлопцем.

У холодному поту Артис тупцяв на місці, знаючи, що не може відтягнути того типа від телефону. Одна хвилина… друга…

Артис застогнав.

— О Господи!..

Нарешті підійшов містер Лео й постукав у скляну стіну телефонної будки.

— Виходь!

Молодий чоловік неохоче попрощався зі своїм телефонним співрозмовником, що забрало наступні шістдесят секунд, і повісив слухавку.

Коли він пішов, Артис застрибнув до будки і тут збагнув, що не знає номера.

Спітнілими, тремтячими руками він гортав сторінки адресної книги, прикутої маленьким ланцюжком.

«Джонс… Джонс… О Господи… Джонс… Джонс… цілих чотири сторінки… Фред Б.… О, чорт, це його квартира…»

Він почав шукати в «Жовтих сторінках».

«Де мені дивитись… Морозиво? Аптека?»

Не знайшовши відповіді, він зателефонував до бюро довідок.

— Довідкове бюро, — відповів тріскучий білий голос. — Будь ласка, чим можу допомогти?

— Е-е, добридень, мем. Е-е, я шукаю номер Фреда Б. Джонса.

— Перепрошую, чи не могли б ви повторити ім’я?

— Так, мем, містер Фред Б. Джонс із «Файв-Пойнтс».

Його серце калатало.

— У мене тут близько п’ятдесяти Фредів Джонсів, сер. Ви маєте його адресу?

— Ні, мем, але він у «Файв-Пойнтс».

— Є три Фреди Джонси в районі «Файв-Пойнтс»… Дати вам усі три номери?

— Так, мем.

Він попорпався в кишенях, шукаючи олівець, а вона тим часом почала:

— Містер Фред Джонс, Південна 18-та вулиця, 68799; і містер Фред Джонс, Магнолія-Пойнт, 68745; і Фред К. Джонс, 15-та вулиця, його номер 68721…

Він так і не знайшов олівця, і операторка поклала слухавку. Знову повернувся до книги.

Він ледве дихав. Піт котився, заливаючи йому очі, засліплюючи його. Продуктовий магазин… Аптека… Морозиво… Їжа… Доставка їжі… ОСЬ ВОНО! Ось цей номер, «Доставка їжі, Фред Б. Джонс, 68715».

Він запхав п’ятака в щілину автомата й набрав номер. Зайнято. Спробував знову. Зайнято… Зайнято…

— О Господи…

Після восьмої невдалої спроби Артис остаточно розгубився і побіг назад до чоловіків. Він звернув за ріг, і — дякувати Богові, вони були ще тут. Чекали, притулившись до фургона. Пес теж був тут, прив’язаний мотузкою до дверної ручки.

— Привів його? — спитав товстий.

— Ні, сер, — видихнув він. — Я не зміг додзвонитися до нього, але, якби ви могли підкинути мене до «Файв-Пойнтс», я міг би покликати його…

— Ні, ми цього не робитимемо. Ми вже й так згаяли з тобою купу часу, юначе, — і чоловік почав відв’язувати пса, аби посадити його до кузова.

Артис був у розпачі.

— Ні, сер, я просто не можу вам цього дозволити.

Він сунув руку до кишені та, перш ніж хтось із чоловіків збагнув, що сталося, він чотиридюймовим складаним ножем перетяв мотузку на шиї пса і крикнув:

— Тікай!

Він озирнувся і спостерігав, як вдячний пес прожогом мчить геть і зникає за рогом. Він усе посміхався, коли палиця вдарила його по голові, трохи далі від лівого вуха.

«ДЕСЯТЬ РОКІВ ЗА ЗАМАХ НА ВБИВСТВО ПРАЦІВНИКА МІСЬКОЇ СЛУЖБИ З ЗАСТОСУВАННЯМ СМЕРТЕЛЬНОЇ ЗБРОЇ».

Він дістав би всі тридцять, якби ті двоє були білі.

Бірмінгем, Алабама

1 вересня 1986 р.

У четвер увечері Ед Кауч повернувся додому і сказав, що в нього були неприємності в офісі з однією жінкою — «справжньою яйцерізкою», з якою жоден із чоловіків не бажає працювати.

Наступного дня Евелін вирушила до торгівельного центру, щоб пошукати нічну сорочку в подарунок Великій Матусі. І, поки вона обідала в кав’ярні «Піонер», її осяйнула несподівана думка: «Хто така „яйцерізка“?»

Вона чула, як цей термін постійно вживає Ед разом із фразами на кшталт: «Вона намагається мене за яйця схопити» або ж «Я тримався за яйця до останнього».

Чому Ед так боїться за свої яйця? Що в них узагалі такого? Це всього лише мішечки зі спермою. Але чоловіки так із ними носяться, ніби вони — найважливіша річ у світі. Боже мій, Ед ледь не вмер від хвилювання, коли виявилося, що одне з синових яєчок розвивається неправильно. Лікар казав, що це не зашкодить синові мати дітей, але Ед продовжував розігрувати трагедію і навіть хотів відправити сина до психіатра, аби той не почувався неповноцінним чоловіком. Вона пам’ятала, що тієї миті подумала: яка дурня… У неї груди майже так і не виросли, і ніхто через це не відправляв її до психіатра.

Але Ед вийшов із суперечки переможцем, заявивши, що вона не розуміє, як це — бути чоловіком і що це означає. Ед навіть влаштував сцену, коли вона хотіла каструвати їхнього кота Валентина після того, як він наробив кошенят чистокровній сіамській кішці в будинку напроти.

Ед сказав:

— Якщо ти збираєшся відрізати йому яйця, то можеш одразу його приспати.

Поза сумнівом, Ед поводився дивно, коли справа заходила про яйця.

Вона згадала, як Ед колись сказав комплімент тій самій жінці в офісі, коли та засперечалася з босом. Він нахвалював її вчинок, зауваживши при цьому, що вона «баба з яйцями».

Але тепер, міркуючи про це, Евелін гадала: який зв’язок між рішучістю тієї жінки та Едовою анатомією? Він не казав: «О, ця баба з яєчниками», він точно казав про яйця. Яєчники містять яйцеклітини, думала вона, то хіба це менш важливо, ніж сперма?

І коли саме ця жінка перетнула межу між тим, щоб мати яйця, і тим, щоб мати їх забагато?

Бідолашна жінка. Усе життя вона має утримувати рівновагу між уявними яйцями, своїми й чужими, аби ладнати з оточенням. Рівновага — це все. Але як щодо розміру, думала Евелін. Раніше вона не чула, щоб Ед згадував про розмір. Зазвичай чоловіків турбує розмір дечого іншого, тож Евелін вирішила, що в даному випадку це не важливо — важливий сам факт, що в тебе є яйця. Миттєва здогадка вразила її своєю ясністю та очевидністю. Наче хтось знизу вгору провів олівцем риску по її хребту і поставив жирну крапку над «і» в неї на потилиці. Вона раптом випросталась на стільці, вражена відповіддю, на яку вона, Евелін Кауч із Бірмінгема, штат Алабама, щойно наштовхнулася. Подібне відчуття, мабуть, мав Едисон, щойно винайшовши електричну лампочку. Звичайно ж! Ось воно що… Мати яйця — найважливіша річ у світі. Не дивно, що вона завжди почувалась, наче автомобіль без клаксону в машинному потоці.

Це була правда. Пара маленьких яєчок — ключ до всього. Наче кредитні картки, вони дозволяють досягнути успіху, бути вислуханою, бути сприйнятою серйозно. Зрозуміло, чому Ед хотів хлопчика.

Потім нове одкровення осяяло її. Нова сумна й безповоротна істина: у неї немає яєчок і ніколи не буде. Вона була приречена. Позбавлена яєць назавжди. Хіба що, подумала вона, наявні у твоїй родині яєчка рахуються. У неї в родині їх чотири… у Томмі та Еда… О, ні, стривайте — шість, якщо враховувати кота. Ні, зачекайте хвилинку. Якщо Ед так любить її, чому б йому не поділитися з нею одним? Яєчко-трансплантат… Саме так. Чи, може, вона могла б отримати два від анонімного донора. Авжеж, вона купила б пару яєчок якого-небудь небіжчика. Вона могла б покласти їх у коробочку, брати з собою на важливі зустрічі та стукати ними по столу, аби домогтися свого. Може, навіть, вона купила б одразу чотири…

Не дивно, що християнство мало такий величезний успіх. Тільки подумайте — Ісус і дванадцять апостолів… А якщо ще порахувати Івана Хрестителя — одразу 14 пар, тобто 28 штук, нічого ж собі!

О, тепер їй усе зрозуміло. Як вона могла бути настільки сліпою, що не бачила цього раніше?

Нарешті, дякувати Богові, вона все збагнула. Вона знайшла розгадку таємниці, яку жінки шукали сторіччями…

ОСЬ ВОНА, ВІДПОВІДЬ…

Хіба Люсиль Болл[31] — не найбільша зірка на телебаченні?

Від радощів вона стукнула чашкою охолодженого чаю по стільниці й скрикнула:

— ТАК! ОСЬ ВОНО!

Усі в кав’ярні здивовано озирнулися на неї.

Евелін тихо покінчила з обідом і подумала:

«Люсиль Болл? Ед може мати рацію. Мабуть, я втрачаю глузд».

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

10 червня 1948 р.

Збір коштів на нові м’ячі

Клуб «Маринований огірок» справить весілля без жінок. Усі зібрані від вистави кошти підуть середній школі на придбання м’ячів для цьогорічних футбольних, баскетбольних і бейсбольних команд. Це буде незабутня вечірка — з Ґрейді Кілґором у ролі чарівної нареченої та Іджі в ролі нареченого. Джуліан Тредґуд, Джек Баттс, Гарольд Вік, Піт Тидвелл і Чарлі Фаулер будуть дружками.

Вистава відбудеться у середній школі 14 червня о сьомій годині вечора. Вхідна платня становить 20 центів для дорослих і 5 центів для дітей.

Ессі Рю супроводжуватиме церемонію грою на органі.

Ходімо, ходімо всі! Я неодмінно збираюся побувати там, оскільки моя друга половинка Вілбур буде дівчинкою, яка кидатиме квіти.

Ми з моєю другою половинкою ходили в кіно й дивилися «Таємниця вбивства Ґрейсі Аллен». Було цікаво, але краще приходити до сьомої — о сьомій квитки дорожчають.

До речі, преподобний Скроґґінз скаржиться, що хтось закинув його садову лавку на дах будинку.

Дот Вімз

В’язниця Кілбі

Етмор, Алабама

11 липня 1948 р.

За те, що оголив ножа перед двома ловцями собак, Артис Піві був доправлений до в’язниці Кілбі, більш відомої як «Ферма вбивць». Іджі та Ґрейді знадобилося шість місяців, перш ніж вони змогли витягти його звідти.

Дорогою туди Ґрейді казав Іджі:

— Це до біса добре, що він виходить саме зараз. Ще один місяць там він би не витримав.

Раніше Ґрейді працював там охоронцем, тож він знав, що говорив.

— Якщо, чорт забирай, його не прикінчать охоронці, це зроблять інші нігери. Я бачив, як там, усередині, гідні люди перетворюються на тварин. Чоловіки, в яких удома дружини й діти, вбивають одне одного через якогось хлопчика, який слугує їм за дівчинку… Жодна ніч у тюремному блоці не минала спокійно, а коли був повний місяць — ото вже стережися. Усі божеволіють та кидаються один на одного. Уранці після такої ночі ми входили й виносили звідти двадцять п’ять трупаків. З часом єдине, що відрізняє охоронця від в’язня, — це пістолет. Більшість із тих охоронців просто дурнуваті. Ходять у кіно дивитися Тома Мікса чи Гута Ґібсона, а потім повертаються додому і скачуть по своїх фермах, розмахують пістолетами, уявляючи себе ковбоями. Часом вони стають огиднішими за в’язнів. Ось чому я звільнився. Я бачив, як люди забивали нігера до смерті — просто щоб згаяти час. Кажу тобі, рано чи пізно це місце перемеле будь-кого. А відтоді, як у них з’явилися ті хлопці зі Скоттсборо, кажуть, справи взагалі гірше нікуди.

Тепер Іджі по-справжньому хвилювалася і шкодувала, що він не може їхати швидше.

Повернувши до воріт, від яких вела дорога до головної будівлі, вони побачили сотні в’язнів у грубій смугастій формі, які копали й сапали землю у дворі. Побачили також і охоронців. Ті поводились саме так, як і сказав Ґрейді — коли наближалась машина, починали хизуватися, гарцювали колами на своїх конях і зазирали в автівку. Іджі подумала, що більшість із них і справді скидаються на розумово відсталих. Тож, коли вивели Артиса, вона з полегшенням відзначила, що він живий і здоровий.

Хоча одяг його був зім’ятий, а волосся скуйовджене, Артис радів їм, як нікому в своєму житті. Не було помітно ні шрамів на його спині від різки, ні ґуль на голові. Він щиро посміхався аж до вух, простуючи з ними до машини. Він повертався додому…

Дорогою назад Ґрейді заявив:

— Отже, Артисе, тепер я відповідальний за тебе, тому більше не думай у щось вплутуватися. Ти мене чуєш?

— Не буду, сер. Я більше не хочу повертатися в те місце.

Ґрейді дивився на нього в дзеркало заднього огляду.

— Не солодко там, еге ж?

Артис засміявся.

— Так, сер, ой як не солодко, це точно… Паскудно було, сер.

Коли чотири години по тому вони побачили обриси сталеливарних заводів Бірмінгема, Артис розхвилювався, мов дитина, і захотів вийти з машини.

Іджі вмовляла його спочатку повернутися додому до Вісл-Стоп.

— Твоя мама, татко, Сипсі — усі на тебе чекають.

Але він благав залишити його в Бірмінгемі, лише на кілька годин, тож вони відвезли його на Північну 8-му авеню, де він попросив його висадити.

Іджі сказала:

— Будь ласка, постарайся бути вдома якнайшвидше, бо вони дійсно хочуть побачити тебе. Обіцяєш?

Артис відповів:

— Так, мем, обіцяю, — і побіг вулицею, сміючись від щастя, що нарешті повернувся до місця, яке вважав своїм.

Приблизно за тиждень він заявився до кафе, з гладким, мов скло, причесаним та укладеним волоссям, вельми показний у своєму новомодному капелюсі фірми «Ревел», пошитому в Гарлемі, з дуже широкими крисами. Це був дарунок від Мейдлін, щасливої, що він нарешті повернувся додому.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

7 вересня 1986 р.

Цього тижня в меню Евелін і Нінні були кукурудзяні палички, кола та домашні шоколадні тістечка.

— Люба, вам слід було приходити вранці — ви таке пропустили! Ми всі тут снідали, аж раптом встає Веста Едкок з висівковим кексом на голові й починає витанцьовувати перед нами гавайську гулу, просто посеред залу. Оце було видовище! Бідолашний старий містер Даневей так збудився, що довелося дати йому пігулку та відвести до кімнати. Джинін, маленька кольорова доглядальниця, змусила її сісти та з’їсти свій кекс. Вони наполягають, щоб ми їли такі щодня, аби закрепів не було. Коли доживаєш до нашого віку, травна система геть нікуди не годиться.

Вона нахилилася ближче й прошепотіла:

— Дехто з цих старих пускає гази й сам цього не усвідомлюює.

Нінні відсьорбнула коли.

— Знаєте, чимало з цих людей обурені, що тут є кольорові доглядальниці. Одна дама заявила, що глибоко в душі всі чорні ненавидять білих, і що, якби ці доглядальниці мали можливість, вони би повбивали нас усіх уві сні.

Евелін відповіла, що більшої дурниці ще не чула.

— От-от, я так і подумала тієї миті. Але то сказала ваша свекруха, тож я вирішила прикусити язика.

— Що ж, я не здивована.

— До речі, так вважає не лише вона. Ви не повірите, як багато людей у цьому місті поділяють її думку. Але я й на мить у це не повірю. Я прожила серед чорних усе моє життя. Знаєте, коли померла матінка Тредґуд і лежала в малій вітальні, того вечора ми визирнули у вікно, а там, у дворі зібрались усі кольорові жінки з Трутвілля, одна за одною, встали під вікном і заспівали один зі старих негритянських спірічуелів: «Коли я буду на небесах, я сяду і спочину…» Я ніколи цього не забуду. Ніколи більше не чула такого співу. Досі, як згадаю, шкіра сиротами вкривається.

Або візьміть Іджі, наприклад. Вона мала друзів у Трутвіллі не менше, ніж у Вісл-Стоп. Завжди бувала там і виголошувала прощальну промову, коли помирав хтось із її друзів. Якось вона зізналася мені, що вважає їх кращими за деяких білих. «Погані нігери — просто погані, Нінні, — сказала вона, — а от білі мерзотники — гірші за псів».

Звичайно, казати за всіх я не можу, але я ніколи не бачила більш відданої комусь людини, ніж Онзелл була віддана Рут. Рут була її улюбленицею, і вона цього не приховувала. Онзелл нікому не дозволяла засмутити її.

Пам’ятаю одного разу, після чергового вибрику Іджі, коли вона цілу ніч пропадала десь, казилась і пиячила, Онзелл вичитала її наступного дня просто на кухні. Вона заявила: «От що, міз Іджі, я вам скажу… Міз Рут вже покинула одного нікчему, може легко й просто покинути й другого, і я перша допоможу їй спакуватися».

Іджі вийшла з кухні — ні пари з вуст. Вона знала, що, коли йдеться про Рут, Онзелл краще не сердити.

Зазвичай дуже привітна, Онзелл уміла бути твердою. Їй і доводилося такою бути, виховуючи всіх своїх дітей і працюючи цілий день у кафе. Коли Артис або Вередлива Пташка починали діймати її, то я сама бачила, як вона дзвінким ляпасом випроваджувала їх із кухні, не припиняючи нарізати печиво.

Але у своєму поводженні з Рут вона була ласкавою, мов ягня. І коли в Рут виявили той жахливий рак жіночих органів і їй довелося лягти на операцію в Бірмінгемі, Онзелл поїхала туди разом з Іджі та мною. Ми всі втрьох сиділи в кімнаті очікування, коли увійшов лікар. Він навіть не зняв своєї шапочки й халата. Одразу сказав: «Мені дуже шкода, але я нічого не можу для неї зробити». Рак пустив метастази в підшлункову залозу, а коли він досягає підшлункової залози, ти небіжчик. Тож він просто зашив її, залишивши в її тілі трубку для виводу рідини.

Ми забрали її додому, до будинку Тредґудів, і поклали нагорі в одній зі спалень, щоб їй було зручніше. І того дня, коли ми поклали там її, Онзелл переїхала до її кімнати й не полишала її до самого кінця.

Іджі хотіла була найняти медсестру, але Онзелл і чути про це не бажала. Усі її діти на той момент були вже дорослі, от тільки Великий Джордж мав тепер готувати собі сам.

Бідолашні Іджі та Кукса, вони зовсім занепали духом. Просто сиділи внизу, в цілковитій прострації. Рут злягла так швидко — і терпіла пекельний біль. Як не намагалась не показувати, біль уже неможливо було приховати. Онзелл цілу добу чергувала поруч, із ліками напоготові, а в останній тиждень нікого до неї не пускала, окрім Іджі й Кукси. Мовляв, Рут благала, щоб ніхто не бачив її в такому жахливому стані.

Я ніколи не забуду, що казала Онзелл, стоячи на порозі кімнати хворої. Що міс Рут — справжня леді й завжди знала, коли час покинути свято, і жодних винятків не буде, поки вона, Онзелл, жива.

І вона дотримала слова. Великий Джордж, Кукса й Іджі були в лісі й збирали соснові шишки, щоб прикрасити її кімнату, і саме в той час Рут померла. А коли вони повернулися додому, її вже забрали.

Онзелл викликала доктора Гедлі, і той відправив карету «швидкої», щоб забрати тіло Рут і відвезти його до будинку ритуальних послуг у Бірмінгемі. Ми з Клео спустилися разом із нею й чекали. І коли тіло поклали в «швидку», доктор Гедлі сказав: «Ідіть додому, Онзелл, я відвезу її та зроблю всі розпорядження».

І тут, люба, Онзелл відповіла доктору Гедлі: «Ні, сер, ось моє місце!» — і, демонстративно пройшовши повз нього, сіла в задній частині «швидкої» та зачинила за собою дверцята. Вона взяла складену сукню Рут, косметику й не полишала того вечора поховальний зал, доки Рут не виглядала так, як, на її думку, мала виглядати.

Тож нехай жодна особа в світі не каже мені, буцімто чорні ненавидять білих. Ні, сер! Достатньо вже добрих людей я серед них зустрічала, щоб у таке повірити.

А нещодавно я сказала Клео, що хотіла б проїхатися потягом до Мемфіса й назад, аби побачитися з Джаспером, глянути, як у нього справи. Він працює у спальному вагоні.

Евелін глянула на подругу і зрозуміла, що та знову плутається в часі.

Вісл-Стоп, Алабама

7 лютого 1947 р.

Того сльотавого ранку Онзелл відрядила Куксу та Іджі до лісу біля ріки — назбирати соснових шишок для кімнати хворої. Вона сиділа поряд з Рут і обтирала її обличчя вологою хусткою.

— Тримайтеся, міз Рут, скоро все завершиться. Скоро все буде позаду, дитя моє.

Рут глянула на неї та спробувала посміхнутися, але в її очах стояв нестерпний біль. Вона вже не відчувала ніякого полегшення, не могла заснути. Жодного порятунку від болю не лишилося.

Онзелл, співзасновниця Першої баптистської церкви «Гора Сіон» і солістка хору «Алілуя», Онзелл, яка всім серцем і душею вірила в милосердного Господа, прийняла рішення.

Ніякий Господь, і вже точно не її милий Ісус, який помер за наші гріхи і любив нас понад усе, нізащо не бажав нікому таких страждань.

Тож із чистою радістю і незатьмареним серцем вона дала Рут морфін, який збирала день за днем, краплю за краплею. Онзелл побачила, як тіло Рут уперше за багато тижнів розслабилося, а тоді сіла поряд з ліжком, взяла долонями крихітний кістяк її руки і стала співати, гойдаючись:

У солодкій далечині

Є земля, що сниться мені,

І хто вірить, той побачить її

Не вві сні…

Там Отець наш явиться всім,

Щоб ввести нас у новий дім,

Там, за дальньою далечиною

Ти зустрінешся знов зі мною

На прекрасному світлому березі тім…

Онзелл співала з заплющеними очима, але відчувала, як кімната поступово сповнюється сонячним світлом, що нарешті пробило собі шлях крізь хмари. Від сонячного тепла з її очей бризнули сльози радості. Накриваючи дзеркало і зупиняючи годинник біля ліжка, вона дякувала милому Ісусу за те, що прийняв Рут у дім Свій.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

10 лютого 1947 р.

Улюблена всіма мешканка міста вирушає в останню путь

Завтра кафе «Зупинка» буде зачинено у зв’язку зі смертю місіс Рут Джеймісон, яка відійшла до найкращого світу в останній вихідний день.

Поховальна служба відбудеться завтра в баптистській церкві. Щоб уточнити час, зателефонуйте преподобному Скроґґінзу. До поховання тіло Рут перебуватиме в Будинку ритуальних послуг Джона Райдаута в Бірмінгемі.

Нам всім бракуватиме її доброти й усміхненого обличчя, і кожен, хто знав «міс Рут», гостро переживатиме цю втрату. Наші окремі співчуття та слова підтримки Іджі й Куксі.

Дот Вімз

Супермаркет «Піґґлі-Віґґлі»

Бірмінгем, Алабама

13 вересня 1986 р.

У суботу, вирушаючи на закупи, Евелін Кауч завжди сідала за кермо великого Едового «Форда ЛТД», бо він був більш місткий. Але паркуватися в ньому було складно, ось тому Евелін уже п’ять хвилин сиділа в машині, чекаючи на звільнення місця в кінці паркувального майданчика, поки якийсь дідусь завантажував покупки у своє авто. Ще три хвилини в старого пішло на те, щоб забратися в кабіну, знайти ключі й нарешті від’їхати. Але не встигла Евелін зрушити з місця, як із-за рогу з’явився трохи побитий червоний «фольксваген» і прожогом втиснувся на ділянку, якої вона весь цей час чекала.

Двоє худющих дівчат-підлітків у коротких джинсах, гумових шльопанцях і з жуйкою в роті вийшли з машини, захряснули дверцята й пройшли повз неї.

Евелін опустила вікно і сказала одній з них, у майці з написом «Елвіс не помер»:

— Перепрошую, але я чекала на це місце, а ви в’їхали туди просто в мене під носом.

Дівчина з насмішкою глянула на неї й сказала:

— Погляньмо правді у вічі, леді: я молодша та спритніша, ніж ви, — і вони з подружкою почимчикували у своїх гумових шльопанцях до магазину.

Евелін так і залишилась сидіти, витріщаючись на «фольксваген» із наліпкою «Пропускаю лише селюків» на задньому бампері.

Повернувшись через дванадцять хвилин, власниця «фольксвагена» та її подружка тільки й встигли побачити, як усі чотири колісні диски їхньої машини розлітаються по парковці, тоді як Евелін врізається у «фольксваген», здає назад і знову таранить його. І коли дві істеричні дівулі підбігли до свого авта, Евелін уже майже зрівняла його із землею. Вища з дівчат навісніла від люті, верещала й дерла на собі волосся.

— Боже мій! Подивіться лише, що ви накоїли! Ви з глузду з’їхали?

Евелін висунулася з вікна та спокійно сказала:

— Погляньмо правді у вічі, люба: я старша, і страховка в мене краща, ніж у вас, — і поїхала геть.

Ед, який сам працював у страховій компанії, мав договір, котрий, як виявилося, сповна покривав усі збитки. Але він ніяк не міг второпати, яким чином вона спромоглася випадково на щось наїхати шість разів поспіль.

Евелін порадила йому заспокоїтися й не робити з мухи слона — аварії трапляються на кожному кроці. Правда ж була в тому, що їй аж занадто сподобалось трощити автівку тієї малої нахаби. Останнім часом Евелін гамувала гнів і знаходила спокій лише в присутності місіс Тредґуд, або коли ночами подумки відвідувала Вісл-Стоп. Тованда дедалі більше заволодівала її життям, і десь глибоко в серці вона відчувала тривожний сигнал, який сповіщав про наближення небезпеки — перетнути межу й ніколи не повернутися.

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

9 травня 1949 р.

Цього вечора Ґрейді Кілґор, Джек Баттс і Смоукі Відлюдько сиділи в кафе. Усі троє веселилися. Ось уже сьомий тиждень поспіль як вони примудрялися підкласти бомбу зі свистком до машини преподобного Скроґґінза. Та коли з кімнати з’явився Кукса, у синьому костюмі та з синьою краваткою-метеликом, вони вгамувалися й вирішили трішки подражнити його.

Ґрейді махнув рукою:

— Гей, білетере, де моє місце?

— Ну ж бо, хлопці, облиште його, — сказала Іджі. — Як на мене, він виглядає пречудово. У нього побачення з Пеґґі Гедлі, донькою Дока.

— Ох, докторе… — дурнуватим голосом писнув Джек.

Кукса взяв собі кока-коли й спідлоба зиркнув на Іджі. Якби не вона, йому б не довелося йти на той «Бенкет закоханих» із Пеґґі Гедлі, малим дівчиськом, яким він був колись захоплений, але давно вже переріс це. Пеґґі була на два роки молодша за нього й носила окуляри. Протягом навчання в середній школі він не звертав на неї жодної уваги. Але, щойно дізнавшись, що він повертається на літо з Технологічного інституту Джорджії, вона одразу ж пішла до Іджі й спитала, чи, на її думку, Кукса не погодиться піти з нею на шкільний «Бенкет закоханих». Й Іджі милостиво погодилася.

Будучи джентльменом, він вирішив, що один вечір його не вб’є — хоча на цей момент уже не був такий впевнений.

Іджі дістала з холодильника букет маленьких троянд і подала йому.

— Ось, ходила сьогодні до великого будинку і зрізала трохи на задньому подвір’ї. Віднеси їй. Твоя мати любила ці крихітні квітки.

Він закотив очі.

— О Боже! Тітко Іджі, чому б тобі просто не піти замість мене? Все одно ти вже весь вечір спланувала.

Кукса розвернувся до компанії за столом.

— Гей, Ґрейді! Не хочете піти?

Ґрейді похитав головою.

— Я б не проти, але Ґледис мене вб’є, якщо впіймає з молоденькою. А втім, ти ще нічого в біса не тямиш. Зачекай, поки станеш старим одруженим чоловіком, як я, хлопче. Що й казати, я вже не той, що був колись.

— І не кажи, у цій справі ти дуже здав, — втрутився Джек.

Вони зареготали, і Кукса попрямував до дверей.

— Ну, я пішов. Побачимось пізніше.

Щороку після бенкету всі діти заходили до кафе, і сьогоднішній день не був винятком. Коли увійшла Пеґґі, така гарна у своїй білій мережаній сукні з рожевими трояндами, пришпиленими до плеча, Іджі сказала:

— Дякувати Богові, з тобою все гаразд. Я страшенно хвилювалася за тебе.

Пеґґі спитала, чого було так хвилюватися.

— Хіба не чула, що сталося з однією дівчиною минулого тижня в Бірмінгемі? — спитала Іджі. — Вона була така збуджена на своєму «Бенкеті закоханих», що, позуючи для фотографії, раптом спалахнула. Типовий випадок самозаймання. За лічені хвилини вона загинула й нічого від неї не лишилося, окрім пари туфель на високих підборах. Тож її хлопцеві довелося нести її додому в пластиковому стаканчику.

Пеґґі, яка до останніх слів вірила вигаданій історії, скрикнула:

— Ох, Іджі, ви мене розігруєте!

Кукса зрадів, коли вечір завершився і вони попрямували додому. Через те, що рік тому він був місцевою футбольною зіркою, безліч хлопців молодшого віку так і витріщались на нього на святі, а дівчата захоплено верещали й хихикали, коли він вітався чи ще якось себе проявляв.

Він зупинив машину перед домом Пеґґі й уже готовий був вийти, обійти навколо і відчинити їй дверцята, коли вона зняла свої окуляри, прихилилася до нього і глянула своїми великими карими короткозорими, наче в Сьюзен Гейворд, очима.

— Ну, на добраніч, — сказала вона.

Він зазирнув у ті очі, раптом збагнувши, що ніколи не помічав їх раніше: глибокі озера коричневого оксамиту, в які можна було зануритися й плисти… Її обличчя було всього лише за чверть дюйма від його, і він відчував запаморочливий запах її парфумів «Вайт Шоудерз»; тієї миті вона була Ритою Гейворт у «Джильді», ні — Ланою Тернер у «Листоноша завжди дзвонить двічі». І коли він поцілував її, це була найбільш пристрасна мить у його житті.

Того літа він ще не раз вихвалявся синім костюмом, а восени красувався в ньому в Коламбусі, штат Джорджія, куди вони прибули до магістрату, щоб одружитися. Єдиними словами Іджі було:

— Я ж тобі казала.

Відтоді все, що мала робити Пеґґі, це знімати окуляри й дивитися на нього знизу вгору — і він був переможений.

Бірмінгем, Алабама

24 травня 1949 р.

Вищий і середній класи чорного суспільства Бірмінгема переживали найкращі часи, і «Слеґтаун ньюз» не втомлювалась доповідати про діяльність сотень світських клубів — що світліша шкіра, то кращий клуб.

Місіс Бланш Піві, дружина Джаспера, з такою ж світлою шкірою, як і в нього самого, була щойно призначена президентом «Королівського саксонського клубу світських красунь» — організації, члени якої були настільки світлошкірі, що фотографія щорічного зібрання клубу помилково потрапила на сторінки газет для білих.

Джаспера щойно переобрали Великим віце-канцлером поважного клубу «Лицарі Піфій», тож було цілком природно, що його старша донька, Клариса, стала того року найяскравішою дебютанткою у світських колах і була представлена до «Коаліції світлих».

З її шовковистим золотаво-рудим волоссям, персиково-кремовим кольором шкіри і зеленими очима вона вважалась найпривабливішою серед дебютанток.

У день «Балу дебютанток» Клариса вирушила до центру міста, щоб придбати якісь особливі парфуми для цієї події. На третій поверх вона піднялася головним ліфтом, призначеним для білих, як робила вже кілька разів, коли бувала в центрі сама (чудово знаючи при тому, що представники її раси їздять на вантажному ліфті).

Вона знала, що її мама й татко прибили б її, якби дізналися, що вона гуляє центром ось так — бо, хоча й заохочували її обирати світлошкіре товариство, смертельним гріхом вважалося видавати себе за білу. Але дівчина втомилася від поглядів чорних, що витріщалися на неї у вантажному ліфті; до того ж вона поспішала.

Вродлива жінка у яскраво-синій вовняній сукні за прилавком дбайливо і чемно звернулася до Клариси:

— Ви пробували «Вайт Шоудерз»?

— Ні, мем, здається, ні.

Жінка нахилилася за прилавок, щоб дістати пробник.

— Спробуйте трохи цього. «Шалімар» дуже популярні, але, гадаю, вони заважкі для дівчини з такою світлою шкірою, та й узагалі.

Клариса бризнула трохи на зап’ясток і понюхала.

— О, вони чудові. Скільки?

— Ці за спеціальною ціною, двісті грамів за 98 доларів. Прослужать вам щонайменше шість місяців.

— Тоді я їх беру.

Дама була задоволена.

— Гадаю, вони вам чудово пасують. Будете сплачувати готівкою чи чеком?

— Готівкою.

Жінка взяла гроші та відійшла, щоб загорнути коробочку.

Чорний чоловік у картатім капелюсі й пальті не спускав очей із Клариси. Він згадав її фотографію в газеті й підійшов до неї.

— Вибач, ти часом не донечка Джаспера?

Завмерши від жаху, Клариса вдала, що не почула.

— Я твій дядечко Артис, брат твого татка.

Артис, який трохи хильнув і не знав, що того дня Клариса видавала себе за білу, фамільярно поклав руку їй на плече.

— Це я, твій дядечко Артис, дорогенька… Хіба ти не знаєш мене?

Продавчиня парфумів вийшла з-за рогу, побачила Артиса й заверещала:

— АНУ ГЕТЬ ВІД НЕЇ!

Вона підбігла до Клариси й обійняла її.

— НЕ ЧІПАЙ ЇЇ! ГАРРІ!.. ГАРРІ!..

Прибіг адміністратор поверху.

— У чому справа?

Не відступаючи від Клариси, жінка-захисниця загорлала на весь поверх:

— ЦЕЙ НІГЕР ЛАПАЄ МОЮ КЛІЄНТКУ! ВІН ЇЇ РУКАМИ ХАПАВ! Я БАЧИЛА!

— ОХОРОНА! — закричав Гаррі й обернувся до Артиса, звузивши очі. — Ти торкався білої жінки, хлопче?

Артис був шокований.

— Ні, сер, це моя племінниця.

Артис намагався все пояснити, але на той момент охоронець скрутив його, заломив руку йому за спину й виштовхав крізь чорний хід.

Продавчиня тим часом тим часом втішала Кларису:

— Усе гаразд, люба, той нігер або п’яний, або ненормальний.

Група дам, що зібрались навколо, наперебій висловлювала співчуття.

— Ще один п’яний негр… Бачите, що буває, коли з ними по- доброму?

Обдерши собі долоні й коліна об бетонну доріжку позаду універмагу, на яку його штовхнули, Артис сів на трамвай, що прямував на південь, і зайшов за дерев’яну перегородку з написом «Кольорові». Опустившись на сидіння, він гадав, чи дівчина в універмазі була все ж таки Кларисою.

Багато років по тому, коли Клариса вже була одружена й мала дітей, вона увійшла до кав’ярні Бриттлінґа, де він працював офіціантом, і дала йому 25 центів на чай. Але не впізнала його, як і він не впізнав її.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

10 серпня 1949 р.

Смуга невдач

Мабуть, ми старішаємо або втрачаємо глузд… Моя друга половинка, Вілбур, повертається додому третій день поспіль зі скаргами на головний біль. Хіба є щось у світі щось гірше, ніж чоловік, у якого невеличка мігрень? Ось чому, напевно, дітей народжуємо ми…

А мені самій було нестерпно читати газету, тож учора вранці я поїхала до Бірмінгема, щоб перевірити свій зір і — треба ж таке! — надягла окуляри Вілбура, а він начепив мої. Наступного разу купимо собі оправу різного кольору.

Утім, у мене все не так уже й погано. Чула, нещодавно була пожежа в салоні краси Опал, а Бідді Луїз Отис, якій у той час саме робили перманентну машинну завивку, заволала, як різана, бо думала, що то її голова горить. Насправді ж зайнявся жмут старого волосся в кошику для сміття. Вередлива Пташка, помічниця Опал, загасила вогонь, і все владналося.

Не забудьте проголосувати. Ніхто не висував свою кандидатуру проти Ґрейді Кілґора, але йому буде приємно, тож зробіть це все одно.

До речі, про Джаспера Піві знову написали в «Рейлроуд ньюз», і можна собі уявити, як пишаються Онзелл і Великий Джордж.

Дот Вімз

P. S. Клуб «Маринований огірок» знову провів щорічну церемонію «Пустощі з морозилки», і було весело, як завжди. Моя друга половинка знову заспівав «Червоні вітрила на заході сонця». Вибачте, друзі… Просто не можу змусити його вивчити ще одну пісню.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

14 вересня 1986 р.

Евелін і місіс Тредґуд гуляли на задньому подвір’ї, коли в осінньому небі над їхніми головами, радісно ґелґочучи, пролетіла зграя канадських гусей.

— Ох, Евелін, хіба вам не хотілося би полетіти разом із ними? Цікаво, куди вони прямують?

— Та кудись у Флориду чи, може, на Кубу.

— Ви так гадаєте?

— Напевно.

— Що ж, я б не проти полетіти до Флориди, але нізащо у світі не хотіла б опинитися на Кубі. Смоукі часто говорив, що ці гуси — його приятелі, і коли ми питали, куди він укотре зібрався, той казав: «Та просто йду слідом за дикими гусьми».

Вони проводили птахів очима, доки ті не зникли з очей, і продовжили свою прогулянку.

— Ви любите качок?

— Авжеж. Вони гарненькі.

— А я просто їх обожнюю. Я сказала б, що завжди любила дзьобастиків.

— Кого?

— Дзьобастиків. Ну, знаєте, свійська птиця, гусочки, курчатка, півники.

— А-а-а.

— Ми з Клео щоранку пили каву на задньому ґанку, дивилися, як сходить сонце, і слухали птахів… Завжди випивали три-чотири горнятка доброї міцної кави «Червоний діамант», їли тости з персиковим або м’ятним повидлом і розмовляли — ну, тобто я розмовляла, а він слухав. До нашого будинку прилітало так багато гарненьких пташок: вивільги, малинівки і найкрасивіші голуби. Таких птахів, як раніше, уже не побачиш.

Одного дня Клео вийшов надвір і показав мені на старих чорних дроздів, що сиділи на телефонних проводах перед будинком. Він промовив: «Думай, коли щось кажеш по телефону, Нінні, ти ж знаєш, що вони підслуховують те, що ти кажеш. Вони все чують своїми лапками».

Вона глянула на Евелін.

— Можете в це повірити?

— Ні, я впевнена, він лише жартував з вами, місіс Тредґуд.

— Що ж, може, й так. Та після того, коли б я не збиралася повідомити якусь таємницю, я визирала надвір і переконувалась, чи їх там немає. Дарма він мені це сказав — знав же, як я люблю пліткувати по телефону. Зазвичай я теревенила з усім містом.

Гадаю, у свої найкращі часи Вісл-Стоп налічував до двохсот п’ятдесяти мешканців. Але після того, як більшість поїздів припинила ходити, люди просто розлетілися від нас, наче перелітні птахи… поїхали до Бірмінгема чи ще кудись і більше не повернулися.

Там, де було кафе, тепер стоїть «Біг Мак», а біля шосе побудували супермаркет, куди любила ходити місіс Отис, бо збирала купони на знижки. Але я ніколи не могла знайти в ньому того, що шукала. До того ж від тамтешнього світла так болять очі, що я вважала за краще ходити до бакалії Осі в Трутвіллі й купувати там усе, що треба.

Місіс Тредґуд зупинилася.

— Ой, Евелін, лише принюхайтесь… Хтось смажить барбекю!

Евелін відповіла:

— Ні, люба, гадаю, то хтось просто палить листя.

— Ну, для мене це пахне, як барбекю. Ви ж любите барбекю, так? Я обожнюю. Я б віддала мільйон доларів за те барбекю, яке смажив Великий Джордж і за лимонне тістечко Сипсі. Він робив найкраще барбекю.

Спочатку він відварював м’ясо у великому залізному казані на задньому дворі. Запах чути було за милю навкруги, особливо восени. Я відчувала його всю дорогу додому. Смоукі казав, що якось, повертаючись додому потягом, чув цей запах ще за десять миль до Вісл-Стоп. Люди з самого Бірмінгема приїздили, аби скуштувати його. Ось ви з Едом де їсте барбекю?

— Ми здебільшого в «Золотому правилі» або в Оллі.

— Ну, там воно непогане, та що б ви не казали, кольорові люди вміють готувати барбекю краще, ніж будь-хто в цілому світі.

Евелін відповіла:

— Вони майже все вміють робити краще. Хотіла б я бути чорною.

— Ви маєте на увазі — негритянкою?

— Так.

Місіс Тредґуд була цілком спантеличена.

— Боже мій, люба, чому? Більшість із них, навпаки, хотіли б бути білими. Вони завжди намагаються освітлювати шкіру й вирівнювати волосся.

— Тепер уже ні.

— Ну, може, зараз уже вони цього й не роблять, але раніше робили. Дякуйте Богові за те, що він створив вас білою. Просто не уявляю, як можна хотіти бути кольоровим, якщо ти таким не народився.

— Не знаю, просто мені здається, що вони так чудово ладнають між собою… отримують більше насолоди від життя, чи як це сказати. Я завжди почувалася… ну, скутою, а вони виглядають так, ніби їхнє життя — суцільні веселощі.

Місіс Тредґуд на хвилину задумалася.

— Що ж, якщо так подивитися, якась правда в цьому є. Вони дійсно багато веселяться. Можуть розслабитися, коли хочуть. Але в них є свої негаразди, як і в кожного з нас. І, знаєте, нема нічого сумнішого за негритянський похорон. Ридають, шаленіють так, ніби хтось видирає їм серце з грудей. Мені здається, вони відчувають біль гостріше, ніж ми. Коли ховали Віллі Боя, знадобилося троє чоловіків, щоб тримати Онзелл. Вона була несамовита від горя і ладна була стрибнути слідом за ним в могилу. Ніколи в житті не хотіла б знов опинитись на негритянському похороні.

— Я знаю, в усьому є свої добрі й погані сторони, — сказала Евелін. — І все одно я їм заздрю і нічого не можу вдіяти. Просто хочу бути вільною і розкутою, як вони.

— Що ж, нічого не можу сказати, — відповіла місіс Тредґуд. — Я лише хочу собі барбекю і тістечко — отоді я була б щаслива.

Вісл-Стоп, Алабама

15 жовтня 1949 р.

Вередливій Пташці Піві було шістнадцять, коли вперше їй на очі потрапив Ле Рой Ґрумз. Дівчина миттєво зрозуміла, що він — чоловік її мрії, й одразу сказала йому про це. Він працював кухарем у потязі «Півмісяць», що перетинав Вісл-Стоп на шляху до Нью-Йорка через Атланту. За рік на світ з’явилась маленька дівчинка, яку Ле Рой назвав Олмондиною, на честь страви з форелі, присутньої в меню пульманівських вагонів-ресторанів.

Ле Рой був вродливий і добрий хлопець, який постійно подорожував і дорогою зупинявся в багатьох місцях; і коли Вередлива Пташка дізналася, що він переїхав до майже білої, але не зовсім — світло-жовтої окторонки з Нового Орлеана, це ледь не стало для неї смертельним ударом.

Вона була в розпачі, коли їй на очі потрапила реклама у «Слеґтаун ньюз»:

ЗАТЕМНА ШКІРА? ХОЧЕТЕ МАТИ КОЛІР ОБЛИЧЧЯ, ЯКИЙ ЗАЧАРОВУЄ?

Тоді спробуйте «Відбілювач шкіри» доктора Фреда Палмера.

ЧИСТА СВІТЛА ШКІРА ВИГРАЄ ПОЦІЛУНКИ

Чоловіки милуються гарною, гладенькою шкірою. Використовуйте МАЗЬ «УСПІХ», щоб отримати світлішу, гарнішу шкіру менш ніж за 5 днів.

КРАСА ПОЧИНАЄТЬСЯ ЗІ СВІТЛОГО ОБЛИЧЧЯ

Тож пробудіть до життя всю вашу природну красу з особливим (освітлювальним) кремом для обличчя «Білизна».

ЗАНАДТО КУЧЕРЯВЕ ВОЛОССЯ?

Дозвольте сучасній науці покінчити з тугими, непокірними, жорсткими кучерями. Отримайте сяюче красою, пряме, шовковисте волосся з натуральним лосьйоном для волосся «Блек енд Вайт Плюко». Спробуйте «Релаксу» — й отримайте пряме волосся всього за 7 днів.

Скажіть «ПРОЩАВАЙ» КУЧЕРЯВОМУ ВОЛОССЮ

Якщо ваше волосся коротке й кучеряве, спробуйте «АНТИКУЧЕРІ» просто сьогодні. Тимчасово розгладжує волосся.

Вередлива Пташка перепробувала їх усі. Пробувала й інші, але марно — після місяця невтомних зусиль вона так і залишилась вугільно-чорною кучерявою помічницею перукарки з Вісл-Стоп, а Ле Рой досі жив у Новому Орлеані зі своєю подругою-окторонкою.

Тож вона віднесла свою маленьку донечку до Сипсі, повернулася додому й злягла в ліжко, помираючи від кохання.

Ніхто нічого не міг удіяти. Опал приходила до неї та благала повернутися до роботи в салоні краси, але Вередлива Пташка продовжувала лежати, день у день потягуючи джин «Індичка» і слухаючи одну й ту саму пісню. Сипсі казала, що краще б Ле Рой помер, ніж жив з іншою, бо два місяці безперестанного самотнього пияцтва не принесли Пташці жодного полегшення.

Щасливим чином слова Сипсі виявилися пророчими, бо містер Ле Рой Ґрумз пішов з цього світу, діставши в скроню іграшковим залізним самоскидом одного з окторончиних дитинчат.

Коли Вередлива Пташка дізналася трагічну новину, вона встала з ліжка, пішла до ванної кімнати і вмилася. Потім зробила собі на сніданок яєчню з беконом, кукурудзяну кашу з гострим соусом, печиво з маслом і сиропом «Іґл Бренд» і три горнятка гарячої кави. Вона прийняла ванну, вдяглася, трохи змастила волосся персиковою олією «Діксі», нахилилась до дзеркала, щоб нанести потрійний шар яскраво-помаранчевих рум’ян і того ж кольору помаду, а тоді вийшла з дому і вирушила гуляти Бірмінгемом.

За тиждень вона повернулася в супроводі ошелешеного юнака в картатому капелюсі з зеленим пером і коричневому габардиновому костюмі.

Меморіальна баптистська церква імені Мартина Лютера Кінґа

Південна 4-та авеню, 1049, Бірмінгем, Алабама

21 вересня 1986 р.

Евелін обіцяла місіс Тредґуд, що піде зі своїми тривогами до Господа й попросить у Нього допомогти пережити цей скрутний час. На жаль, де шукати Господа, жінка не знала. Вони з Едом не бували в церкві відтоді, як діти виросли. Але сьогодні Евелін відчайдушно потребувала допомоги, когось, на кого можна покластися, тож вдяглася й поїхала до Пресвітеріанської церкви на Гайленд-авеню, членами якої вони колись були.

Але, діставшись туди, з якоїсь неясної причини вона просто проїхала далі. Коли ж спохопилася, то побачила, що знаходиться в іншому кінці міста на парковці перед Меморіальною баптистською церквою імені Мартина Лютера Кінґа — найбільшою негритянською церквою в Бірмінгемі. Евелін не розуміла, що вона тут, у біса, робить. Може, це через те, що вона місяцями слухала про Сипсі та Онзелл. Вона не знала.

Усе своє життя вона вважала себе людиною ліберальних поглядів. Ніколи не вживала слова «нігер». Але з чорними спілкувалася не більше, ніж решта білих середнього класу до 60-х років — здебільшого обмежувалася знайомствами серед прислуги, своєї та подруг.

У дитинстві, коли тато відвозив покоївку додому — до південної частини міста, вона іноді їздила разом із ним. Дорога тривала лише десять хвилин, але для неї це було наче подорож до іншої країни: музика, одяг, будинки — усе було геть інакше.

На Великдень вони їздили туди, щоб помилуватися на новомодні великодні вбрання тутешніх мешканців: рожеві, пурпурові, жовті — і відповідного кольору капелюхи з перами.

Звичайно, тільки чорні жінки працювали в будинках. Щойно поблизу траплявся чорний чоловік, її мати впадала в істерику і кричала, щоб донька швидше бігла вдягнула халат («чорний чоловік поблизу!»). До сьогоднішнього дня Евелін почувалася незручно в присутності чорних чоловіків.

Крім того, ставлення її батьків до чорних було типовим для того часу. Здебільшого поблажливе, як до чарівних, кумедних великих дітлахів, про яких треба дбати. У кожного в запасі була смішна історія про те, що сказала чи зробила його служниця, і всі здивовано хитали головами, коли заходила мова про те, як багато дітей вони народжують. Багато хто віддавав їм свої старі речі й залишки продуктів, допомагав у скрутних ситуаціях. Та коли Евелін підросла, вона більше не їздила до південної частини та практично не згадувала про її мешканців — надто була зайнята власним життям.

Тож коли в 60-х роках почалися заворушення, вона, як і більшість білого населення в Бірмінгемі, була шокована тим, що відбувається. І всі дійшли згоди, що то «не наші негри» збунтувалися, а підбурили їх агітатори, прислані з Півночі.

Само собою вважалося, що «наші негри дуже задоволені своїм життям». Роками пізніше Евелін гадала, де був тоді її здоровий глузд і як вона не усвідомлювала того, що коїлося в її ж місті.

Після того як драматичні бірмінгемські події потрапили в пресу й на телебачення, люди були збентежені й засмучені. Ніхто вже не згадував про численні добрі справи, що траплялися між двома расами.

Але за двадцять п’ять років у Бірмінгемі вже був чорний мер, а 1975 року Бірмінгем, колись відомий як «місто ненависті й страху», був названий журналом «Лук» «містом усіх американців». Казали, що чимало спалених мостів було відновлено та що чорні, які колись помандрували на Північ, поверталися тепер додому. За їхніми плечима був довгий шлях.

Усе це Евелін знала, одначе, сидячи в автівці на паркувальному майданчику, дивувалася всім тим «кадилакам» і «мерседесам», що під’їжджали й паркувалися навколо неї. Вона чула, що в Бірмінгемі є чорні багатії, але ніколи не бачила їх на власні очі.

І коли вона дивилася, як збираються парафіяни, давній страх перед чорними чоловіками знов огорнув її.

Вона хутко озирнулась, аби переконатися, що всі двері її машини замкнені, і вже готувалася від’їхати, коли повз її машину, сміючись, пройшли батько й мати з двома дітьми. Це повернуло її до реальності, і вона заспокоїлася. За кілька хвилин, зібравши всю свою мужність, Евелін увійшла до церкви.

Але навіть після того, як служитель із гвоздичкою посміхнувся до неї, сказав «доброго ранку» та провів проходом, вона все ще тремтіла. Цілу дорогу до крісла її серце калатало, коліна підгиналися. Їй хотілося сісти в задніх рядах, але служитель провів її просто в середину.

Кілька разів Евелін обливалася потом, їй бракувало повітря. Їй здалося, що вона впіймала на собі кілька поглядів. Двійко дітей, озирнувшись, відверто розглядали її. Евелін посміхнулася їм, але ті не посміхались у відповідь. Вона вже вирішила піти, коли підійшли чоловік із жінкою і сіли на лаву поряд із нею. Тож вона опинилася затиснена посередині, як завжди. Уперше в житті її оточували самі лише чорні.

Й одразу ж вона відчула себе білою вороною, сніговиком, нерозфарбованою сторінкою в книзі-розмальовці, блідою квіткою в саду.

Молода дружина поряд із нею була приголомшлива — наче зі сторінок модних журналів. У своєму перлисто-сірому шовковому вбранні, у туфлях і з сумочкою з крокодилячої шкіри вона могла б бути манекенницею з показу високої моди в Нью-Йорку. Озирнувшись навколо, Евелін збагнула, що ніколи в житті не бачила стільки гарно вдягнених людей в одному місці. Їй досі було ніяково від вигляду чоловіків — та й їхні штани сиділи на них занадто тісно, щоб їй сподобатися, — тож вона зосередилась на жінках.

Утім, вона завжди ними захоплювалась — їхньою силою, здатністю до співчуття. Завжди дивувалась, із якою любов’ю вони піклуються про білих дітей, як дбайливо, турботливо доглядають літніх білих. Вона не вірила, що здатна на таке сама.

Евелін спостерігала, як вони вітаються між собою, як легко й невимушено спілкуються, як природно та граційно рухаються, навіть ті, що здаються огрядними. Жодну з них Евелін не бажала б розлютити, однак залюбки б подивилася, як хтось наважиться обізвати їх жирними коровами.

Евелін зрозуміла, що все життя дивилася на чорних, та ніколи по-справжньому їх не бачила. Ці жінки були миловидні: стрункі коричневі дівчата з вилицями, як у єгипетських цариць, і великі розкішні повногруді дами.

Уявити б тепер їхніх дідусів та бабусь, що прагнули бути схожими на білих. Мабуть, сміються зі своїх могил, дивлячись, як білі хлопчики-співаки зі шкіри лізуть, намагаючись копіювати чорношкірих музикантів, а білі дівчата носять африканську укладку «грядками». Світ розвернувся на 180 градусів…

Евелін поступово розслаблялася, почуваючись дедалі зручніше. Чомусь вона очікувала, що зсередини церква виглядатиме зовсім інакше. Та, озираючись навколо, Евелін переконалась, що ця не відрізняється від десятків «білих» церков у Бірмінгемі. А тоді раптом прозвучав органний акорд, і 250 хористів у яскраво-червоних і темно-бордових мантіях встали й заспівали з такою силою й гучністю, що її ледь не знесло з місця:

О, світлий час…

О, дивний час…

Гріхи Всевишній змив із нас…

Навчив молитов і пісень…

Життю радіти кожен день…

О, дивний час…

О, світлий час…

Господь Всевишній любить нас…

О, щастя світлий час…

Коли вони сіли на місця, преподобний Портор, кремезний чоловік, чий голос лунав по всій церкві, підвівся зі свого крісла й розпочав проповідь на тему «Радість любові до Господа». Він казав саме про неї. Евелін відчувала, як любов переповнює церкву. Читаючи проповідь, він закидав свою масивну голову, дзвінко говорив і сміявся від щастя. І парафіяни, і орган, що супроводжував проповідь, озивалися і сміялись так само.

Евелін помилялася: це не було схоже на церкви для білих — точно не на ті сухі беземоційні служби, до яких вона звикла.

Його палкий потяг до Господа був заразливий і поширювався кімнатою, наче пожежа. Він запевняв їх, усією силою й міццю свого авторитету, що його Бог — не мстивий Бог, але Бог доброти… любові… прощення… і радості. Він гордовито походжав залою, і пританцьовував, і розспівував свою промову — аж до гальорки. Піт виблискував на його чолі, яке він періодично обтирав білою хусточкою в правій руці.

У відповідь на його спів озивалася вся церква:

— НЕ ПРОМИНЕ РАДІСТЬ, ДОКИ ЛЮБИШ БЛИЖНЬОГО СВОГО…

— Це так, сер.

— ЛЮБІТЬ ВОРОГІВ СВОЇХ…

— Так, сер.

— ЗВІЛЬНІТЬ ДУШІ ВІД СТАРИХ ОБРАЗ…

— Так, сер, звільнимо.

— СКИНЬТЕ З СЕБЕ СТАРІ ЗАЗДРОЩІ…

— Так, сер, скинемо.

— БОГ УМІЄ ПРОБАЧАТИ…

— Так, Він уміє.

— ТО ЧОМУ НЕ МОЖЕТЕ ВИ?

— Ваша правда, сер.

— ЛЮДИНІ ВЛАСТИВО ПОМИЛЯТИСЯ… БОГУ — ПРОБАЧАТИ…

— Так, сер.

— НЕМАЄ ВОСКРЕСІННЯ ДЛЯ ТІЛ, ПОЇДЕНИХ ЛИЧИНКАМИ ГРІХА…

— Немає, сер.

— АЛЕ БОГ МОЖЕ ПІДНЕСТИ ТЕБЕ…

— Так, Він може.

— О! БОГ Є ДОБРИЙ…

— Так, сер.

— О! ЯКИЙ ДОБРИЙ НАШ ГОСПОДЬ…

— Ваша правда, сер.

— ЯКОГО ДРУГА МИ МАЄМО В ІСУСІ…

— Авжеж, сер.

— ТИ МОЖЕШ БУТИ ХРЕЩЕНИЙ, ОБРІЗАНИЙ, ЗЦІЛЕНИЙ, ЗВІЛЬНЕНИЙ ВІД ГРІХА, АЛЕ ЦЕ НІЧОГО НЕ ВАЖИТЬ, ЯКЩО ТИ НЕ ВІДРОДЖЕНИЙ У СЛАВІ…

— Ні, сер.

— ДЯКУЮ ТОБІ, ІСУСЕ! ДЯКУЮ ТОБІ, ІСУСЕ! ДОБРИЙ БОГ ВСЕМОГУТНІЙ! ЦЬОГО РАНКУ МИ СЛАВИМО ІМ’Я ТВОЄ І ДЯКУЄМО ТОБІ, ІСУСЕ! АЛІЛУЯ! АЛІЛУЯ, ІСУСЕ!

Коли він закінчив, уся церква вибухнула скриками «Амінь!» і «Алілуя!», а хор заспівав знову, допоки весь зал не затремтів…

— ЧИ БУЛИ ВИ ОМИТІ КРОВ’Ю… СВЯТОЮ КРОВ’Ю АГНЦЯ… О, СКАЖІТЬ МЕНІ, ДІТИ МИЛІ… ЧИ БУЛИ ВИ ОМИТІ КРОВ’Ю…

Евелін ніколи не була релігійною особою, але цього дня вона підвелася з місця, піднялася над своїм страхом, що приковував її до землі.

Вона відчула, як її серце розкривається і наповнюється чистим благоговінням перед дивом життя.

Вона підпливла до вівтаря, звідки біле зображення Ісуса, стражденного та змученого, в терновому вінку, позирало на неї з розп’яття, немовби кажучи: «Пробач їм, дитя моє, вони не знають, що коять…».

Місіс Тредґуд мала рацію. Вона прийшла зі своїми тривогами до Господа та знайшла розраду.

Евелін глибоко вдихнула, і важкий тягар обурення й ненависті зник, розчиняючись у повітрі й забираючи Тованду з собою. Вона була вільна! І тієї миті вона пробачила хлопця з супермаркету, маминого лікаря та дівчат на паркувальному майданчику… Вона простила. Вона була вільна. Вільна. Просто як усі ці люди, які зазнали страждань, та не дозволили ненависті й страху вбити в собі любов.

Цієї миті преподобний Портор закликав кожного з парафіян потиснути руки сусідам. Вродлива молода жінка, яка сиділа поряд, потиснула їй руку і сказала:

— Хай вас Бог благословить.

Евелін стиснула її руку і відповіла:

— Дякую. Дуже вам дякую.

Вийшовши з церкви, вона озирнулась і глянула на неї востаннє. Може, вона прийшла сюди сьогодні, сподіваючись зрозуміти, як це — бути чорною. Тепер вона збагнула, що цього неможливо дізнатись — так само, як цим милим людям довіку не зрозуміти, що означає бути білою.

Вона знала, що ніколи сюди не повернеться. Це місце належало їм. Але вперше в житті вона відчувала радість — справжню радість. Саме її вона бачила в очах місіс Тредґуд, тільки розпізнати тоді не могла. Вона знала, що може ніколи більше не відчути цієї радості. Але, раз відчувши, вже ніколи її не забуде. А як чудово було б розповісти всім у церкві, що означав для неї цей день!

І було б зовсім дивовижно, якби Евелін знала, що молода жінка, яка потиснула їй руку, була найстаршою донькою Джаспера Піві, провідника спального вагона, який теж здолав чимало випробувань у своєму житті.

«Новини Південної залізниці»

1 червня 1950 р.

Працівник місяця

«Його єдина мета — бачити людей щасливими і робити їхню подорож якомога приємнішою. Будь ласка, не прогледьте цього видатного трударя залізниці, коли обиратимете Працівника місяця».

Ось як пасажирка потяга «Срібний Півмісяць» Сесил Лейні характеризує провідника спального вагона Джаспера К. Піві.

Цей доброзичливий провідник отримував гарні рекомендації відтоді, як у 17 років почав працювати на залізниці носієм на вокзалі міста Бірмінгем, штат Алабама. Відтоді він був кухарем, транспортувальником вантажу, станційним носієм, офіціантом у вагоні-ресторані, провідником плацкартного пасажирського вагона і нарешті 1935 року був підвищений до провідника спального вагона. 1947 року він став президентом бірмінгемської гілки Товариства провідників спальних вагонів.

Далі міс Лейні оповідає, що «пасажир відчуває на собі люб’язність Джаспера з того моменту, як сідає у вагон. Джаспер не шкодує зусиль, аби переконатися, що багаж усіх пасажирів складений правильно, а протягом подорожі шукає будь-якої дрібної можливості зробити поїздку більш комфортабельною, з незмінною широкою посмішкою та радісним сміхом.

За кілька хвилин до прибуття на станцію він завжди оголошує: „Приблизно за п’ять хвилин наш потяг прибуде до… Якщо я можу допомогти вам із багажем, буду радий зробити це“.

Для нас, пасажирів, він надійний друг, уважний господар, пильний охоронець, який створює зручності й виконує забаганки. Він опікується дітьми та допомагає знервованим матерям. Він найбільш люб’язний, умілий і щедрий помічник, за що пасажири йому глибоко вдячні. Рідко коли трапляється зустріти таку людину в наші дні».

Джаспер — непосвячений пастор баптистської церкви на 16-й вулиці в Бірмінгемі і батько чотирьох дочок. Дві з них учителюють, одна вчиться на медсестру, а найменша планує поїхати до Нью-Йорка навчатися музики.

Вітаємо Джаспера К. Піві, нашого видатного Працівника місяця!

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

27 серпня 1955 р.

Сортувальна станція зачиняється

Звичайно, усім нам було сумно почути про закриття сортувальної станції. Тепер, коли ми втратили більшість наших потягів, схоже, починаємо втрачати і багатьох старих друзів, які переїздять до інших місць. Лишилося тільки сподіватись, що залізничний рух відновиться. Коли так мало потягів, це якось неправильно.

Ґрейді Кілґор, офіційний представник компанії «Ел енд Ен Рейлроуд» на пенсії каже, що країна не може існувати без залізниці й що потрібен лише час, аби уряд це зрозумів. Особисто я вважаю, що «Ел енд Ен» скоро прийде до тями й наші потяги повернуться на колії.

Спочатку «Джорджія Пасифік Сиборд», а тепер «Ел енд Ен». Лишилася тільки «Південна залізниця»… Таке враження, що їм просто набридли пасажири.

Також ходять чутки про можливе закриття кафе «Зупинка». Іджі каже, справи в неї йдуть дедалі гірше.

До речі…

Моя друга половинка стверджує, що його восьмиденне запалення легень розтяглося на всі десять… Чоловіки!

Дот Вімз

На околицях міста Роанок, Вірджинія

Спальний вагон № 16

23 грудня 1958 р.

Джаспер Піві просидів цілу ніч. Потяг тихо їхав, наче пливучи крізь засніжений краєвид, у срібно-білих пагорбах якого виблискував місяць.

За скрижанілим вікном стояв лютий мороз, а всередині було тепло й затишно. Ось у такі хвилини він почувався в цілковитому спокої та безпеці. Більше можна не посміхатися, як удень… просто сидіти в нічній тиші.

На кожній зупинці повз нього проносилися червоні й зелені залізничні вогні, а рано на світанку починали спалахувати один за одним вогні маленьких містечок.

Йому лишався один місяць до виходу на пенсію — гарну пенсію, призначену «Південною залізницею». Джаспер приїхав до Бірмінгема на рік пізніше за Артиса, і хоча вони були близнюками й обоє кваліфікувалися законом як негри, прожили вони два цілковито відмінних життя.

Джаспер любив брата, але майже ніколи з ним не бачився.

Артис швидко знайшов своє місце серед прудкої метушливої публіки на Північній 4-й авеню, де лунав пристрасний джаз і гральні кості стукали день і ніч. Тоді як Джаспер оселився в християнському пансіоні за чотири квартали звідти і першої ж неділі відвідав баптистську церкву на 16-й вулиці. Ось там його увагу і привернула міс Бланш Мейбері, яка сама в свою чергу захопилася хлопцем з кремовою шкірою та успадкованими від мами веснянками. Бланш була єдиною донькою Чарльза Мейбері — поважного громадянина, відомого викладача й директора негритянської середньої школи, тож через неї Джаспер автоматично був прийнятий до кола обраних — вищого й середнього класу чорного суспільства.

І якщо після їхнього одруження брак формальної освіти і досвіду в Джаспера дещо розчаровував батька Бланш, то його колір і манери вповні компенсували цей недолік.

Одружившись, Джаспер почав тяжко працювати, і, поки Артис марнував гроші на одяг та жінок, його брат просиджував у холодних, щурами засиджених спальнях, що їх компанія надавала провідникам на час перебування в інших містах. Він відкладав гроші, поки вони з Бланш не змогли піти до компанії музичних інструментів та придбати за готівку піаніно. Піаніно в домі — це було неабищо. Він жертвував 10 відсотків на церкву та відкрив накопичувальний рахунок на навчання дітей у коледжі в ощадному банку для чорних. Він ніколи не пив віскі, ніколи не позичив навіть десяти центів, не кажучи вже про те, щоб робити борги. Він одним із перших серед чорного населення Бірмінгема переїхав до білого кварталу Енон-Ридж, пізніше відомого як Динамітна гора. Після того як Ку-Клукс-Клан підірвав будинок Джаспера й кілька сусідніх будинків з червоними цегляними дахами, чимало мешканців поїхало, але він залишився. Роками він терпів вигуки на кшталт «Гей, самбо», «Гей, хлопче», «Гей, Джордже», чистив плювальниці, мив туалети, полірував черевики і тягав стільки багажу, що потім не міг заснути від болю в спині й плечах. Часто йому траплялося ридати від приниження, коли ставалася крадіжка й першими обшукували шафки провідників.

Він усе життя говорив «так, сер» і «так, мем», посміхався, приносив галасливим торговцям випивку посеред ночі; він терпів образи від пихатих білих жінок і чув, як діти обзивають його «нігером»; деякі білі машиністи поводилися з ним, як зі сміттям, а його чайові цупили інші провідники. Він прибирав за незнайомцями, яких знудило, і сотні разів проїздив крізь графство Кульман, де знак попереджав: «НІГЕРЕ… ДИВИСЯ, ЩОБ СОНЦЕ НЕ ВПАЛО ТОБІ НА ГОЛОВУ».

Він терпів усе це. Але…

Гроші за поховальний поліс на родину було сплачено, усіх чотирьох доньок він відправив до коледжу, і жодній з них уже не загрожувало жити на чайові. Ось та єдина думка, що підтримувала його протягом усіх цих довгих, нестерпно важких років.

І ще потяги. Якщо його брат Артис був закоханий у місто, то він — у потяги. Потяги, з їхніми вагонами, обшитими темними полірованими панелями червоного дерева і плюшем, з червоними вельветовими сидіннями. Потяги, зі справді поетичними назвами. «Захід сонця»… «Королівська пальма»… «Місто Новий Орлеан»… «Південний рисак»… «Світлячок»… «Блискавка»… «Пальметто»… «Чорний діамант»… «Південна красуня»… «Срібна зірка»…

А сьогодні він їхав на «Великій срібній кометі», стрімкій і обтічній, як срібляста труба… з Нового Орлеана до Нью-Йорка й назад. Це був один із останніх великих потягів, які ще ходили. Джаспер гірко оплакував кожен із них, коли один за одним їх знімали з рейок і залишали іржавіти в якомусь дворі, мов старих аристократів, що доживають останні роки, мов античні реліквії давноминулих часів. І сьогодні він почувався так, наче один із цих старих потягів, що зійшов з колії… наче його час давно минув… Почувався залишеним далеко позаду й нікому не потрібним.

Лише вчора він випадково чув, як його онук Мохаммед Абдул Піві каже матері, що не хоче з’являтися на людях із дідусем, бо соромиться того, як він кланяється й розшаркується перед білими, як поводиться у церкві, досі виводячи застарілі євангельські співи в дусі регтайму.

Джасперу було цілком зрозуміло, що його час минув, як минув час його старих друзів, що іржавіли у дворах. Хотів би він, щоб усе склалося інакше. Але він ішов єдиним шляхом, який знав. І пройшов його до кінця.

Готель «Сент-Клер» (надсучасний бірмінгемський готель)

Північна 2-га авеню, 411, Бірмінгем, Алабама

23 грудня 1965 р.

Смоукі був через вулицю від запрудженої залізничної станції «Ел енд Ен» у готельній кімнаті, котра, може, й була надсучасною тридцять п’ять років тому, а тепер містила лише ліжко, стілець і сорокаватну лампочку, що звисала зі стелі. У кімнаті була суцільна пітьма, якщо не враховувати блідо-жовтого світла, що лилося крізь скляну фрамугу над високими, вкритими товстим шаром емалі коричневими дверима.

Смоукі Відлюдько сидів на самоті, палив цигарку і крізь вікно визирав на холодну мокру вулицю, пригадуючи часи, коли бачив маленькі зірочки в сяйві місяця і відчував солодкість рік і солодкість віскі. Коли міг вдихнути свіжого повітря, і кашель не роздирав йому легені. Коли Іджі, і Рут, і Кукса все ще жили в кімнаті в задній частині кафе «Зупинка» і ще ходили потяги. Той час, особливий час, що так давно минув. А здавалося — наче мить спливла…

Ці спогади й досі з ним. І сьогодні він, як завжди, намагався оживити їх у пам’яті, безпорадно хапаючись за їхні уламки, мов за місячні промені. Час від часу йому вдавалося впіймати один і пірнути в нього з головою. Це було наче магія. У голові його невпинно лунала та сама стара пісня:

Димні кілечка —

Куди відлітають?

Димні кілечка,

Де з вітром блукають?

Сині кілечка, димна вервечка —

Знову про тебе мені нагадають…

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

22 вересня 1986 р.

Коли Евелін Кауч увійшла до зали, місіс Тредґуд спала і її справжній вік несподівано відчутно проступав на обличчі. Лише тепер Евелін усвідомила, якою старою є її подруга, і, зрозумівши це, злякалася. Вона обережно потермосила літню жінку.

— Місіс Тредґуд!

Місіс Тредґуд розплющила очі, пригладила волосся й одразу ж заговорила:

— Евелін! Давно ви тут?

— Ні, я щойно підійшла.

— От і добре. І не дозволяйте мені спати в день відвідувачів. Обіцяєте?

Евелін сіла і простягла подрузі паперову тарілку, на якій були сендвіч із барбекю, лимонне тістечко, виделка й серветка.

— Ох, Евелін! — місіс Тредґуд випросталася в кріслі. — Де ви це взяли? У нас у кафе?

— Ні. Я приготувала це спеціально для вас.

— Справді? Благослови Боже вас за добре серце.

Евелін вже помітила, що останні пару місяців її подруга схильна була плутатися в часі, минулому й теперішньому, і часом називала її «Клео». Іноді місіс Тредґуд сама ловила себе на цьому і сміялася, та останнім часом вона чимраз частіше не помічала цього за собою.

— Пробачте, що я тут так задрімала. Але не тільки я — усі ми тут зморені.

— Як, хіба ви не можете спати вночі?

— Люба, останніми тижнями тут ніхто очей склепити не може. Веста Едкок узяла звичку цілу ніч балакати по телефону. Вона телефонує всім, від президента до мера. Навіть англійській королеві дзвонила, щоб поскаржитись на якісь нещодавні події. Сичить, наче стара кішка, і до ранку людям не дає спокою.

— Господи, чому б їй просто не зачиняти за собою двері?

— Вона й зачиняє.

— Тоді чому з її кімнати не приберуть телефон?

— Люба, прибрали вже, тільки вона цього не знає і вперто продовжує дзвонити.

— Господи! Вона… божевільна?

— Ну, скажімо так, — лагідно промовила місіс Тредґуд. — Вона наче в цьому світі, а ніби й ні.

— Так. Гадаю, ви маєте рацію.

— Люба, я дуже хотіла б запити мій пиріг чимось прохолодним. Не принесете мені напою? Я б сама пішла, але я вже так погано бачу, що навряд чи в автоматі щілину знайду.

— Зараз, звичайно. Пробачте, що сама вам не запропонувала.

— Ось мої п’ять центів.

— О, місіс Тредґуд, припиніть ці дурниці. Дайте, я куплю вам випити. Заради Бога.

Але міс Тредґуд категорично відмовилася:

— Ні. Візьміть ці гроші, Евелін. Ви не повинні витрачати на мене власні кошти, — наполягала вона. — Я не стану пити, якщо ви не дасте мені сплатити за це.

Урешті-решт, Евелін узяла в неї п’ятака й купила їй напій за сімдесят п’ять центів, як робила завжди.

— Дякую вам, люба… Евелін, я колись казала вам, що ненавиджу брюссельську капусту?

— Ні. Чому ви її не любите?

— Не знаю. Просто не знаю. Але я люблю все інше в родині овочів. Але тільки не мороженими чи консервованими. Люблю свіжу солодку кукурудзу, лімські боби, стару добру спаржеву квасолю і смажені зелені помідори…

Евелін сказала:

— А ви знали, що помідор — це фрукт?

— Невже? — здивувалася місіс Тредґуд.

— Точно фрукт.

Місіс Тредґуд була остаточно спантеличена.

— Не може бути! Усі ці роки, все своє життя я вважала його овочем і подавала як овоч. А насправді помідор — фрукт?

— Так.

— Ви впевнені?

— Атож. Я пам’ятаю це з уроків домоведення.

— Ні, в мене це просто в голові не вкладається. Краще робитиму вигляд, що ніколи про таке не чула. Ну, а брюссельська капуста — овоч, хіба ні?

— Так-так.

— Гаразд. Тепер мені краще. До речі, а як щодо квасолі звичайної? Ви ж не запевнятимете мене, що вона теж фрукт?

— Ні, вона овоч.

— От і добре.

Стара жінка доїла своє тістечко, а потім щось згадала й посміхнулася.

— Знаєте, Евелін, минулої ночі мені наснився чарівний сон. Він здавався таким реальним. Я бачила маму й татка Тредґудів, як вони стоять на ґанку старого будинку і махають мені, щоб я підійшла… І дуже скоро до них долучаються Клео, і Альберт, і всі Тредґуди, і хором починають кликати мене. Я так нестерпно хотіла до них, але знала, що не можна. Я сказала їм, що не можу підійти, принаймні доти, доки місіс Отис не покращає. А мама своїм ніжним тихим голоском відповіла:

— Ну, ти все ж поквапся, Нінні, бо ми всі на тебе чекаємо.

Місіс Тредґуд розвернулася до Евелін.

— Іноді мені просто не терпиться потрапити на небеса. Ох, як не терпиться! Перше, що я там зроблю, це відшукаю Залізничного Білла — вони так і не з’ясували тоді, хто це. Звичайно ж, він був кольоровий. Та я впевнена: це не завадить йому бути з нами на небесах. Як гадаєте, Евелін, я зустріну його на небесах?

— Упевнена, що зустрінете.

— Що ж, якщо хто й заслуговує на рай, то це він. Я лише сподіваюся, що, побачивши, одразу впізнаю його.

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

3 лютого 1939 р.

Кафе було під зав’язку забите залізничними робітниками, у яких саме випала обідня перерва. Тож Ґрейді Кілґор зайшов прямо до кухні й дзвінким голосом гукнув:

— Чуєш, Сипсі, зроби мені тарілку зелених помідорів і трохи чаю з льодом, гаразд? Я поспішаю.

Сипсі простягнула Ґрейді тарілку, і він пішов з нею назад до кафе.

Зима 1939 року була п’ятою поспіль, коли Залізничний Білл здійснював набіги на потяги. Побачивши детектива, Чарлі Фаулер, інженер «Південної залізниці», сказав:

— Гей, Ґрейді, я чув, минулої ночі старий Білл узяв ще один потяг. Ви що там, йолопи залізничні, взагалі не збираєтесь його ловити?

Усі зареготали. Ґрейді підсів до прилавка і взявся за обід.

— Хлопці, можете сміятися скільки влізе, але це в біса не смішно. Це вже п’ятий потяг за останні два тижні, який пограбував той сучий син.

Джек Баттс хихикнув.

— Цей хлопець-нігер змусив тебе добряче побігати, еге ж?

Вілбур Вімз, що сидів поряд із ним, посміхнувся і став жувати зубочистку.

— Я чув, він розкидав цілий вагон консервованої їжі по дорозі звідси до Енністона й нігери підібрали все ще вдосвіта.

— Так, і це ще не все, — скреготнув зубами Ґрейді. — Цей чорний покидьок викинув звідти сімнадцять свинячих окостів, що належали уряду Сполучених Штатів. Просто з клятого потяга викинув, серед білого дня.

Сипсі пирхнула й поставила перед ним чай із льодом.

Ґрейді потягнувся по цукор.

— От що, Сипсі, це не смішно. До нас посилають урядового інспектора з Чикаґо, який тепер постійно висітиме в мене на хвості. І зараз я маю зустріти його в Бірмінгемі. Чорт, ми вже кинули на цю справу додаткових шестеро людей. Через цього сучого сина мене звільнять.

Джек сказав:

— Я чув, ніхто не може з’ясувати, як він сідає на потяги і звідки знає, котрі з них їжу везуть. І як примудряється дати драла, перш ніж ви, хлопці, його зловите.

— Так-так, Ґрейді, — підхопив Вілбур, — кажуть, ти анітрішечки не наблизився до того, щоб узяти цього типа.

— Та хай йому грець! Арт Бевінз майже схопив його пару днів тому біля Ґейт-Сіті. На якихось дві хвилини спізнився. Недовго йому залишилося бігати, ось згадаєте мої слова.

Поряд саме проходила Іджі.

— Гей, Ґрейді, чому б мені не відрядити Куксу на допомогу вам із хлопцями? Може, хоч він зуміє його впіймати.

Ґрейді тільки огризнувся:

— Іджі, замовкни. Краще принеси мені ще трохи цих бісових штукенцій, — і простягнув їй порожню тарілку.

Рут за прилавком відраховувала решту Вілбуру.

— Правду кажучи, Ґрейді, я не бачу, чим він може зашкодити. Ті бідолашні люди ледве животіють від голоду, і якби він не підкидав їм вугілля, більшість із них замерзла б на смерть.

— У чомусь я згоден з тобою, Рут. Ніхто б особливо не переймався через кілька банок бобів і жменю вугілля. Але зараз це вже ні в які ворота не лізе. Компанія мобілізувала додатково дванадцятеро людей, звідсіля до кордону штату, а я змушений працювати ще й у нічну зміну.

Смоукі Відлюдько, який пив каву на іншому кінці прилавка, пирхнув:

— Дванадцятеро чоловіків проти одного негритянського хлопчиська? Це наче стріляти в муху з гармати, хіба ні?

— Не засмучуйся, — Іджі поплескала Ґрейді по спині. — Сипсі каже, ви тому ніяк не впіймаєте цього хлопця, що він уміє, коли схоче, обертатись на зайця. Або на лисицю. Як гадаєш? Думаєш, це правда, Ґрейді?

Вілбур захотів дізнатися суму призначеної винагороди.

— На цей ранок було двісті п’ятдесят доларів, — відповів Ґрейді. — Доки все це завершиться, мабуть, до п’ятисот зросте.

Вілбур похитав головою.

— Трясця, це ж сила-силенна грошей! А який він зовні?

— Ну, за словами свідків, що бачили його, він звичайний собі негритянський хлопчисько у плетеній шапці.

— Дуже спритний негритянський хлопчисько, я б сказав, — додав Смоукі.

— Мабуть, що так. Але скажу вам одне: коли я вполюю того чорного сучого сина, він з дуже спритного перетвориться на дуже сумного. Чорт, я навіть не буваю вдома, тижнями не сплю у своєму ліжку.

— До біса, Ґрейді, — вштрикнув Вілбур. — От до цього тобі вже не звикати.

Усі засміялися.

А тоді Джек Баттс — теж член клубу «Маринований огірок» — докинув:

— Так, це, мабуть, зовсім кепсько… Я чув, що навіть Єва Бейтс скаржилася.

Кімната так і вибухнула реготом.

— Дідько, Джеку, як тобі не соромно, — встряв Чарлі. — Ти не смієш так ображати бідолашну Єву.

Ґрейді встав і похмурим поглядом обвів присутніх.

— Знаєте, хлопці, усі ви тут ні греця не тямите. Просто збіса нетямущі!

Він підійшов до вішака, зняв свого капелюха, а тоді озирнувся.

— Цей заклад треба було назвати «Кафе недоумків». Піду-но, підшукаю собі інше місце.

І всі, включно з самим Ґрейді, засміялися, бо знали, що ніякого «іншого місця» немає. Він вийшов за двері й попрямував до Бірмінгема.

Вулиця Вілліна-Лейн, 1520

Атланта, Джорджія

27 листопада 1986 р.

Кукса Тредґуд, який у свої п’ятдесят сім років ще не втратив привабливості, гостював у доньки Норми на вечері з нагоди Дня подяки. Він щойно закінчив дивитися футбольний матч Алабама — Теннессі й сидів за столом із Норминим чоловіком Меккі, їхньою донькою Ліндою та її худющим хлопцем в окулярах, який навчався на мануального терапевта. Усі пили каву і їли горіховий пиріг.

Кукса обернувся до хлопця.

— У мене був дядько Клео, мануальний терапевт. Звичайно, він ніколи на цьому й червінця не заробив — усіх у місті лікував задарма. Але то було під час Великої депресії і грошей усе одно ні в кого не було.

Моя мама й тітка Іджі керували кафе. Заклад, прямо кажучи, невеличкий — не більший за купу просмоленого хмизу, та й зиску з нього було небагато. Але скажу вам одну річ: ми ніколи не голодували й не дозволяли голодувати іншим. Завжди допомагали всім, хто приходив до нас і просив їжі, чорним чи білим — не було різниці. Я жодного разу не бачив, щоб тітка Іджі відмовила хоч одній живій душі, і кожен знав, що, як треба, вона готова й випивкою поділитися…

Вона носила пляшку в фартусі, і мама часто казала: «Іджі, ти прищеплюєш людям погані звички». Але тітка Іджі, яка сама любила випити, відповідала: «Рут, не хлібом єдиним люди живуть».

Щодня до нас зазирали десятеро чи п’ятнадцятеро безробітних. Але ці хлопці не боялися виконувати якусь роботу, щоб відпрацювати свій хліб. Тоді люди були не ті, що сьогодні. Вони чистили подвір’я, підмітали тротуар — тітка Іджі завжди доручала їм робити щось, щоб не образити. Іноді вона дозволяла їм приходити до задньої кімнати й сидіти зі мною, аби вони думали, що працюють. Здебільшого то були гарні хлопці, яким просто не пощастило. Найкращим другом тітки Іджі був старий блукач на ім’я Смоукі Відлюдько. Боже, цій людині можна було довірити життя. Він ніколи не брав чужого.

У цих безробітних є свій кодекс честі. Смоукі розповідав, як один із них упіймався на крадіжці столового срібла з будинку. Вони вбили його на місці, а срібло повернули власникам. У ті часи нам навіть не доводилося замикати двері. Оці нові, що блукають дорогами й цуплять усе, що погано лежить, зовсім інша порода. Самі ледарі й наркомани, які обкрадуть вас до нитки. Але в тітки Іджі жодної речі не зникло, — він засміявся. — Може, через той дробовик, що вона тримала біля ліжка. Міцною була, як віскі, чи не так, Пеґґі?

— Навіть іще міцніша, — озвалася з кухні Пеґґі.

— Звичайно, здебільшого то була лише бравада, але вона могла добряче дошкулити тим, хто їй не подобався. У неї була давня ворожнеча зі старим священиком баптистської церкви, де викладала мама в недільній школі. Іджі його доводила до шаленства. Він був непитущий, а однієї неділі проголосив гнівну проповідь на адресу її подруги Єви Бейтс, чим дуже розлютив Іджі. Цього вона йому ніколи не пробачила. Щоразу, як у місті з’являвся незнайомець і шукав, де можна купити віскі, вона виводила його надвір і показувала на будинок преподобного Скроґґінза зі словами: «Бачите оту зелену будівлю? Просто підіть туди та постукайте в двері. Хазяїн має найкраще пійло в штаті». Туди ж вона відправляла і хлопців, які шукали дещо інших розваг.

Пеґґі вийшла з кухні й сіла поряд із ними.

— Куксо, не кажи їм такого.

Він посміхнувся.

— Але ж вона це робила. Завжди вигадувала спосіб позбиткуватися з нього. Та, як я вже казав, вона лише хотіла, щоб люди вважали її негідницею. Усередині ж вона була м’якою, мов зефір. Як того разу, коли син священика Боббі Лі потрапив під арешт. Вона була першою, кому він зателефонував, шукаючи допомоги.

Він поїхав до Бірмінгема з двома чи трьома приятелями, напився як чіп і став гасати по кімнатах у самій спідній білизні, жбурляючи водяні кульки з вікна восьмого поверху; ось тільки Боббі Лі наповнював їх чорнилом, а не водою. Одна з тих кульок влучила прямісінько в голову дружини високоповажного члена міської ради, якраз коли ті заходили до готелю, прямуючи на якусь вечірку.

Тітці Іджі коштувало двохсот доларів визволити його з в’язниці та ще двохсот, аби вилучити ім’я Боббі з усіх реєстрів, щоб не було запису про затримання і його татко ні про що не довідався. Я їздив по нього разом з Іджі. Дорогою додому вона пригрозила хлопцеві: якщо прохопиться де-небудь, що це вона його звільнила, вона відстрелить йому… самі знаєте що. Їй нестерпно було від думки, що хтось знатиме про її добрі справи — особливо на користь сина священика.

І вся їхня компанія з клубу «Маринований огірок» поводилась так само — робили чимало добра, про яке ніхто так і не дізнався. А найцікавіше те, що старий добрий Боббі Лі зрештою став юристом і згодом обійняв посаду генерального прокурора при губернаторі Фольсомі.

Увійшла його донька Норма, аби прибрати решту посуду.

— Тату, розкажи їм про Залізничного Білла.

Лінда кинула на матір сердитий погляд.

Кукса сказав:

— Залізничний Білл? О Господи, ви ж не хочете насправді чути про Білла, чи не так?

Хлопець, який насправді хотів забрати Лінду й припаркуватися з нею десь у затишному місці, сказав:

— Та чого ж, сер, я б залюбки про це послухав.

Меккі посміхнувся своїй дружині. Цю історію вони чули сотні разів і знали, як Кукса обожнює її розповідати.

— Гаразд, це було під час Великої депресії. Якимось чином ця особа, прозвана Залізничним Біллом, пробиралася на потяги урядового забезпечення і викидала звідти товари, аби їх потім підібрали негри. І зістрибував з потяга раніше, ніж його встигали схопити. Це тривало роками, і дуже скоро кольорові про нього вже складали легенди. Присягалися, що хтось бачив, як він перетворився на лисицю і пробіг двадцять миль по паркану з колючим дротом. А ті, хто дійсно бачили його, казали, що він носить довге чорне пальто і чорну плетену шапку. Навіть пісню про нього склали… Сипсі каже, що вони щонеділі молилися в церкві за Залізничного Білла, аби Бог захистив його.

Залізниця призначила за нього величезну винагороду, але жодна жива душа у Вісл-Стоп не донесла б на нього, навіть якби знала, хто це. Кожен губився в здогадках і висував власні припущення.

Мені спало на думку, що Залізничний Білл — це Артис Піві, син нашої кухарки. Він мав якраз відповідний зріст і був швидкий, мов блискавка. Я ходив за ним назирці день і ніч, але ніяк не міг підловити. Мені тоді було дев’ять чи десять, і я б усе віддав, тільки б побачити його в дії. Аби вже знати напевне.

Якось уранці, перед самим світанком, мені припекло в туалет. Коли я, напівсонний, добрів до ванної, там були мама й тітка Іджі та шуміла вода. Мама здивовано глянула на мене і сказала: «Зачекай хвилинку, любий», — і зачинила двері.

Я став квапити її: «Швидше, мамо, я не можу чекати!» Ну, ви ж знаєте, як зазвичай діти поводяться. Я чув, як вони розмовляють між собою. Дуже скоро вони вийшли, тітка Іджі витирала руки й обличчя. Коли я забіг усередину, умивальник був повний вугільного пилу. А на підлозі за дверима валялася чорна плетена шапка.

Я раптом зрозумів, чому вона постійно перешіптувалася зі старим Ґрейді Кілґором, місцевим детективом. Він повідомляв їй графіки залізничного руху… Це моя тітка Іджі здійснювала набіги на потяги.

Лінда сказала:

— Дідусю, ти впевнений, що це правда?

— Звичайно ж, правда. Ваша тітка Іджі й не на таке божевілля була здатна.

Він спитав Меккі:

— Я розповідав тобі про їхню витівку, коли Вілбур і Дот Вімз одружилися та на медовий місяць оселилися у бірмінгемському готелі?

— Ні, здається, ні.

Пеґґі сказала:

— Куксо, не думай навіть розповідати цю історію при дітях.

— Та все гаразд, не переймайся. Хай там як, Вілбур був членом клубу «Маринований огірок», і одразу ж після весілля Іджі та вся їхня зграя сіли в машину і якнайшвидше помчали до Бірмінгема, а там підкупили готельного клерка, щоб він пустив їх до номера, приготованого для молодят. І там розклали на ліжку купу всіляких штукенцій… Один Бог знає, чого там тільки не було…

— Куксо… — погрозливим тоном промовила Пеґґі.

Він засміявся.

— Чорт, насправді я не знаю, що то було. Хай там як, вони сіли в машину і поїхали додому. А після повернення молодят стали розпитувати Вілбура, чи сподобалися йому весільні апартаменти в «Редмонді», і раптом дізналися, що переплутали готель і якась бідолашна пара, мабуть, пережила найбільший шок у своєму житті.

Пеґґі похитала головою.

— Можете таке уявити?

Норма зазирнула під сервірувальний столик.

— Татку, розкажи їм, як ловив сома в річці Ворріор-Ривер.

Обличчя Кукси посвітлішало.

— Гаразд. Ви не повірите, які великі бувають ті соми. Пам’ятаю, одного дня йшов дощ і сом тримався так міцно, що протягнув мене слизьким берегом аж до води. Довелося щосили опиратися, щоб не впасти в річку. Гримів грім, шугала блискавка, а я боровся за життя, та за чотири години я таки витяг із води того старого донного вусаня. І, скажу вам, він важив фунтів двадцять чи навіть більше, а довжину мав ось таку…

Кукса витягнув єдину руку.

Худий майбутній терапевт сидів з дурнуватим виразом на обличчі, всерйоз намагаючись збагнути, якої довжини була риба.

Лінда, розсерджена, вперла долоню в стегно.

— Ох, дідусю…

Норма лише хихикнула з кухні.

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

28 вересня 1986 р.

Сьогодні вони смакували картопляні чипси «Ґолден Флейкс» з кока-колою, а на десерт — ще одне замовлення від місіс Тредґуд — печиво з інжирним повидлом усередині. Місіс Тредґуд розповіла, що місіс Отис їсть по три таких щодня останні тридцять років, аби підтримувати себе у формі.

— Особисто я їм їх тому, що мені смак подобається. Але скажу вам, що насправді смачно. Коли я була вдома й мені не хотілося готувати, я йшла до бакалії Осі, брала пачку цих булочок-напівфабрикатів, заливала їх сиропом «Лоґ Кебін» і їла на вечерю. Вони не так багато коштують. Якось спробуйте.

— Ось я скажу вам, що насправді смачно, місіс Тредґуд. Булочки з медом.

— Булочки з медом?

— Так. Це як булочки з корицею, тільки з медом. Ви ж знаєте.

— О, я обожнюю булочки з корицею. Давайте якось поїмо їх, хочете?

— Гаразд.

— Знаєте, Евелін, я така рада, що ви більше не на дієті. Ця сира їжа вас уб’є. Я не хотіла вам казати раніше, але Веста Едкок ледь не загнала себе в домовину на одній із тих дієт для схуднення. Вона їла стільки сирої їжі, що її доправили до лікарні з гострими болями в животі. Знадобилося хірургічне втручання, аби з’ясувати, що в неї. Веста каже, що, коли лікар порпався в її нутрощах, він вийняв її печінку, аби роздивитися ближче, та й упустив на підлогу. Вона разів чотири чи п’ять підстрибнула, перш ніж він її впіймав. Відтоді місіс Едкок все скаржиться на болі в спині.

— Місіс Трудґуд, ви ж їй не вірите?

— Ну, так вона казала нещодавно за вечерею.

— Люба, вона все вигадує. Печінка невідривно з’єднана з тілом.

— Ну, може, вона переплутала, і то була нирка або ще щось. Але на вашому місці я б не їла більше сирої їжі.

— Добре, місіс Тредґуд, як скажете.

Евелін надкусила чипс.

— Місіс Тредґуд, я дещо хотіла у вас запитати. Хіба ви не казали одного разу, що дехто вважав, начебто Іджі вбила людину? Чи мені лише здалося?

— Ох, люба, чимало людей вірили, що вона це зробила. Особливо коли вона разом із Великим Джорджем постала перед судом у Джорджії за звинуваченням у вбивстві…

Евелін була шокована:

— Перед судом?

— Хіба я вам раніше про це не розповідала?

— Ніколи.

— Ну, це було жахливо! Я пам’ятаю той ранок. Я мила посуд, слухаючи «Ранковий клуб», коли до нашого будинку прийшов Ґрейді Кілґор і спитав Клео. У нього був такий вигляд, наче хтось помер. Він сказав: «Клео, мені було б легше відтяти собі праву руку, ніж робити те, що я маю зробити. Але я повинен заарештувати Іджі та Великого Джорджа, і я хочу, щоб ти пішов зі мною».

Знаєте, Іджі була одним із його найкращих друзів, і зробити це для нього було все одно що вмерти. Він зізнався Клео, що хотів навіть звільнитися зі служби, але думка, що хтось сторонній заарештує Іджі, була для нього ще більш нестерпна.

«Боже мій, Ґрейді, що вона зробила?» — стривожився Клео.

І Ґрейді відповів, що вона й Великий Джордж підозрюються у скоєнні вбивства Френка Беннетта у 1930-му. Ось, а я навіть не знала, чи був він мертвий, чи зниклий безвісти, чи ще щось.

Евелін спитала:

— Звідки вони взяли, що це справа рук Іджі й Великого Джорджа?

— Ну, здається, Іджі й Великий Джордж погрожували вбити його пару разів, і це було зафіксовано поліцією Джорджії, тож коли знайшли оту вантажівку, одразу прийшли по них…

— Яку вантажівку?

— Вантажівку Френка Беннетта. Шукали потопельника, а знайшли вантажівку на дні ріки, неподалік від дому Єви Бейтс. Так вони дізналися, що в 1930 році він бував поблизу Вісл-Стоп.

Ґрейді лютився від того, що «якийсь клятий недоумок» додумався зателефонувати до Джорджії й повідомити номер машини… На той час Рут уже вісім років як померла, Кукса встиг побратися з Пеґґі й переїхати з нею до Атланти, тож це мав бути 1955 чи 1956 рік.

Наступного дня Ґрейді відвіз Іджі й Великого Джорджа до Джорджії, і Сипсі поїхала з ними — відмовити її не змогли. Але більше нікому з родини Іджі їхати не дозволили, тож усі ми лишилися вдома й чекали.

Ґрейді намагався замовчати ситуацію. Якщо хтось у місті щось знав, то не розпатякував. Дот Вімз знала, але жодним словом не згадала про це в газеті.

Я пам’ятаю тиждень, коли відбувався судовий процес. Ми з Альбертом вирушили до Трутвілля, щоб підтримати Онзелл. Вона була дуже налякана, бо знала, що, якщо Великого Джорджа визнають винним у вбивстві білої людини, він закінчить на електричному стільці, як містер Пінто.

Цієї ж миті увійшли Джинін, доглядальниця, і сіла, щоб випалити цигарку і трохи розслабитися.

Місіс Тредґуд сказала:

— Джинін, це моя подруга Евелін, про яку я вам розповідала — з важкою менопаузою.

— Доброго дня!

— Вітаю!

А тоді місіс Тредґуд пустилася розповідати Джинін, яка, на її думку, красуня Евелін. Спитала, чи не вважає Джинін, що їй слід продавати косметику «Мері Кей»?

Евелін потайки сподівалася, що Джинін піде й місіс Тредґуд завершить свою історію, але доглядальниця ніяк не йшла. І коли по неї зазирнув Ед, Евелін була засмучена, бо тепер цілий тиждень мала чекати, щоб дізнатись, як відбувався судовий процес. Покидаючи кімнату, Евелін сказала:

— Не забудьте, де ви зупинилися.

Місіс Тредґуд глянула на неї нерозуміючим поглядом.

— Зупинилися? Це ви про «Мері Кей»?

— Ні. Про судовий процес.

— Ага, точно. Це, я вам скажу, було дещо…

Окружний суд

Вальдоста, Джорджія

24 липня 1955 р.

У залі було спекотно й задушливо. От-от мала початися гроза.

Іджі обернулася й обвела поглядом приміщення, відчуваючи, як піт котиться по спині. Її адвокат Ральф Рут, друг Ґрейді, послабив краватку і намагався перевести подих.

Тривав третій день судового процесу. Вже допитали всіх чоловіків, присутніх у вальдостській перукарні того дня, коли Іджі погрожувала вбити Френка Беннетта. Місце свідка зайняв Джейк Бокс.

Вона роззирнулася навколо, шукаючи Смоукі Відлюдька. Куди він, в біса, подівся? Ґрейді ж надсилав йому записку, що вона в біді й потребує його допомоги. Щось трапилося, інакше він був би тут. Іджі почала гадати, чи Смоукі, бува, не вмер.

Цієї миті Джейк Бокс показав на Великого Джорджа й заявив:

— Ось він. Це він ішов на Френка з ножем, і оця жінка була разом із ним.

По всьому залу окружного суду графства Лундес прокотився стривожений шепіт — чорний чоловік погрожував білому. Ґрейді Кілґор неспокійно засовався на місці. Сипсі, єдина чорна в залі, стояла на балконі й зі стогоном бурмотіла молитви за свого «маленького хлопчика», хоча йому на той час уже було майже шістдесят.

Навіть не потурбувавшись допитати Великого Джорджа, окружний прокурор одразу ж попрямував до Іджі, яка зайняла місце на трибуні.

— Ви були знайомі з Френком Беннеттом?

— Ні, сер.

— Ви впевнені?

— Так, сер.

— Тобто ви зараз стверджуєте, що ніколи не були знайомі з чоловіком, чия дружина Рут Беннетт була вашим діловим партнером протягом вісімнадцяти років?

— Саме так.

Він крутнувся на місці, сховавши великі пальці під жилетку, і став обличчям до присяжних.

— Хочете сказати, що ви ніколи не заходили до чоловічої перукарні в Вальдості в серпні 1930 року і не мали розмови на підвищених тонах, під час якої погрожували вбити Френка Беннетта — чоловіка, з яким ви не були знайомі?

— Гаразд, то була я. Я думала, ви хотіли знати, чи були ми знайомі. Відповідь «ні». Я погрожувала його вбити, але нас ніколи, так би мовити, належним чином не представили одне одному.

Кілька людей у залі, які терпіти не могли цього набундюченого прокурора, засміялися.

— Іншими словами, ви визнаєте, що погрожували життю Френка Беннетта.

— Так, сер.

— Чи правда, що у вересні 1929 року ви прибули до Джорджії з вашим кольоровим найманцем і поїхали звідти, забравши з собою дружину Френка Беннетта і його дитину?

— Лише дружину — дитина була пізніше.

— Наскільки пізніше?

— Як заведено, через дев’ять місяців.

Судовий зал знову вибухнув сміхом. Брат Френка Джеральд гнівно зиркав на неї з першого ряду.

— Це правда, що ви намовляли дружину Френка Беннетта проти його особи і змусили її повірити, що йому бракує моральних чеснот? Ви переконували її, що він негідний чоловік?

— Ні, сер, це вже було їй достеменно відомо.

Знову сміх.

Прокурор починав виходити з себе.

— Правда чи ні, що ви примусили її поїхати з вами до Алабами, погрожуючи їй ножем?

— Не було потреби. Коли ми приїхали, у неї вже й речі були спаковані.

Прокурор проігнорував останню репліку.

— Чи правда, що Френк Беннетт прибув до Вісл-Стоп, намагаючись повернути собі те, що належало йому за правом, — свою дружину та крихітного сина-немовля, і що ви з вашим кольоровим найманцем убили його, щоб запобігти поверненню дружини до її щасливої домівки, а дитини — до батька?

— Ні, сер.

Але кремезного чолов’ягу з випнутими грудьми вже несло на всю.

— Вам відомо, що ви розбили найсвятіший союз на цій землі — християнську родину з люблячими батьком, матір’ю та дитиною? Що ви спаплюжили святість і недоторканність шлюбу між чоловіком і жінкою, шлюбу, благословенного Господом у баптистській церкві «Вранішній Голуб», тут, у Вальдості, першого листопада 1924 року? Що ви примусили добру християнку порушити Божі закони та її шлюбні клятви?!

— Ні, сер.

— Припускаю, що ви спокусили бідолашну слабку жінку обіцянками грошей і алкоголем, що на якийсь момент вона втратила владу над собою, а коли її чоловік приїхав, аби забрати її та відвезти додому, хіба не ви з вашим кольоровим співучасником холоднокровно вбили його, щоб відвернути це?

Він розвернувся обличчям до неї й крикнув:

— ДЕ ВИ БУЛИ ВВЕЧЕРІ 13 ГРУДНЯ 1930 РОКУ?

Іджі спітніла по-справжньому.

— Сер, я була у своєї матері у Вісл-Стоп.

— Хто був із вами?

— Рут Джеймісон і Великий Джордж. Того вечора він пішов із нами.

— Чи може Рут Джеймісон підтвердити це?

— Ні, сер.

— Чому ні?

— Вона померла вісім років тому.

— А ваша мати?

— Вона теж померла.

Він нарешті почав заспокоюватися. Піднявшись навшпиньки, він простояв так секунду, а потім знову крутнувся обличчям до присяжних.

— Отже, міс Тредґуд, ви очікуєте, що дванадцять розумних людей повірять вам на слово, незважаючи на те, що двоє свідків є мертвими, а третій — ваш кольоровий найманець, який був із вами в день викрадення Рут Беннетт з її щасливої домівки і відомий як негідний, нікчемний, брехливий нігер?

Хоч як Іджі нервувалася, та не слід було прокуророві говорити таке про Великого Джорджа.

— Саме так, пихатий, дурнопикий, мавпозадий вилупку.

Зал спалахнув від обурення — дарма суддя стукав своїм молотком.

Великий Джордж застогнав. До початку суду він благав її не свідчити, але вона твердо вирішила надати йому алібі на той злощасний вечір. Іджі знала, що вона його єдина надія. Шанси білої жінки виправдатися перед судом були вищі, ніж у нього; особливо якщо його алібі залежало від слів іншого негра. Вона б не дозволила відправити Великого Джорджа за ґрати, навіть якби довелося ризикнути життям — і, схоже, саме це зараз і відбувалося.

Що далі просувався розгляд справи, то гіршими ставали справи самої Іджі. Тож коли останнього дня в судовій залі з’явився несподіваний свідок, вона зрозуміла, що все скінчено.

Він пройшовся через зал, як ніколи, сповнений побожності й благочестя… Її старий запеклий ворог, людина, з якої вона знущалася роками.

Ось і все, подумала вона.

— Назвіть ваше ім’я, будь ласка.

— Преподобний Герберт Скроґґінз.

— Рід занять?

— Пастор баптистської церкви міста Вісл-Стоп.

— Покладіть вашу праву руку на Біблію.

Преподобний Скроґґінз відповів, що дуже вдячний, але в нього є власна Біблія. Поклавши руку на принесену з собою книгу, він присягся казати правду, тільки правду й нічого, крім правди, і нехай Господь йому допоможе.

Іджі була збентежена. Вона розуміла, що привів його сюди її власний адвокат. Чому він спочатку не порадився з нею? Вона б попередила, що цей чоловік нічого гарного про неї не скаже.

Але було запізно — він уже був на трибуні свідка.

— Преподобний Скроґґінзе, чи не могли б ви пояснити суду, навіщо ви зателефонували мені здалека і що повідомили вчора ввечері?

Преподобний кахикнув, прочищаючи горлянку.

— Так. Я зателефонував вам, щоб повідомити, що маю інформацію стосовно місцезнаходження Іджі Тредґуд і Джорджа Пульмана Піві ввечері 13 грудня 1930 року.

— Чи була вона зі своїм кольоровим робітником тієї ночі в будинку її матері, як було викладено тут, на суді?

— Ні, не була.

«От чорт», — подумала Іджі.

Адвокат наполягав:

— Ви стверджуєте, преподобний Скроґґінзе, що вона збрехала стосовно свого місцезнаходження того вечора?

Преподобний закусив губу.

— Ну, сер, як християнин я не можу сказати напевне, чи збрехала вона. Гадаю, вийшла звичайна плутанини з датами.

Він розгорнув Біблію, яку тримав у руках, розкрив її ближче до кінця і став проглядати окрему сторінку.

— Я маю багаторічну звичку занотовувати у своїй Біблії всі дати, на які припадають наші церковні заходи. І ось одного вечора, проглядаючи ці записи, я побачив, що вечір 13 грудня збігається з початком виїзного молитовного зібрання, яке щороку проходить на наших баптистських землях. І сестра Тредґуд була там, разом зі своїм найманим працівником, Джорджем. Він займався провіантом — як робить завжди, уже двадцять років.

Окружний прокурор підстрибнув:

— Протестую! Це нічого не означає. Убивство могло бути скоєне в будь-який час протягом наступних двох днів.

Преподобний Скроґґінз люто зиркнув на нього й обернувся до судді.

— Справа ось у чому, ваша честь: наші виїзні молитовні зібрання завжди тривають три дні та три ночі.

— І ви впевнені, що міс Тредґуд була там? — не вгавав адвокат.

Преподобний Скроґґінз був помітно ображений тим, що хтось піддає сумніву його слова.

— Звичайно ж, була.

Він звернувся до присяжних.

— Сестра Тредґуд сумлінно бере участь у всіх наших церковних заходах і є солісткою церковного хору.

Вперше за все життя Іджі розгубилася, заклякла, втратила дар мови. Усі ці роки члени клубу «Маринований огірок» вигадували й розповідали відверті небилиці, вважаючи себе неперевершеними брехунами — і за якихось п’ять хвилин преподобний Скроґґінз поклав їх усіх на лопатки. Він був таким переконливим, що вона сама ледь не повірила йому.

— Скажу вам чесно, ми в нашій церкві настільки шануємо сестру Тредґуд, що наші парафіяни всі, як один, сіли на автобус і приїхали сюди свідчити на її користь.

На цих його словах двері судової зали відчинилися і до неї увійшла найдивніша компанія з усіх, які будь-коли збирав разом Господь: тут були Смоукі Відлюдько, Джиммі Довбень Гаррис, Сплінтер Беллі Ел, Дойда Секкетт, Інкі Пардю, Бо Довгоносик Джек, Ельмо Вільямз, Бородавочник Віллі та інші… І всі зі свіжими зачісками з салону Опал та в позиченому вбранні. То була лише невеличка частина тих, кого роками годували Іджі й Рут і кого Смоукі зміг згуртувати вчасно.

Одне за одним вони ставали на трибуну й давали переконливі свідчення, у найменших подробицях пригадуючи молитовне зібрання на березі річки в грудні 1930 року. Останньою за чергою, але не за значенням увійшла сестра Єва Бейтс у прикрашеному квітами капелюшку та з сумочкою в руках. Вона посіла місце свідка і ледь не до сліз зворушила присяжних спогадами про те, якою прихильною була до неї сестра Тредґуд першої ночі зібрання, як зізналася, що тієї ночі Господь торкнувся її серця через натхненну проповідь преподобного Скроґґінза, спрямовану проти руйнівної дії віскі та тілесних зваб.

Приземкуватий щуплавий суддя з шиєю завтовшки як рука навіть не потурбувався спитати присяжних про їхній вирок. Він стукнув молотком і сказав окружному прокурору:

— Схоже, Персі, що ви взагалі не розслідували цю справу. По-перше, тіла не знайдено. По-друге, у нас є дані під присягою свідчення, яких не можна спростувати. Наразі все, що ми маємо, це цілковита відсутність доказів — суцільне ніщо. Я вважаю, що цей Френк Беннетт нажлуктився й сам загнав машину в річку, де його давно зжерли риби. А це вже кваліфікується як смерть унаслідок нещасного випадку. Ось із чим ми маємо справу.

Він знову стукнув молотком, проголосивши:

— Справу закрито.

Сипсі на балконі пустилася в танок. Ґрейді глибоко, полегшено зітхнув.

Суддя, високоповажний Кертис Смут, збіса добре знав, що не було ніяких триденних виїзних молитовних зібрань посеред грудня. Також зі свого місця він чудово бачив, що книга в обкладинці Біблії в руках у священика — зовсім не Біблія. Та й нечасто випадало йому бачити таке збіговисько виряджених пройдисвітів і волоцюг. Проте річ у тім, що кілька тижнів тому в судді померла донька. Померла завчасно після нелюдського життя на околиці міста, і все це з вини Френка Беннетта. Тож насправді судді було начхати, хто вбив того сучого сина.

Коли вже все було позаду, преподобний Скроґґінз підійшов до Іджі та потиснув їй руку.

— Побачимось у церкві в неділю, сестро Тредґуд, — він підморгнув їй і пішов.

Його син Боббі почув про суд і зателефонував батькові, щоб розповісти, як одного разу Іджі врятувала його від в’язниці. Тож Скроґґінз, якому вона дошкуляла все життя, переступив через себе, аби врятувати її.

Певний час в Іджі голова йшла обертом від усіх тих подій. Нарешті, дорогою додому вона спромоглася вимовити:

— Знаєте, я тут поміркувала — не знаю, що гірше: сісти за ґрати чи бути тепер із ним люб’язною решту мого життя?

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

9 жовтня 1986 р.

Сьогодні Евелін дуже квапилася до будинку престарілих. Цілу дорогу вона підганяла Еда, аби той їхав швидше. Як завжди, вона затрималась у кімнаті Великої Матусі та запропонувала їй булочку з медом — і, як завжди, Велика Матуся відмовилася, заявивши:

— Якщо я це з’їм, мені буде зле, як собаці. Як ти можеш їсти цю липку нудотну гидь, у мене просто в голові не вкладається.

Евелін вибачилася і поспішила коридором до залу відвідувачів.

Місіс Тредґуд, сьогодні вдягнена у яскраво-зелену квітчасту сукню, радісно привітала Евелін:

— З Новим роком!

Евелін сіла, спантеличена.

— Люба, до нього ще цілих три місяці. У нас ще навіть Різдва не було.

Місіс Тредґуд засміялася.

— Знаю, я лише хотіла трошки його наблизити. Трохи розважитися. Усі ці старі навколо такі похмурі, нічого не роблять, тільки хандрять. Жахливе видовище.

Евелін простягнула місіс Тредґуд її смаколики.

— Евелін, невже це ті булочки з медом?

— Води самісінькі. Пам’ятаєте, я вам про них розповідала?

— Ну, хіба ж вони не смачно виглядають? — Вона взяла одну. — Це ж треба, вони зовсім як пончики з кремом «Диксі». Дякую, люба… Ви коли-небудь куштували пончики з кремом «Диксі»? Легенькі, мов пір’їнка. Я часто казала Клео: «Клео, якщо ти колись потрапиш у країну пончиків із кремом „Диксі“, принеси нам з Альбертом дюжину таких — шість глазурованих і шість із джемом». Я ще плетені люблю — знаєте, як французька коса. Забула, як вони називаються…

Евелін більше не могла чекати.

— Місіс Тредґуд, розкажіть мені, що відбувалося на суді.

— Ви маєте на увазі суд над Іджі та Великим Джорджем?

— Саме так.

— Ну, гаразд. То було дещо. Ми всі були налякані до смерті. Уже гадали, що вони ніколи не повернуться додому, але нарешті було отримано виправдувальний вердикт. Клео казав, вони надали беззаперечні докази щодо того, де перебували на час убивства, і просто не мали можливості скоїти його. Зі слів Клео, єдиною причиною, чому Іджі так трималася на суді, було її бажання захистити іншого.

На хвилину Евелін замислилася.

— Хто ще міг бажати його смерті?

— Ох, люба, справа не в тому, хто цього бажав, але хто міг це скоїти. Ось у чому питання. Дехто вважає, що це міг бути Смоукі Відлюдько. Дехто каже, це могла бути Єва і її приятелі з ріки — бачить Бог, то була досить жорстока компанія, та й хлопці з клубу «Маринований огірок» завжди стояли горою один за одного. Важко сказати. Ну і, звісно… — місіс Тредґуд зробила паузу, — сама Рут.

Евелін здивувалася:

— Рут? Але де була Рут у ніч убивства? Хтось же точно мав знати.

Місіс Тредґуд похитала головою.

— Ото ж бо й воно, люба. Ніхто достеменно не знає. Іджі каже, що вони з Рут були у великому будинку, відвідували матінку Тредґуд, яка хворіла. І я їй вірю. А дехто не дуже. Знаю лише, що Іджі швидше ладна була померти, ніж дозволити, щоб ім’я Рут було пов’язане з убивством.

— Вони з’ясували, хто це зробив?

— Ні, ніколи.

— Ну, а якщо Іджі з Великим Джорджем його не вбивали, то хто, на вашу думку, це зробив?

— Ну, це ж питання на шістдесят чотири тисячі доларів, хіба ні?

— І вам не хотілося дізнатися?

— Ну, звісно ж хотілося. Кому б не хотілося? Це одна з найтаємничіших загадок всесвіту. Але, люба, ніхто ніколи не знатиме, хто вбивця, окрім самого вбивці та Френка Беннетта. А ви ж знаєте, як то кажуть, мертві не патякають.

Центральна міська місія порятунку Джиммі Гетчера

Південна 23-тя авеню. Бірмінгем, Алабама

23 січня 1969 р.

Смоукі Відлюдько сидів у місії на своєму залізному ліжку, чхаючи від першої випаленої за день цигарки. Після того як кафе «Зупинка» зачинилося, Смоукі ще деякий час мандрував країною. Потім отримав роботу кухаря швидких страв у трамваї-ресторані № 1 у Бірмінгемі, але пияцтво остаточно здолало Смоукі, тож його було звільнено. За два тижні його, замерзлого під віадуком на 16-й вулиці, знайшов брат Джиммі й привів до місії. Смоукі був уже застарим для нових мандрів, здоров’я його було підірване, майже всі зуби він втратив. Але брат Джиммі з дружиною відмили його й нагодували, і тепер, так чи інакше, центральна міська місія була йому домівкою — першою домівкою за останні п’ятнадцять років.

Брат Джиммі був доброю людиною. Колись він сам страшенно пиячив, та потім, за його ж словами, подолав довгий шлях «від Джека Деніелза до Ісуса» і вирішив присвятити життя допомозі іншим нужденним.

Він приставив Смоукі до кухонних робіт. Їжа здебільшого складалася із залишків пожертвуваних морожених продуктів — рибних паличок і пюре швидкого приготування. Але жодних нарікань не було.

Коли Смоукі не працював на кухні й не був п’яний, він проводив день нагорі, п’ючи каву та граючи в карти з іншими мешканцями. Він стільки всього надивився в цій місії… Бачив чоловіка з лише одним великим пальцем, який зустрів тут свого сина — вперше від дня його народження. Батько й син, яким однаково не пощастило в житті, опинилися в той самий час у тому самому місці. Смоукі бачив людей — колись заможних лікарів та адвокатів, а один у минулому навіть був сенатором штату Мериленд.

Смоукі питав у Джиммі, що змушує людей цього рангу падати так низько.

— Як на мене, головна причина в тому, що кожен із них був так чи інакше розчарований, — відповів Джиммі. — Зазвичай через жінку. Кожен або втратив свою жінку, або ніколи не мав такої, як хотів… Тож вони просто губляться й пускаються берега. Звичайно ж, старий добрий віскі теж відіграє певну роль. Але, спостерігаючи стільки років за цими людьми, що приходять і знову йдуть, я впевнений: розчарування — причина номер один у списку.

Півроку тому Джиммі помер, почалися роботи з перебудови центральної частини Бірмінгема, і місію порятунку мали от-от згорнути. Тож Смоукі знову збирався в мандри. Куди саме, він і досі не знав…

Він зійшов сходами і визирнув надвір. Стояв холодний день, і небо було чисте й блакитне, тож він вирішив прогулятися.

Він пройшов повз забігайлівку «Хот-доги Ґаса» і вниз 16-ю вулицею, повз старий вокзал і під Райдужний Віадук, униз залізничними коліями, поки не збагнув, що ноги самі несуть його до Вісл-Стоп.

Усе життя він був не більш як жалюгідний волоцюга, безробітний, лицар доріг, перекотиполе. Вільний дух, який бачив зорепади крізь віконця товарних потягів, що пронизали ніч. Його уявлення про стан справ у країні визначалися довжиною недопалків, які він підбирав на тротуарах. Він вдихав свіже повітря від Алабами до Орегону. Він бачив усе, робив усе і не належав нікому. Ще один жалюгідний лобур, іще один пияк. Але він, Смоукі Джим Філліпс, довіку нужденний, кохав лише одну жінку й беріг їй вірність усе життя.

Щоправда, він спав із цілою купою жалюгідних жінок у брудних готелях, у лісах, на сортувальних станціях, але він ніколи б не зміг покохати жодну з них. У його житті існувала лише одна жінка.

Він кохав її з першої миті, коли побачив її в кафе у серпанковій сукні в горошок, кохав завжди.

Він кохав її, коли почувався зле й блював у алеї за баром або лежав напівмертвий у якійсь нічліжці в оточенні нещасних, укритих відкритими ранами, з тяжкими похмільними галюцинаціями, які верещали, зганяючи з себе уявних комах чи щурів. Він кохав її тими ночами, коли його заставав густий холодний зимовий дощ у самому лише капелюсі та шкіряних черевиках, промоклих і важких, як залізо. І в ті дні, коли опинився у ветеранській лікарні та втратив легеню, і тоді, коли собака розірвав йому півноги, і коли він сидів на святвечір в «Армії спасіння» у Сан-Франциско, де незнайомці плескали його по спині, частуючи гарячою вечерею з підгорілої індички й цигарками.

Він кохав її щоночі, лежачи в ліжку в місії на тонкому порепаному матраці, успадкованому від якоїсь зачиненої лікарні, і дивився, як загоряється й гасне зелений неоновий напис «ІСУС РЯТУЄ», і слухав галас п’яних сусідів унизу, звук биття пляшок і крикливе благання пустити погрітися. Протягом усіх тих скрутних часів варто йому було лише заплющити очі — і він знову опинявся в кафе й бачив, як вона стоїть там, посміхаючись.

Спогади про неї виринали один за одним… Рут сміється до Іджі… Рут за прилавком, пригортає до себе Куксу… Рут непокоїться тим, що він поранив себе.

«Смоукі, може, дати тобі ще одну ковдру на ніч? Кажуть, буде морозно. Смоукі, я не хочу, щоб ти знову тікав, ми так хвилюємося, коли ти пропадаєш…»

Він ніколи не торкався її, хіба що іноді потискав їй руку. Ніколи не обіймав і не цілував, але був вірним їй одній. За неї він був ладен убити. Вона належала до жінок, за яких убивають. Від самої думки, що хтось або щось може завдати їй болю, йому ставало зле.

За все життя він украв лише одну річ — фотографію Рут, зроблену в день відкриття кафе. На фотографії вона стояла на передньому плані, тримаючи дитину й вільною рукою затуляючи очі від сонця. Цей знімок подолав довгий шлях — у конверті, зсередини пришпилений до сорочки, аби вже не загубитися.

І навіть після смерті вона продовжувала жити в його серці. Для нього вона ніколи не могла померти. Навіть смішно — стільки років це тривало, а вона не знала. Знала Іджі, але жодного разу не прохопилася. Вона була не з тих, хто змушував соромитися кохання, але вона знала.

А коли Рут захворіла, як відчайдушно Іджі намагалася його знайти. Але його знову носило десь залізничними шляхами. Коли він повернувся додому, Іджі відвела його на місце поховання. Кожен із них добре розумів почуття іншого. З цієї миті вони двоє наче оплакували її разом, але ніколи не говорили про це. Ті, хто страждають найбільше, завжди говорять найменше.

РУТ ДЖЕЙМІСОН

1989–1946

ГОСПОДЬ РОЗСУДИВ ЗА КРАЩЕ ПОКЛИКАТИ ЇЇ У СВІЙ ДІМ

«Бірмінгем ньюз»

Четвер, 26 січня 1969 р.

Сторінка 38

Чоловік замерз на смерть

Тіло білого чоловіка, приблизно 75 років, знайдено в середу вранці біля залізничних колій, за милю на південь від міста Вісл-Стоп. Особу чоловіка поки що не встановлено. Вочевидь, загиблий, вдягнений лише в комбінезон і тонку куртку, помер уночі від переохолодження. На тілі не знайдено жодних документів, що дозволили б установити особу загиблого, окрім фотографії жінки. За попередніми даними, померлий був безхатченком.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

9 грудня 1956 р.

Поштове відділення зачиняється

Після того як кафе «Зупинка» і салон краси зачинилися, я мала здогадатися, що буду наступною. Повідомлення про закриття отримала поштою. Наша контора зачиняється, і вся подальша кореспонденція надходитиме до відділення у Ґейт-Сіті. Що й казати, сумні часи для мене настали. Але я продовжую вести газету, тож телефонуйте, приносьте новини мені додому або переказуйте моїй другій половинці, якщо зустрінете його в місті.

Відтоді, як Ессі Рю отримала посаду органістки на роликовому катку «Дримленд» у північному Бірмінгемі, вони з її чоловіком Біллі заговорили про переїзд. Спродіваюся, що до цього не дійде. Після того як поїхали Опал із Джуліаном, ми з Нінні Тредґуд і Бідді Луїз Отис — останні, хто лишається від нашої старої гвардії.

Цього тижня я з сумом сповіщаю, що хтось удерся до будинку Вести Едкок і викрав усіх порцелянових пташок із серванта й дрібні гроші з шухляди.

І це ще не все. На Різдво я приїхала на цвинтар, щоб покласти квіти на могилу матері, і хтось поцупив мою сумочку просто з машини. Часи змінилися. Не розумію, ким треба бути, щоб таке скоїти.

До речі, хіба існує щось сумніше за іграшки на могилі?

Дот Вімз

Будинок престарілих «Трояндова тераса»

Стара траса Монтґомері. Бірмінгем, Алабама

12 жовтня 1986 р.

Евелін прокинулася рано-вранці, пішла до кухні й почала готувати їжу для місіс Тредґуд. Перед самим виїздом до будинку престарілих вона підігріла тарілку, загорнула її в алюмінієву фольгу і поклала до термосумки, аби страва залишалася смачною й гарячою. І знов примусила Еда гнати машину містом на максимально дозволеній швидкості.

Стара жінка чекала. Евелін попросила її заплющити очі, поки розгортала тарілку та знімала кришечку з чашки охолодженого м’ятного чаю.

— Гаразд. Можете дивитися.

Побачивши, що в неї на тарілці, місіс Тредґуд заплескала в долоні, радіючи, як дитина на Різдво. Перед нею була тарілка з бездоганно обсмаженими зеленими помідорами і вершково-білою кукурудзою, шістьма скибочками бекону, грудкою дрібної лімської квасолі на краю і чотирма великими шматками світлого й пишного печива з маслянки.

Евелін ледве не розридалася, побачивши, яка щаслива її подруга. Вона порадила місіс Тредґуд їсти, поки не охолонуло, потім вибачилася і вийшла в коридор шукати Джинін. Їй Евелін дала сотню доларів у конверті та ще двадцять п’ять доларів для неї особисто та попросила доглянути, щоб за її відсутності місіс Тредґуд мала все, чого забажає — і їжу, і щось узагалі.

Джинін сказала:

— Не треба мені грошей, благаю вас, вона й так моя улюблениця. Не хвилюйтеся, місіс Кауч, я подбаю про неї, поки вас не буде.

Коли Евелін повернулася, тарілка її подруги була вже порожня.

— Ох, Евелін, не знаю, чим я заслужила, що ви мене так балуєте. Це була найсмачніша їжа, що я їла відтоді, як зачинилося кафе.

— Ви заслуговуєте на те, щоб вас трохи побалувати.

— Ото вже не знала. І чому ви така добра до мене? Але я вам вдячна, ви ж знаєте. Щовечора дякую Господові й прошу берегти вас.

— Я знаю.

Евелін сіла поряд з нею, взяла її за руку і нарешті розповіла, що їде з міста на деякий час, але обов’язково повернеться і привезе для неї сюрприз.

— О, я люблю сюрпризи! А він більший за хлібницю?

— Не можу сказати. Тоді це вже не буде сюрпризом, еге ж?

— Мабуть, ні… Ну, тоді покваптеся і повертайтесь якнайшвидше, бо ви ж знаєте, як мене розпиратиме від цікавості. Це мушля? Ви їдете до Флориди? Опал і Джуліан присилали мені мушлю з Флориди.

Евелін похитала головою.

— Ні, це не мушля. Благаю, не розпитуйте мене. Вам треба трохи почекати.

Вона дала жінці клаптик паперу і сказала:

— Це телефон і адреса, за якою я перебуватиму, а ви, якщо я буду вам потрібна, дайте мені знати, гаразд?

Місіс Тредґуд пообіцяла, що так і зробить, і не відпускала її руку, доки тій не настав час іти. Потім стара жінка провела її до дверей, за якими чекав Ед.

Він спитав:

— Як ви сьогодні, місіс Тредґуд?

— Просто чудово, любий! Наїлася смажених зелених помідорів і лімської квасолі, які наша дівчинка мені принесла.

Евелін обіймала її на прощання, коли раптом грудаста жінка у нічній сорочці та лисячих хутрах підійшла до них і гучним голосом заявила:

— Ворушіться, людці. Ми з моїм чоловіком придбали це помешкання, і ви всі маєте до шостої забратися звідси!

І вона рушила далі коридором, лякаючи всіх зустрічних дам «Трояндової тераси».

Евелін глянула на місіс Тредґуд.

— Веста Едкок?

Місіс Тредґуд кивнула.

— Авжеж, це вона. А я вам що казала? Ця бідолашна останню клепку втратила.

Евелін розсміялася й помахала їй на прощання. Її подруга махнула у відповідь і гукнула:

— Хутчіш повертайтеся! Ага, послухайте… Надішліть якось старій леді листівку, гаразд?

«Юнайтед Ейрлайнз»

Рейс 763. Бірмінгем — Лос-Анджелес

14 жовтня 1986 р.

Сім років тому Евелін робила закупи у торговельному центрі й пройшла повз магазин телевізійної і радіотехніки «Ґолдборо», коли побачила в одному з телевізорів за вікном гладку жінку, яка здалася їй віддалено знайомою. Вона спробувала пригадати, хто ця особа і в якому шоу вона її бачила. Здавалося, що жінка з екрана дивиться прямо на неї. І тієї ж миті її осяяло: «Господи, це ж я!» Вона дивилася на власне відображення в моніторі. Це було жахливо.

Тоді вона вперше усвідомила, як сильно її рознесло. Роками вона набирала вагу, і тепер — ось, будь ласка, виглядала точнісінько, як її мати.

Після цього вона перепробувала всі відомі дієти, але так і не змогла призвичаїтися до жодної з них. Вона навіть не змогла витримати дієту під назвою «Останній шанс». Двічі.

Одного разу Евелін почала була ходити до оздоровчої групи, але влізти в те жахливе трико коштувало їй таких зусиль, що вона просто пішла додому й лягла спати.

Зі статті, побаченої в журналі «Космополітен», вона дізналася, що тепер лікарі вміють відсмоктувати жир просто з тіла. Вона б теж на таке зважилась, якби не її страх перед лікарями та лікарнями.

Тож Евелін просто купувала собі одяг у магазині для гладких і завжди була задоволена, якщо зустрічала там жінок, товстіших за неї. Аби відсвяткувати це, вона зазвичай ішла пригощатися до «Будинку млинців» за два квартали.

Їжа стала єдиною подією, якої вона чекала з нетерпінням, а тістечка, торти й пироги — єдиною насолодою в її житті.

Але тепер, після стількох місяців щотижневого спілкування з місіс Тредґуд, дещо почало змінюватися. Завдяки Нінні Тредґуд вона почувалася молодою. Почала дивитись на себе як на жінку, в якої ще півжиття попереду. Її подруга щиро вірила, що вона здатна продавати косметику «Мері Кей». Раніше ніхто не припускав, що вона взагалі на щось здатна, ніхто в неї не вірив, і найменше — сама Евелін. Але що більше місіс Тредґуд казала про це та що дужче вона про це думала, то рідше в її думки вривалася Тованда, руйнуючи все на своєму шляху. Вона почала уявляти себе стрункою й щасливою — за кермом рожевого «кадилака».

А тієї неділі, коли вона прийшла до Меморіальної баптистської церкви Мартина Лютера Кінґа, сталося дещо дивовижне: вперше за багато місяців вона покинула думки про те, щоб убити себе чи ще когось. У ній прокинулось бажання жити. Тож, досі перебуваючи в піднесеному стані після церкви, вона згребла докупи всю свою мужність і, ковтнувши для хоробрості дві 5-міліграмові таблетки «Валіуму», пішла до лікаря. Він виявився привабливим молодиком. Під час огляду вона запам’ятала лише, що нічого серйозного в неї не знайшли. Рівень естрогену виявився низьким, як і підозрювала місіс Тредґуд. Того самого дня Евелін прийняла перші 625 міліграмів прописаного їй «Премарину», і їй одразу ж покращало.

Місяць по тому вона відчула дивовижний оргазм, чим ледь не на смерть налякала Еда.

За десять днів Ед почав відвідувати тренувальну програму в Християнській асоціації молодих людей.

А протягом двох тижнів після отримання демонстраційного набору «Мері Кей» вона вивчила й заповнила журнал «Ідеальний початок», підписала договір консультанта з «Мері Кей» і почала відвідувати зайняття з догляду за шкірою. Скоро на особливій церемонії директор окружного відділення «Мері Кей» презентував їй спеціальний значок «Ідеальний початок», який вона носила з гордістю. Одного разу вона навіть забула пообідати…

Події розгорталися швидко. Але недостатньо швидко, щоб задовольнити Евелін: вона взяла п’ять тисяч доларів із сімейних заощаджень, спакувала речі й цього дня сиділа в літаку, який прямував до Каліфорнії на ферму стрункості. У руках у неї була брошура, читаючи яку вона хвилювалася, наче першого дня у школі.

Одинь день із життя на нашому курорті

7:00 Годинна бадьора прогулянка, містом або на природі — на вибір

8:00 Кава і 85 г томатного соку без солі

8:30 Ранкова зарядка під пісню «Я така схвильована» у виконанні сестер Пойнтер

9:00 Вправи на розвиток гнучкості й розтяжка з використанням допоміжних предметів: м’ячів, жердин і обручів

11:00 Водні розваги з використанням допоміжних предметів: м’ячів і надувних кругів

12:00 Обід (250 калорій)

13:00 Вільний час для масажу й догляду за обличчям. Пропонуються «черевички» та «рукавички» — гарячі олійні ванночки для рук і ніг

18:00 Вечеря (275 калорій)

19:30 Мистецтва й ремесла. Місіс Джеймі Гіґдон викладає малювання натюрмортів (використовуються лише штучні фрукти)

ЛИШЕ У П’ЯТНИЦЮ: містер Александр Беґґ навчить нас робити плетені кошики з тіста (неїстівні)

Вісл-Стоп, Алабама

7 листопада 1967 р.

Генку Робертсу щойно виповнилося двадцять сім, і він уже володів власною будівельною компанією. Цього ранку він і його довговолосий приятель Трейвіс щойно приступили до нової роботи. Великий жовтий бульдозер ревів і вищав, угризаючись у землю пустиря біля будинку Тредґудів на Першій вулиці. Вони мали підготувати ділянку для прибудови червоного цегляного крила до баптистської церкви.

Трейвіс, який цього ранку вже встиг випалити два косяки, блукав навколо, штурхаючи чоботом грудки вивернутої землі, і щось бурмотів собі під ніс.

— Гей, чуваче, глянь-но на це лайно. На це велике суцільне лайно…

Дуже скоро Генк зробив перерву на обід, і Трейвіс покликав його:

— Гей, чуваче, лише поглянь на цю гидоту!

Генк підійшов і зазирнув у землю, яку щойно розрив. У ній було повно риб’ячих голів, від яких здебільшого лишилися щелепи з маленькими гострими зубами; упереміш із ними валялися висохлі курячі й свинячі черепи давно з’їдених на вечерю тварин, про яких уже давно забули.

Будучи сільським хлопцем, Генк звик до подібних видовищ, тож, глянувши, він тільки й промовив:

— Оце так-так.

Хлопець повернувся і сів, відкрив своє чорне олив’яне відерце з обідом і взявся за один із чотирьох сендвічів.

Трейвіс, досі вражений знахідкою, продовжував роздивлятися. Він став блукати серед кісток, черепів і зубів, примовляючи:

— Господи Ісусе! Тут, мабуть, сотні цих штукенцій! Що вони тут роблять?

— А я звідки, в біса, знаю?

— Дідько, чуваче! Усе це до біса дивно.

Генк, якому вже почало робитися зле, вигукнув:

— Чорт забирай, це лише купа свинячих голів! Не наїжджай на мене!

Трейвіс хвицнув по чомусь ногою й завмер як укопаний. За хвилину він дивним голосом промовив:

— Гей, Генку…

— Що?

— Ти коли-небудь чув про свиню зі скляним оком?

Генк швидко підвівся і підійшов глянути.

— Отакої… — промовив він. — А щоб я в пекло провалився!..

Кафе «Зупинка»

Вісл-Стоп, Алабама

13 грудня 1930 р.

Рут і Іджі залишили кафе й відправилися до великого будинку — відвідати матінку Тредґуд, яка занедужала. Сипсі, як завжди, прийшла посидіти з малюком. Сьогодні вона взяла з собою Артиса, свого одинадцятирічного онука з синіми яснами, аби той потім провів її додому. Він був справжнім чортеням, проте встояти перед ним вона не могла.

Була восьма година, Артис спав на ліжку. Сипсі слухала радіо й доїдала те, що лишилося від смажених хлібців із чорною патокою.

— А зараз творці нового «Ринзо Блю» з натрієм подадуть вам…

Знадвору не чути було нічого, окрім шерехтіння листя, коли чорний пікап з джорджійськими номерами та з вимкненими фарами зупинився на задньому дворі кафе.

За дві хвилини п’яний Френк Беннетт копняком відкрив двері чорного ходу й увійшов крізь кухню до задньої кімнати. Наставивши пістолета на Сипсі, він попрямував до дитячого ліжка. Жінка встала й кинулася до дитини, але він схопив її за комір і жбурнув через усю кімнату.

Вона знову підскочила на ноги і крикнула:

— Не чіпай немовля! Це дитина міз Рут!

— Геть від мене, чорнопика, — він навідліг ударив її прикладом пістолета, з такою силою, що вона впала непритомна і з її вуха тонкою цівочкою потекла кров.

Артис прокинувся і з криком «бабусю!» кинувся до неї, тоді як Френк Беннетт, узявши дитину, рушив надвір крізь задні двері.

Тієї ночі був молодий місяць. Світла вистачило Френку якраз на те, щоб знайти дорогу назад до свого пікапа. Він відчинив двері й поклав мовчазне дитя на переднє сидіння. І вже сідав до кабіни, коли раптом почув звук у себе за спиною — немов щось важке налетіло на пеньок, укритий ватною ковдрою. То був звук від удару двокілограмової пательні об його чорняву ірландську голову — за частку секунди до того, як цей удар розпанахав йому череп. Він помер раніше, ніж упав на землю, а Сипсі тим часом вже поверталася до будинку з дитиною на руках.

— Ніхто не забере цю дитину, поки я жива. Ні, сер.

Френк Беннетт не уявляв, що вона підніметься з підлоги. А тим більше не уявляв, що ця худа невисока чорношкіра жінка з одинадцяти років майстерно вправлялася з двокілограмовими пательнями. Він недооцінив супротивницю, і це була його фатальна помилка.

Коли Сипсі проходила повз остовпілого Артиса, той помітив незвичний дикий блиск у її очах. Вона сказала:

— Іди приведи Великого Джорджа. Я вбила білого чоловіка, вбила на смерть.

Повільно, навшпиньках, Артис наблизився до вантажівки — туди, де лежало тіло Френка. Аби краще роздивитись його, Артис схилився і побачив, як у місячному сяйві виблискує скляне око.

Він побіг через залізничні колії так швидко, що не встигав переводити подих, і ледь не задихнувся дорогою додому. Великий Джордж спав, але Онзелл була ще на ногах і поралася на кухні.

Він залетів у двері, тримаючись за бік, у якому нестерпно кололо, і видихнув:

— Мені потрібен тато!

Онзелл відповіла:

— Краще не буди його, хлопче, бо він з тебе шкіру спустить…

Але Артис був уже в спальні й термосив велетня.

— Татку! Татку! Прокидайся! Ти маєш піти зі мною!

Великий Джордж миттєво прокинувся.

— Що? Що з тобою, хлопче?

— Я не можу сказати. Бабуся хоче, щоб ти прийшов до кафе!

— Бабуся?

— Так! Просто зараз! Вона казала, щоб ти йшов просто зараз!

Великий Джордж натягував штани.

— Сподіваюся, це не жарт, хлопче, бо інакше ти в мене дістанеш!

Онзелл, яка слухала все це, стоячи в дверях, увійшла, щоб одягнути светр і йти з ними. Але Великий Джордж наказав їй лишатися вдома.

— Вона ж не захворіла, ні? — з тривогою спитала Онзелл.

— Ні, крихітко, не захворіла, — відповів Великий Джордж. — Просто залишайся тут.

До вітальні зазирнув напівсонний Джаспер.

— Що сталося?..

Онзел швидко відповіла:

— Нічого, любий, повертайся до ліжка… І не розбуди Віллі Боя.

Коли вони відійшли від будинку, Артис випалив:

— Тату, бабуся вбила білого.

Місяць сховався за хмари, і Великий Джордж не міг бачити вираз синового обличчя. Він сказав:

— Ну, якщо ти щось задумав, хлопче, то начувайся.

Коли вони прийшли, Сипсі стояла посеред двору. Великий Джордж схилився і помацав холодну руку Френка, що стирчала з-під простирадла, накинутого Сипсі. Потім випростався, поклавши руки на стегна, глянув ще раз униз на тіло й похитав головою.

— М-м-м, м-м-м… Ну ти й утнула цього разу, мамо.

Але цієї миті, хитаючи головою, Великий Джордж уже обмірковував рішення. Він знав, що тут, в Алабамі ніщо не захистить негра, який убив білого, тож навіть не думав вчинити інакше, ніж збирався.

Він підняв тіло Френка.

— Ходімо, хлопче, — сказав він і взяв його на плечі.

Відтягнувши тіло до дров’яного сараю на задньому подвір’ї, він поклав його на земляну підлогу й сказав Артису:

— Будь тут, доки я не повернуся, хлопче, нікуди не йди. Треба позбутися тієї вантажівки.

Приблизно за годину, коли Іджі й Рут повернулися додому, дитина лежала у своєму ліжку й спала здоровим сном. Іджі відвезла Сипсі додому, дорогою поділившись своїм хвилюванням через недугу матінки Тредґуд. Сипсі так ніколи й не розповіла їй, що вони ледь не втратили малюка.

Артис просидів у сараї цілу ніч. Знервований і збуджений, він сидів навпочіпки й гойдався вперед-назад. Урешті-решт, близько четвертої години ночі він не зміг більше стримуватися — і, розкривши складаний ніж, у непроглядній темряві штрикнув накрите простирадлом тіло — раз, двічі, тричі, чотири рази, знов і знов.

На світанку двері зі скреготом розчинилися, і Артис з переляку обмочився. То був батько. Він загнав вантажівку в ріку, неподалік від «Фургонного колеса», і пройшов увесь зворотний шлях пішки, а це було миль із десять.

Великий Джордж мовив:

— Ми маємо спалити одяг.

Коли він відкинув простирадло, обидва завмерли, не зводячи поглядів із тіла.

Сонце щойно почало пробиватися крізь шпарини в дерев’яних стінах. Артис глянув на Великого Джорджа здоровезними, як блюдця, очима, розкривши рота від подиву, і сказав:

— Тату, у цього білого немає голови!

Великий Джордж знову похитав головою.

— М-м-м, м-м-м, м-м-м…

Його мати відтяла мерцеві голову й десь її поховала.

Він зволікав рівно стільки, скільки знадобилося, щоб оговтатись від цього страхіття. Потім сказав:

— Хлопче, допоможи мені з цими лахами.

Артис ніколи раніше не бачив оголеного білого чоловіка. Він виявився увесь рожево-білий — просто як обпалена, позбавлена щетини свиня в окропі.

Великий Джордж подав йому простирадло й закривавлений одяг, наказав віднести до лісу й там закопати якнайглибше, а потім повертатися додому й нічого не розповідати. Нікому. Ніколи. Ніде.

Поки Артис рив яму, він не міг стримати посмішки. У нього з’явилася таємниця. Могутня таємниця, яка залишатиметься з ним доти, доки він живий. Яка надаватиме йому сил, коли він почуватиметься слабким. Відоме лише йому й дияволу. Думка про це змушувала його посміхатися від задоволення. Ніколи більше він не відчує гніву, болю, знущань з боку інших, ніколи більше. Тепер він інший. Назавжди винятковий. Він ударив ножем білого чоловіка…

І коли тепер білі хлопці завдаватимуть йому шкоди, він лише посміхатиметься в серці: «Я вже штрикнув одного з ваших…»

О пів на восьму Великий Джордж уже різав свиней і грів воду у великому чорному казані — трішки зарано для цієї пори року, але не надто.

Того ж дня Ґрейді з двома детективами з Джорджії допитали його батька про зниклого білого. Артис ледь не зомлів, коли один із них підійшов та зазирнув до казана — він був упевнений, що слідчий побачив, як серед м’яса на вогні підстрибує й пірнає рука Френка Беннетта. Але той вочевидь нічого не помітив, бо за два дні товстун із Джорджії зізнався, що це було найкраще барбекю в його житті, і спитав, у чому секрет.

Великий Джордж посміхнувся і сказав:

— Дякую, сер. Маю сказати: уся справа в соусі.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

10 листопада 1967 р.

У саду знайдено череп

Вітаємо нашого нового губернатора, місіс Лерлін Воллес, яка здобула беззаперечну перемогу над іншим кандидатом. Вона була чарівна на церемонії інавгурації та пообіцяла платити її чоловікові Джорджу долар на рік за те, що він буде її консультантом номер один. Успіху, Лерлін!

Не менш хвилюючою за нашу нову губернаторку стала знахідка, зроблена в четвер вранці на пустирі біля старого будинку Тредґудів — людський череп.

Це не череп індіанця, стверджує коронер із Бірмінгема. Він не надто старий, у нього скляне око і, ким би не був небіжчик, йому відтяли голову. Коронер стверджує, є всі підстави підозрювати умисне вбивство. Усіх, у кого зникла близька людина зі скляним оком, просять звертатися до газети «Бірмінгем ньюз». Або зателефонуйте мені, я зроблю це за вас. Око має блакитний колір.

Минулої суботи моя друга половинка утнув чергову дурницю — дістав серцевий напад, налякавши бідолашну дружину до смерті. Лікар сказав, нічого серйозного, але йому треба кидати палити. Тож тепер у мене вдома живе ведмідь-буркотун, але я терпляче панькаюся з ним, і весь останній тиждень містер Вілбур Вімз отримує сніданок у ліжко. Якщо хтось зі старих телепнів хоче допомогти мені підбадьорити його, приходьте, будь ласка. Тільки не приносьте з собою жодних цигарок, бо він спробує їх у вас відібрати. Я вже знаю — він поцупив пачку моїх. Гадаю, мені теж доведеться кидати.

Щойно оклигає, повезу його на відпочинок.

Дот Вімз

Готель «Де Люкс». Номери для джентльменів

Північна 8-ма авеню. Бірмінгем, Алабама

2 липня 1979 р.

Один кольоровий джентльмен спитав щодо іншого кольорового джентльмена, який сидів у фойє та постійно сміявся:

— Цей нігер божевільний, чи що? Із чого він там регоче? До нього ж ніхто не говорить.

Рябий адміністратор-мулат відповів:

— А йому не потрібні співрозмовники. Він схибнувся вже давно.

— Що він тут робить?

— Одна жінка привела його два роки тому.

— Хто за нього платить?

— Вона.

— Гм-м-м…

— Щоранку приходить і вдягає його, щовечора вкладає спати.

— Нічогеньке таке життя.

— Отож-бо.

Предмет їхньої розмови, Артис О. Піві, сидів на оббитому червоним дивані, з якого крізь усі шпарини й прорізи лізла багаторічна набивка. Його затуманені полудою карі очі не зводили погляду зі стінного годинника з рожевим неоновим кільцем по краю. Крім нього, єдиним предметом на стіні була реклама цигарок із зображеною на ній чорною парою, яка насолоджується цигаркою «Салем». Реклама запевняла, що її дим прохолодний, як гірський струмок. Артис закинув голову і знову розсміявся, оголивши бездоганні сині ясна, в яких колись блищали золоті зуби.

З точки зору навколишнього світу, містер Піві сидів у приймальні вбогої нічліжки, на наданому місцевими службовцями рушнику, оскільки він мав звичай дзюрити навіть крізь гумові штани, які щоранку надягала на нього жінка. Але для самого містера Артиса О. Піві надворі був знову 1936 рік… Цієї ж миті він ішов Північною 8-ю авеню, у пурпуровому костюмі з акулячої шкіри і грубих лимонно-зелених чоботах за п’ятдесят доларів. Він щойно намастив лосьйоном волосся, і тепер воно пряме й блискуче, наче чорний лід. І під руку з ним цього суботнього вечора простує міс Бетті Симмонз, яку світські колонки газети «Слеґтаун ньюз» називали улюбленицею бірмінгемської чорношкірої богеми.

Вони щойно проминули «Мейсонік-голл» і, без сумніву, північним трамваєм прямували до Енслі, до бальної зали на перехресті Таксидо, де сьогодні мав грати Каунт Бейзі — чи то був Кеб Келловей?

Не дивно, що він сміявся. І дякувати Богові, що не дав йому згадати сумні часи, коли бути «нігером» суботнього вечора було аж ніяк не весело. Ті довгі тяжкі ночі у в’язниці Кілбі, коли його били, копали, штрикали ножем — що охоронці, що в’язні; коли доводилося спати з розплющеним одним оком, щомиті готуючись убити або бути вбитим. Останнім часом розум Артиса дуже нагадував «Театр пустощів»: тут демонструвалися лише легкі романтичні комедії, де в головних ролях були він сам і величезна кількість коричневих, бронзових і жовтих красунь із рухливими стегнами і пристрасними очима…

Він стукнув по колись блискучому, а тепер потьмянілому поруччю дивана і знов засміявся. Цього разу в його голові прокручувалася картина, головною дійовою особою якої був він сам. Ось він, після перебування в Чикаґо, почувається великим цабе, адже може тепер без кінця вихвалятися, що наживо бачив різних зірок — «Матусю Тріску» Етель Вотерс, Інкспотів — Лену і Луїса… Стерлися з пам’яті образи на білих жінок, які вперто не визнавали в ньому чоловічого єства. Іноді саме ця зневага сповнювала його мстивими почуттями і штовхала до дій — аби лише довести, що він усе ж таки чоловік.

Хочеш білу жінку?

Я ніколи не жадав жодної білої жінки! Максимум — окторонку.

Насправді ж він любив тілистих і чорних. Що чорніша ягідка, то солодший сік. Його могли назвати татком більше дітлахів, ніж він готовий був визнати. І хоч йому доводилося посміхатися та розшаркуватися, це анітрохи не турбувало його. Бо в нього була таємниця…

Так, життя солодке: жінки, важливі розмови, «Лицарі піфій», «Верховний володар»; право ходити з гордо піднятою головою; право сидіти на ґанках; найвишуканіші чоловічі одеколони; жінки у персикових сатинових пеньюарах і ошатних сукнях до п’ят; коричневі капелюхи-котелки й пальта з комірцями, прикрашеними пурпуровим, бордовим і зеленим хутром; жінки в опівнічному світлі, що цілують тебе на прощання; сигари з Куби, золотий годинник, який можна було дістати з кишені, щоб дізнатися час або просто похизуватися… Воруши сідницями! Розважайся в барі «Чорна тінь». Освітли шкіру, стань ближчим до нас. Якщо білий — будеш нам милий. Якщо мулат — будеш нам брат. Окторон? Маєш друзів вагон! А як чорний, друже, то радій не дуже… радій не дуже…

Далі дія картини перекинулася в п’ятдесяті. Він стояв перед магазином у «Масонській вежі», брязкаючи монетами в кишені. Шелест і дотик паперових грошей ніколи не приваблювали його, він не мав шаленого бажання гарувати до сьомого поту, щоб здобути «зелених». Для щастя йому цілком вистачало повної кишені блискучих червінців і четвертаків, здобутих в оманливій грі, відомій у чорних кварталах як «Стрімкі крапки», «Сім-одинадцять», «Зміїні очі». Але часто-густо дріб’язок був дарунком від чергової вдячної коханки.

Коли у віці 80 років він через природну втому й похилий вік утратив усі свої можливості, чимало дам у Слеґтауні залишилися розчарованими. Він був дамським підлесником — явищем рідкісним і дорогоцінним.

Картина пришвидшилася, образи і звуки стали виринати дедалі частіше. Жінки вагою за сто кілограмів тремтять і стогнуть у церкві… і в ліжку… «О БОЖЕ, Я ЗАРАЗ КІНЧУ!»… Містер Артис О. Піві обмінюється шлюбними клятвами з численними жінками… Сидить у кафе «Агат», розмовляючи зі своїм другом Бейбі Шепардом… «Ця жінка проломила мені голову»… «Подейкують, що то зробив її чоловік»… «Я ладен був битися за тебе, Одетто, та, коли суперник тримає в руці залізний аргумент, заряджений і зі зведеним курком, дурних нема»… «Дайте мені свинячу ногу і пляшку пива»… «Цілий світ в одному кухлі, а пробка в моїй руці»… «Ти не єдина устриця в рибному садку!»… «Блакитні тіні» та «Білі гарденії»… Пластикові попільнички бурштинового кольору… Професор Фесс Вотлі та його «Демони Джазу»… «Маєш неприємності? Спробуй „Фіна- Мінт“»… «Принцеса-крихітка, Сем і Скрем»… Бальна зала «Фейриленд-парк»… Гартлі Тутс убитий в автобусі… Я одружився з нею, так би мовити, не з власної згоди… «Ця жінка взяла гору наді мною»… Коли ти на мілині, ніхто не хоче знатися з тобою… Стережися… Не ходи сюди… О ні, ти розлютиш усіх тих білих, вони вже шаленіють від люті… Ні, ні, я не один із них, босе, від них самі неприємності… Так, сер… «Геть із цього автобуса!»

Артис тричі тупнув ногою по підлозі, і кіно чарівним чином змінилося. Тепер він маленький хлопчик і його мама щось готує на кухні… «Ану, не крутися в мами під ногами, бо вона тебе лясне й вижене за двері»… Ось Вередлива Пташка й Віллі Бой… і милий Джаспер… І бабуся Сипсі теж, умочає свій кукурудзяний хліб у мед… Міс Іджі й міс Рут… «Вони поводяться з тобою, як із білим»… І Кукса… І Смоукі Відлюдько…

А потім старий дід, лише мить тому страшенно збуджений, починає посміхатись і розслабляється. Він знову на задньому подвір’ї кафе, допомагає таткові з барбекю… І він щасливий, він знає таємницю…

Татко дає йому барбекю і виноградну содову «Грапіко», і хлопець тікає з ними до лісу, туди, де зелень, і прохолода, і соснові м’які голки…

* * *

Рябий адміністратор у приймальні готелю підійшов і потермосив Артиса О. Піві, який посміхався — тепер уже тихо та спокійно.

— Що з тобою? — Чоловік відскочив. — Господи Ісусе! Цей нігер мертвий! — Він озирнувся до свого друга за столом. — І це ще не все, він засцяв тут усю підлогу!

…Але Артис був уже далеко в лісі зі своїм барбекю.

Пансіонат «Стрункі назавжди»

Монтесито, Каліфорнія

5 грудня 1986 р.

Евелін провела на фермі стрункості майже два місяці і вже втратила десять кілограмів. Але вона здобула дещо інше. У неї з’явилося своє коло людей, яких вона шукала все своє життя. Ось вони, любительки солодощів: круглолиці домогосподарки, розлучені, самотні вчительки та бібліотекарки, кожна з яких сподівалася почати нове життя стрункішою та здоровішою особою.

Вона не очікувала, що це буде так весело. Для Евелін Кауч і її приятельок за ваговими проблемами найважливішим питанням було: який напрочуд низькокалорійний десерт приготують кухарі сьогодні? Чи буде це легкий гарбузовий пиріг, 55 калорій порція? Чи нежирний фруктовий крем, лише 50 калорій? Чи, може, сьогодні їм подадуть їхній улюблений відкритий фруктовий пиріг «Фітнес», 80 калорій?

Евелін ніколи б не спадало на думку, що її серце співатиме лише тому, що сьогодні — День догляду за шкірою рук і ніг. Не кажучи вже про те, що вона завжди була першою у водних розвагах.

Але тут із нею відбулося ще одне перетворення, про яке вона навіть не мріяла. Раптом вона стала дуже відомою, популярною особою! Коли до пансіонату прибували новенькі, їх часто питали:

— Ви не зустрічали ту приємну жіночку з Алабами? Зачекайте, ось почуєте, як вона розмовляє — у неї такий чарівний акцент! А яка вона чудова людина!

Евелін ніколи не думала, що може бути смішною і мати чарівний акцент, та, схоже, щоразу, як вона щось казала, інші жіночки просто захлиналися зо сміху. Евелін насолоджувалася своєю віднайденою славою й отримувала від неї все можливе, влаштовуючи нічні посиденьки біля каміна. Її особистими подругами були три домогосподарки з Таузенд-Оукс, одну з яких звали Дороті, а двох інших однаково — Стеллами. Вони створили власний клуб боротьби з надмірною вагою і поклялися щорічно зустрічатися до кінця життя. Евелін знала, що всі вони дотримають обіцянки.

Після вправ на гнучкість і розтяжку вона перевдягалася у свій новий яскраво-синій костюм і вирушала на йогу, зупиняючись біля столу, аби швиденько продивитися пошту. Ед добросовісно переправляв їй усі рекламні розсилки, і зазвичай серед них не було нічого важливого, але сьогодні вона побачила лист зі штемпелем Вісл-Стоп, Алабама. Вона розкрила листа, гублячись у здогадках, хто міг писати їй звідти.

Дорога місіс Кауч!

Із сумом сповіщаю Вам, що минулої суботи близько 6:30 ранку Ваша подруга місіс Клео Тредґуд пішла з життя у своєму будинку. У мене є декілька речей, які вона хотіла передати Вам. Ми з чоловіком будемо раді привезти їх до Бірмінгема, або ж Ви можете забрати їх, коли Вам буде зручно. Будь ласка, зателефонуйте мені на номер 555-7760. Я цілий день удома.

Щиро Ваша,

місіс Джонні Гартман, сусідка.

Раптом Евелін усвідомила, що вже не почувається гарною й дотепною. І їй страшенно захотілося додому.

Вісл-Стоп, Алабама

8 квітня 1987 р.

Евелін дочекалася першого теплого дня весни, перш ніж зателефонувати місіс Гартман. Чомусь їй нестерпна була думка про те, щоб уперше побачити Вісл-Стоп серед зими. Прибувши на місце, Евелін подзвонила у двері — відчинила приємна жінка з каштановим волоссям.

— Доброго дня, місіс Кауч, заходьте. Я так рада вас бачити. Місіс Тредґуд стільки розповідала про вас, що мені вже здається, ніби ми давно знайомі.

Вона провела Евелін до бездоганно чистої кухні, де в зеленому обідньому кутку на столі вже чекали дві кавові горнятка та щойно спечений фунтовий кекс.

— Шкода, що мені довелося писати вам того листа, але я розуміла, що ви захочете знати.

— Я вдячна, що ви це зробили. Я й не знала, що вона поїхала з «Трояндової тераси».

— Її подруга місіс Отис померла десь за тиждень після вашого від’їзду.

— Ох, цього я теж не знала… Дивно, чому вона не написала мені?

— Ну, я радила їй зробити це, але вона відповіла, що ви на канікулах і вона не хоче вас турбувати. Така вона була — завжди дбала за інших…

Ми оселилися по сусідству одразу ж, як помер її чоловік, тож, гадаю, я знала її понад тридцять років. І я ніколи не чула, щоб вона скаржилася, жодного разу, а в неї ж було нелегке життя. Її син, Альберт, був як мала дитина. Але щодня вона прокидалася, голила, купала його, робила йому присипку, надягала на нього пояс від грижі — опікувалася, як маленьким, навіть коли він вже був зовсім дорослим чоловіком… Жодна дитина не отримувала стільки любові, як Альберт Тредґуд. Благослови Боже її добре серце, я так сумую за нею. Знаю, що й ви теж сумуєте.

— Так, і дуже шкодую про те, що не була поруч. Може, я могла б чимось зарадити, відвезти її до лікаря чи ще щось.

— Ні, люба. Ви нічим би не зарадили. Вона не була хвора. У неділю ми завжди возили її до церкви, і зазвичай вона чекала на нас уже вдягнена, сидячи на своєму ґанку. Але тієї неділі вранці, коли ми збиралися їхати, її там не було. І це нас дуже здивувало. Мій чоловік Рей підійшов і постукав у двері, але вона не відповіла. Тож він зайшов усередину і за кілька хвилин повернувся сам. Я спитала: «Рею, де місіс Тредґуд?» А він відповів: «Серденько, місіс Тредґуд померла», а потім сів на сходи й заплакав. Вона померла уві сні, зовсім спокійно. Думаю, вона знала, що її час наближається, бо, коли б я не приходила до неї, вона завжди казала: «Дивіться, Джонні, якщо зі мною щось трапиться, я хочу, щоб ці речі забрала Евелін». Вона так високо вас цінувала. Весь час розхвалювала вас, казала, що одного дня ви неодмінно приїдете сюди й покатаєте її на своєму новому «кадилаку». Бідолашна старенька, коли вона померла, у неї майже не було ніякого майна, окрім кількох дрібничок. До речі, дозвольте, я принесу те, що вона вам залишила.

Місіс Гартман повернулася з картиною, на якій оголена дівчина гойдалася на гойдалці на тлі блакитних бульбашок, коробку з-під взуття і скляну банку з чимось схожим на гальку.

Евелін взяла банку до рук.

— Що за…

Місіс Гартман засміялася.

— Це її жовчні камені. Один Господь відає, чому вона вирішила, що ви захочете їх мати.

Евелін розкрила коробку з-під взуття. Усередині вона знайшла свідоцтво про народження Альберта, диплом про освіту Клео зі Школи мануальної терапії Палмера в Дейвенпорті, штат Айова, виданий 1927 року, і близько п’ятнадцяти брошурок різних поховальних бюро. Потім вона знайшла конверт, повний фотографій. Першою була фотографія чоловіка й маленького хлопчика в матроському костюмчику, який сидів на півмісяці. Наступною — шкільна фотографія маленького білявого хлопчика 1939 року, на звороті якої було написано: «Кукса Тредґуд, 10 років». Потім вона знайшла сімейний портрет усієї родини Тредґудів, зроблений 1919 року — Евелін мала таке відчуття, ніби бачить давніх друзів. Вона одразу ж упізнала Бадді, з його сяючими очима й широкою посмішкою. Ось Ессі Рю та близнючки, ось Леона, тримається, як королева. І маленька Іджі з її іграшковим півником. А позаду, в довгому білому фартуху, — Сипсі, позує з усією серйозністю.

Одразу ж за нею Евелін знайшла фотографію молодої жінки в білій сукні, яка стоїть у тому самому дворі, затуляючи очі від сонця й усміхаючись фотографу. Евелін подумала, що це, мабуть, найкраще людське створіння з усіх, що вона бачила, з довгими віями і доброю посмішкою. Але цю жінку вона не впізнала та спитала у місіс Гартман, чи знає вона, хто це.

Місіс Гартман надягла окуляри, що висіли в неї на шиї на ланцюжку, і деякий час із подивом розглядала фотографію.

— О, я скажу вам, хто це! Це та давня її подруга, яка жила тут певний час. Вона була з Джорджії… Рут, прізвище не пам’ятаю.

Господи, подумала Евелін, Рут Джеймісон. Мабуть, знімок був зроблений першого літа, коли вона приїхала до Вісл-Стоп. Евелін знову глянула на фотографію. Вона й не здогадувалася, що Рут була настільки вродлива.

На наступній фотографії була сивоволоса жінка у мисливській шапочці, що сиділа на коліні в Санта-Клауса, з написом на зворотному боці: «З Різдвом! 1956 р.».

Місіс Гартман узяла її й засміялася:

— О, це та стара пустунка, Іджі Тредґуд. Вона колись тримала тут кафе.

— Ви знали її?

— А хто ж не знав! Вона була справжній ураган, ніколи не знаєш, що утне наступної миті.

— Подивіться, місіс Гартман, ось фотографія місіс Тредґуд.

Фотографію було зроблено в центрі міста в універмазі Лавмена років двадцять тому. Місіс Тредґуд уже посивіла й виглядала майже так само, як тоді, коли Евелін бачила її востаннє.

Місіс Гартман узяла фотографію до рук.

— Благослови її Боже, я пам’ятаю цю сукню. Темно-синя, кольору морської хвилі, у білий горошок. Вона, мабуть, років тридцять цю сукню носила. Хотіла, щоб після її смерті весь одяг було віддано нужденним. Насправді вона не мала нічого цінного, бідолашна душа. Одне лишень старе пальто та кілька домашніх суконь. Усі нечисленні меблі з її будинку вивезли, окрім крісла-гойдалки на ґанку — його я просто не змогла віддати. Вона так звикла сидіти в ньому день і ніч, чекаючи, коли пройде наступний потяг. Не можна було віддати його чужим людям, неправильно це. Будинок вона заповіла нашій доньці Террі.

Евелін продовжувала виймати речі з коробки.

— Дивіться, місіс Гартман, ось старе меню з кафе «Зупинка». Воно, мабуть, тридцятих років. Можете повірити, що колись існували такі ціни? Барбекю за десять центів! А за сорок п’ять можна отримати комплексний обід! І пиріг коштував п’ять центів!

— Хіба не диво? Зараз гарно пообідати коштує щонайменше п’ять чи шість доларів, навіть у кав’ярні. І ще беруть додаткову платню за напій і пиріг.

І вже наприкінці Евелін знайшла фотографію Іджі в окулярах із накладним носом, яка позувала з чотирма пришелепкуватими хлопцями, вдягненими у божевільні костюми, з підписом: «Клуб „Маринований огірок“… „Пустощі з морозилки“, 1942 р.», і великодню листівку від Клео, і поштові листівки, які Евелін надсилала їй з Каліфорнії, і меню з пульманівського вагона-ресторану «Південної залізниці» 50-х років, і напіввикористану губну помаду, і розмножений на ротаторі текст 90-го Псалма, і лікарняну пов’язку на руку, на якій було вказано: «Місіс Клео Тредґуд, жінка вісімдесяти шести років».

А на самому дні коробки жінка знайшла конверт, адресований «місіс Евелін Кауч».

— Гляньте, схоже, вона написала мені листа.

Вона розкрила конверт і прочитала вкладену до нього записку:

«Евелін,

ось декілька оригінальних рецептів Сипсі, які я записала. Вони завжди дуже тішили мене, особливо смажені зелені помідори, тож я надумала передати їх вам.

Я люблю вас, люба моя крихітко Евелін. Будьте щасливі. Як я щаслива.

Ваш друг, місіс Клео Тредґуд».

Місіс Гартман промовила:

— Що ж, благослови її Господь, вона хотіла, щоб ви їх отримали.

Із сумом Евелін обережно згорнула записку й поклала все назад.

«Боже мій, — думала вона, — ось людина, яка жила, дихала, провела на землі цілих вісімдесят шість років, і ось усе, що вона по собі лишила, — коробка з-під взуття, повна старих паперів».

Евелін спитала місіс Гартман, чи не підкаже вона, як дістатися місця, де раніше було кафе «Зупинка».

— Це лише за кілька кварталів звідси. Якщо хочете, я з радістю поїду з вами й покажу, де це.

— Якщо так, це було б чудово.

— Залюбки! Ось тільки зніму з плити боби й закину смаженину в духовку, і я готова.

Евелін поклала картину та коробку з-під взуття до машини і, поки чекала, вирішила прогулятися подвір’ям місіс Тредґуд. Вона глянула вгору й була здивована до сміху: високо в срібних березових гілках стирчала щітка місіс Тредґуд, яку рік тому та пожбурила в сойок. А на телефонних дротах сиділи ті самі чорні дрозди, що, як вірила місіс Тредґуд, підслуховували її розмови. Будинок був саме таким, як його й описувала місіс Тредґуд, з її вазонами герані поряд із поїденими жуками кущами білої калини.

Коли місіс Гартман вийшла, вони сіли в машину й проїхали кілька кварталів. Вона показала Евелін, де було кафе — менш ніж за шість метрів від колій. Прямо поряд із цим місцем стояв маленький білий цегляний будинок, також покинутий, але Евелін таки розгледіла вицвілий напис на вікні: «САЛОН КРАСИ ОПАЛ». Усе було саме так, як вона собі й уявляла.

Місіс Гартман показала їй ділянку, на якій розташовувалася крамниця татка Тредґуда, а тепер була аптека «Рексолл» із «Клубом захисту лосів» на другому поверсі.

Евелін спитала, чи можна побачити Трутвілль.

— Звісно, люба, він там, одразу за коліями.

Проїжджаючи крізь невеличкий чорний район, Евелін була здивована, яким маленьким він виявився — лише кілька кварталів крихітних занедбаних халупок. Місіс Гартман показала на одну з них, з вилинялими зеленими металевими стільцями на ґанку, і сказала, що там жили Великий Джордж і Онзелл, доки не переїхали до Бірмінгема до свого сина Джаспера.

Вони вже повертали назад, коли Евелін побачила бакалійну лавку Осі поруч із напівзруйнованим одноповерховим дерев’яним будинком, колись світло-блакитного кольору. Фасад магазину був обклеєний старими вицвілими вивісками ще тридцятих років, які закликали: «Пийте ігристий ель „Буфало-Рок“, витриманий мільйон хвилин і довше!»

Евелін раптом згадала щось зі свого дитинства.

— Місіс Гартман, гадаєте, в них тут може бути полунична содова?

— Закладаюся, що є.

— Нічого, якщо ми зайдемо?

— О, звісно, чимало білих роблять тут закупи.

Евелін припаркувала машину, і вони вийшли. Місіс Гарман підійшла до старого чоловіка в білий сорочці й штанях із підтяжками й почала кричати йому у вухо:

— Осі, це місіс Кауч. Вона дружила з Нінні Тредґуд!

Щойно Осі почув ім’я Нінні Тредґуд, як його очі спалахнули, він підвівся, підбіг і обійняв Евелін. Евелін, яку ще ніколи в житті не обіймав чорний чоловік, були заскочена зненацька. Осі почав був щось белькотіти, але вона не розуміла жодного слова з того, що він казав, адже він був зовсім беззубий.

Місіс Гартман знову закричала до нього:

— Ні, дорогенький, це не її донька! Це її подруга місіс Кауч із Бірмінгема.

Осі продовжував посміхатися до неї.

Місіс Гартман покрутилася навколо бару з холодними напоями і вийняла полуничну содову.

— Дивіться! Ось вона.

Евелін хотіла сплатити за неї, але Осі продовжував щось шамкотіти, чого вона не розуміла.

— Він каже, покладіть свої гроші назад, місіс Кауч. Він хоче пригостити вас холодним напоєм.

Евелін збентежилась, але подякувала Осі, і він проводив їх до машини, усе щось белькочучи й посміхаючись.

Місіс Гартман гукнула:

— Бувай!

А тоді обернулася до Евелін.

— Він глухий, як стовп.

— Це я збагнула. Ніяк не оговтаюся від його обіймів.

— Ну, знаєте, він обожнював місіс Тредґуд. Від самого дитинства її знав.

Вони знову перетнули колії, і місіс Гартман сказала:

— Люба, якщо на наступній вулиці повернути праворуч, я покажу вам, де був старий будинок Тредґудів.

Тієї миті, як вони повернули за ріг, вона побачила його: велика двоповерхова біла будівля з ґанком навколо всіх чотирьох стін. Вона впізнала будинок за фотографіями.

Евелін зупинила машину, і вони вийшли.

Вікна були здебільшого порожні й забиті дошками, а дерево ґанку зогнило й провалилося, через що вони не змогли піднятися туди. Здавалося, будинок ось-ось упаде. Вони обігнули будівлю й зайшли на заднє подвір’я.

Евелін сказала:

— Який сором — так занедбати це місце. Закладаюся, тут було дуже гарно колись.

Місіс Гартман погодилася.

— Були часи, коли це був найгарніший будинок у Вісл-Стоп. Але тепер усі Тредґуди виїхали, тож, гадаю, одного дня його просто знесуть.

Зайшовши на заднє подвір’я, Евелін і місіс Гартман завмерли від подиву. Ґратчаста стара альтанка біля задньої стіни була цілком укрита тисячами маленьких рожевих троянд, і вони цвіли так, наче гадки не мали, що мешканці будинку покинули його багато років тому.

Евелін зазирнула крізь розбите вікно й побачила тріснутий білий емальований столик. Вона гадала, скільки печива було порізано на ньому за всі роки.

Відвізши місіс Гартман додому, Евелін подякувала їй за компанію.

— О, нема за що. Нас тут майже ніколи ніхто не відвідує відтоді, як припинили ходити потяги. Мені шкода, що нам довелося зустрітися за таких сумних обставин, але приємно було з вами познайомитися. Прошу, повертайтеся, коли захочете.

Хоча було вже пізно, Евелін вирішила ще раз проїхати повз старий будинок Тредґудів. Починало сутеніти, і, коли вона під’їхала, фари освітили вікна так, що здалося, ніби всередині рухаються люди… І раптом — вона могла присягтися, що чує, як Ессі Рю гатить по клавішах старого піаніно в малій вітальні.

— Дівчата з Буффало, гайда гуляти…

Евелін зупинила машину і кілька хвилин сиділа в ній, схлипуючи, відчуваючи, як серце рветься навпіл. І не розуміла, чому люди мають старішати та вмирати.

«Вімз віклі»

(Тижневик міста Вісл-Стоп, Алабама)

25 червня 1969 р.

Тяжко прощатися

Із сумом сповіщаю, що це наш останній випуск. Відтоді, як я звозила мою другу половинку на південь Алабами на канікули, він просто схибився на ідеї оселитися там. Ми знайшли собі містечко прямо на березі затоки і збираємося переїхати туди за пару тижнів. Тож тепер старий бевзь може рибалити день і ніч, якщо схоче. Я знаю, що балую його, та попри всю свою дратівливість він усе ще чудовий хлопець. Не знаю, що й казати про наш від’їзд. Обоє ми виросли тут, у Вісл-Стоп, і пережили тут стільки чудових моментів, стількох друзів мали. Але більшість із них тепер деінде. Місто давно вже не те, і зараз, коли побудували всі ці новітні хайвеї, важко навіть сказати, де закінчується Бірмінгем і починається Вісл-Стоп.

Тепер, озираючись назад, я відчуваю, що після закриття кафе «Зупинка» серце міста зупинилося. Цікаво, як такий дрібний заклад вмів гуртувати разом стількох людей?

Принаймні з кожним із нас лишаються власні спогади — а зі мною ще й мій старий коханий.

Дот Вімз

P. S. Якщо хтось із вас буде у Фейргоупі, штат Алабама, зазирніть до нас. Ви неодмінно впізнаєте мене — я сидітиму на задньому ґанку й чиститиму рибу.

Міський цвинтар

Вісл-Стоп, Алабама

19 квітня 1988 р.

На другий Великдень після смерті місіс Тредуд Евелін вирішила будь-що сходити на цвинтар. Вона купила гарний букет білих великодніх лілій і поїхала на своєму новому рожевому «кадилаку», пришпиливши брошку у формі джмеля, всіяного 14-каратними камінцями і зі смарагдовими очима — ще одну винагороду.

Сьогодні вранці вона була на врочистому сніданку з колегами по «Мері Кей», тож вирушила ближче до вечора. Більшість відвідувачів уже встигли піти, але цвинтар був повний яскравих великодніх прикрас усіх кольорів райдуги.

Евелін довелося проїхати трохи довше, перш ніж вона знайшла родинну ділянку Тредґудів. Перша могила, на яку вона натрапила, належала Рут Джеймісон. Пройшовши далі вздовж ряду, вона побачила великий подвійний надгробок із янголом:

ВІЛЬЯМ ДЖЕЙМС ЕЛІС ЛІ КЛАУД

ТРЕДҐУД ТРЕДҐУД

1850–1929 1856—1932

Улюбленим батькам, не втраченим,

а таким, що пішли раніше туди,

де ми знову зустрінемось

Поряд з ними було:

ДЖЕЙМС ЛІ (БАДДІ) ТРЕДҐУД

1898–1919

Юнак, що покинув нас дочасно,

але назавжди залишився в наших серцях

Вона знайшла могили Едварда, Клео і Мілдред, але ніяк не могла знайти своїх друзів, і вже починала панікувати. Де місіс Тредґуд?

Нарешті в наступному ряду праворуч вона побачила:

АЛЬБЕРТ ТРЕДҐУД

1930–1978

Наш янгол на землі, який знайшов спокій в обіймах Ісуса

Вона глянула на могилу поруч з Альбертовою, і там було написано:

МІСІС ВІРДЖИНІЯ (НІННІ) ТРЕДҐУД

1899–1986

З поверненням додому

Тієї ж миті спогади про доброту цієї жінки наринули на неї, і вона зрозуміла, як сильно тужить за померлою. Зі сльозами на очах вона поклала квіти й почала обривати дрібні бур’яни, що наросли навколо надгробка. Евелін втішала себе думками, що в одному можна бути певною: якщо рай існує, місіс Тредґуд неодмінно там. Чи зустрінеться ще коли-небудь на землі така чиста, нелукава душа? Евелін сумнівалася.

Як дивно, думала Евелін. Завдяки знайомству з місіс Тредґуд вона вже не так боялася старіти й умирати, як колись, та й сама смерть тепер виглядала для неї зовсім інакше. Навіть сьогодні її не полишало відчуття, що місіс Тредґуд просто вийшла до сусідньої кімнати.

Евелін тихо заговорила до подруги:

— Пробачте, що не приїхала раніше, місіс Тредґуд. Ви ніколи не дізнаєтеся, як часто я думала про вас і шкодувала, що вже не зможу поговорити з вами. Мені так гірко, що я не побачилася з вами перед вашою смертю. Мені просто не спало на думку, що я можу ніколи більше вас не побачити. Так і не встигла вам подякувати. Якби не наші недільні розмови, не знаю, що б я робила.

Вона зупинилася на мить і продовжила:

— Я здобула нам той рожевий «кадилак», місіс Тредґуд. Гадала, що це зробить мене щасливою, але, знаєте, без вас мені навіть наполовину не так радісно на ньому кататися. Як часто я мріяла, що приїду й заберу вас, і ми поїдемо на недільну прогулянку або до Оллі на барбекю.

Продовжуючи виривати бур’яни, вона дісталася іншого краю надгробка й говорила далі:

— Мене попросили трохи попрацювати в групі психологічної підтримки в університетській лікарні. І знаєте, я можу, — вона засміялася. — Я казала Еду, що вже точно впоралася б із хворобою, на яку страждала сама.

І ви не повірите, місіс Тредґуд, але я стала бабусею. Двічі. Дженіс народила дівчат-близнючок. А пам’ятаєте матір Еда, Велику Матусю? Так от, ми перевезли її до «Маєтку жайворонків», і там їй подобається більше. Я теж рада… Після вашої смерті я зненавиділа «Трояндову терасу». Останнього разу, коли я там була, Джинін розповіла, що Веста Едкок досі божеволіє, ніяк не оговтається після від’їзду містера Даневея.

Усі сумують за вами: Джинін, ваші сусіди Гартмани… Я їздила туди й забрала речі, які ви мені залишили, і тепер постійно готую за тими рецептами. До речі, з останнього разу, як ми бачилися, я скинула дев’ятнадцять кілограмів. Маю скинути ще хоча б два.

А минулого місяця помер ваш друг Осі. Утім, напевно, ви це вже знаєте. І ще дещо, ледь не забула вам сказати.

Пам’ятаєте ту фотографію, де ви в синій сукні в білий горошок у Лавмена? Я вставила її в рамку, і тепер вона стоїть у мене на столі у вітальні, і коли її побачила одна з моїх клієнток, вона сказала: «Евелін, ви виглядаєте достоту як ваша мати!» Хіба це не дивовижно, місіс Тредґуд?

Евелін розповіла подрузі все, що пригадала з подій останнього року, і пішла лише тоді, коли була цілком упевнена: місіс Тредґуд знає, що в неї все гаразд.

Щаслива й усміхнена Евелін поверталася до машини. Але, проходячи повз могилу Рут, вона зупинилася.

З’явилося щось нове, чого не було раніше. На могильному камені стояла банка зі свіжозрізаними маленькими трояндами. Поруч лежав конверт, надписаний тонким розмашистим почерком:

ДЛЯ РУТ ДЖЕЙМІСОН

Здивована, Евелін підняла конверт. Усередині була старомодна великодня листівка з намальованою маленькою дівчинкою, яка тримала в руках кошик різнокольорових крашанок. Вона розгорнула листівку.

Особлива, дбайлива і лагідна ти,

уособлення світла, взірець доброти,

що чесніше, вірніше ніде не знайти,

і найкраща у світі,

без сумніву,

ти!

А на картці було написано:

Я завжди пам’ятатиму тебе.

Твоя подруга,

Заклиначка бджіл.

Евелін стояла з листівкою в руці та озирала кладовище, але навколо нікого не було.

«Бірмінгем ньюз»

17 березня 1988 р.

Літня жінка оголошена зниклою

Місіс Веста Едкок, 83-річна мешканка будинку престарілих «Трояндова тераса», учора покинула територію закладу, перед тим оголосивши, що має подихати свіжим повітрям, і досі не повернулася.

Коли її бачили востаннє, вона була вдягнена в рожеву сукню з ворсової тканини й лисячі хутра, взута у сині пухнасті капці. Могла також мати на голові плетену шапочку та тримати в руках чорну бісерну сумочку.

Водій автобуса пригадав пасажирку, яка відповідає опису, — учора пізно ввечері вона сіла в автобус біля будинку, попросивши підвезти її.

Якщо ви бачили когось із такими прикметами, будь ласка, зателефонуйте місіс Вірджинії Мей Шмідт, директорці будинку престарілих, за номером 555-7607.

Син літньої жінки, містер Ерл Едкок-молодший з Нового Орлеана, каже, що його мати могла заблукати.

«Бірмінгем ньюз»

20 березня 1988 р.

Зникла літня жінка знайдена в любовному гніздечку

Місіс Веста Едкок, 83-річна жінка, про зникнення якої повідомили з будинку престарілих «Трояндова тераса» кілька днів тому, знайдена в мотелі «Бама» в Іст-Лейк. Її супутник, 80-річний містер Даневей із Бірмінгема, пережив легкий напад і сьогодні вранці був доправлений для обстеження до університетської лікарні.

Місіс Едкок попросила повернути її до будинку престарілих. Жінка перебуває в пригніченому стані, адже, за її словами, «Волтер виявився не тим чоловіком», яким вона його вважала.

Стан містера Даневея оцінюють як задовільний.

Траса 90

Маріанна, Флорида

22 травня 1988 р.

Білл і Меріон Ніл та їхня восьмирічна донечка Петсі їхали цілий день. Повз вікна промайнув придорожній рекламний стенд, який пропонував: «Свіжі яйця, мед, свіжі овочі та фрукти, свіжий сом, прохолодні напої».

Усіх трьох мучила спрага, тож Білл розвернув машину. Коли вони вийшли, поряд нікого не було, тільки двоє старих чоловіків у спецівках сиділи під величезним чорним дубом позаду стенда. Один зі старих підвівся і підійшов до них.

— Привіт, люди. Чим можу вам прислужитися сьогодні?

Почувши голос, Меріон збагнула, що це не старий чоловік, а стара жінка зі сніжно-білим волоссям та засмаглою обвітреною шкірою.

— Нам три кока-коли, будь ласка.

Петсі не спускала очей із банок меду, вишикуваних на полиці.

Коли стара жінка відкривала одну за одною три крижані кока-коли, Петсі показала на банки з медом і спитала:

— А що там?

— Там медовий стільник, прямо з вулика. Раніше таких не бачила?

Петсі була зачарована.

— Ні, мем.

— Звідки ви, народе?

— З Бірмінгема, — відповіла Меріон.

— Що ж, знаємо. Я колись мешкала в маленькому містечку там неподалік. Ви, мабуть, ніколи про нього не чули: крихітне таке містечко під назвою Вісл-Стоп.

Білл відповів:

— Авжеж, звичайно. Там, де колись були сортувальні станції. Наскільки пам’ятаю, там ще було кафе, в якому смажили барбекю.

Стара жінка посміхнулася.

— Саме так.

Білл показав на рекламний плакат.

— Не знав, що в такій далечині водиться сом.

— Звичайно, водиться, але морський. Тільки сьогодні в мене його немає.

Вона кинула погляд на маленьку біляву дівчинку, аби переконатися, що та слухає.

— Минулого тижня я спіймала одного, але він був такий величенький, що ми не змогли витягти його з води.

— Правда? — захоплено промовила Петсі.

У блакитних очах жінки блиснула іскорка.

— Атож, безумовно. Якщо чесно, сом був такий великий, що ми його сфотографували, так сама лише фотографія важить фунтів сорок.

Маленька дівчинка схилила голову набік, намагаючись уявити собі це.

— Ви впевнені?

— Звісно, впевнена. Але якщо ви мені не вірите… — вона розвернулася й гукнула до старого у дворі: — Гей, Джуліане! Зайди-но до будинку й принеси мені фотографію сома, якого ми впіймали тиждень тому.

Той ліниво відгукнувся:

— Не можу… вона заважка для мене, щоб тягти сюди. Можу спину надірвати.

— Ось бачите, я ж казала.

Білл засміявся, а Меріон тим часом розплатилася за напої. Вони вже збиралися йти, коли Петсі смикнула матір за рукав її сукні.

— Мамо, а можна купити баночку меду?

— Серденько, в нас удома й так багато меду.

— Будь ласка, мамо, у нас немає жодного медового стільника. Будь ласка!

Меріон дивилася на неї якусь мить і нарешті здалася.

— Скільки коштує мед?

— Мед? Ну, давайте поглянемо, — стара жінка почала рахувати на пальцях, а тоді сказала: — Ви не повірите, але вам пощастило, тому що сьогодні… він абсолютно безкоштовний.

Петсі широко розкрила очі.

— Справді?

— Саме так.

Меріон сказала:

— О, мені буде дуже незручно, якщо ми не заплатимо. Можна, я дам вам за нього хоч трохи грошей?

Стара жінка похитала головою.

— Ні, це безкоштовно. Ви чесно й справедливо виграли його. Ви цього не знали, але ваша маленька донечка щойно стала моїм мільйонним покупцем за цей місяць.

— СПРАВДІ?

— Саме так. Мільйонним.

Меріон посміхнулася старій жінці.

— Ну, якщо ви наполягаєте… Що треба сказати, Петсі?

— Дякую.

— На здоров’я. І послухай, Петсі, якщо ти коли-небудь будеш знову в цих місцях, зазирай до мене, гаразд?

— Так, мем, обіцяю.

Від’їжджаючи, Білл просигналив, а маленька дівчинка помахала рукою на прощання.

Стара жінка стояла на узбіччі й махала вслід, доки машина не зникла з очей.

Рецепти Сипсі

Кауч

Печиво з маслянки

2 склянки борошна

2 чайні ложки розпушувача

2 чайні ложки солі

1/4 чайної ложки соди

1/2 склянки кулінарного жиру «Криско»

1 склянка маслянки

Сухі інгредієнти змішати та просіяти. Додати «Криско» і розтерти до однорідної маси. Улити маслянку й перемішати ще раз. Тонко розкачати й нарізати печиво бажаного розміру. Випікати у змащеній жиром формі за температури 230 градусів до золотавого кольору.

Улюблені солодощі Вередливої Пташки!

Кукурудзяний хліб, смажений на пательні

½ чайної ложки харчової соди

1½ склянки маслянки

2 склянки просіяного кукурудзяного борошна

1 чайна ложка солі

1 яйце

1 столова ложка розтопленого смальцю

Розчинити соду в маслянці. Змішати кукурудзяне борошно з сіллю, яйцем і маслянкою. Додати гарячий розтоплений смалець. Вилити на змащену жиром залізну пательню й випікати за температури 190 градусів до повної готовності.

Просто вбивчо смачно.

Пиріг із кокосовим кремом

3 яєчні жовтки

1/3 склянки цукру

1/4 чайної ложки солі

2 ½ столових ложки кукурудзяного крохмалю

1 столова ложка розтопленого вершкового масла

2 склянки пастеризованого молока

1 склянка натертого кокосу

1 чайна ложка ванілі або рому

1/4 чайної ложки мускатного горіха

заздалегідь випечений корж із загнутими краями, діаметром приблизно 23 см

Яєчні жовтки збити, поступово додаючи цукор, сіль, кукурудзяний крохмаль і масло. Улити молоко та збити ще раз. Готувати на паровій бані, постійно помішуючи, до утворення густої маси. Додати натертий кокос і охолодити. Готовий крем приправити прянощами й мускатним горіхом і вилити на корж. Укрити меренгою і випікати в духовці 15–20 хвилин за температури 150 градусів.

Ням-ням!

Горіховий пиріг

Сирий корж із загнутими краями, приблизно 23 см у діаметрі

9-дюймовий корж (невипечений)

2 склянки подрібнених горіхів

1 склянка цукру (коричневого або білого)

1 склянка світлого кукурудзяного сиропу

1 столова ложка борошна

1 чайна ложка ванілі

1/4 чайної ложки солі

3 яйця

2 столові ложки вершкового масла

Посипати корж подрібненими горіхами. Змішати цукор, кукурудзяний сироп, борошно, ваніль і сіль, розтерти до однорідної маси. Одне за одним вбити яйця, щоразу розмішуючи. Вилити на посипаний горіхами корж, зверху маленькими шматочками викласти вершкове масло. Запікати приблизно годину за температури 180 градусів до затвердіння.

Горіхова смакота — улюблені ласощі Кукси.

Смажене курча по-південному, фірмовий рецепт Сипсі

1 велика куряча тушка

сіль і перець

молоко

1 ½ (півтори) склянки просіяного борошна

Курча розрізати на порційні шматки. Ретельно натерти сіллю та перцем і дати постояти деякий час. Потім занурити в молоко приблизно на півгодини. Покласти курча з борошном і невеликою кількістю солі та перцю в пакет і потрусити, доки кожен шматок не буде ретельно обкачаний. Смажити в великій кількості жиру за температури 200 градусів до золотавої скоринки. Більші шматки слід залишати в жирі на довший час, ніж менші.

Прощавайте, містере Курча!

Курка з кнелями

2 склянки білого борошна

3 чайні ложки питної соди

1 чайна ложка солі

2/3 склянки молока

1/3 склянки кулінарного жиру «Криско»

1 каструля курячого бульйону з куркою

Борошно, питну соду й сіль змішати. Потім додати молоко і жир. За допомогою ложки сформувати кнелі й викласти у киплячий бульйон із куркою. Варити 15 хвилин, часто перемішуючи.

Розлетиться миттєво!

Смажена шинка з гострим соусом

Шинку нарізати скибочками завтовшки з півсантиметра. Смажити на важкій пательні на маленькому вогні, поки не підрум’яниться з обох боків. Під час смаження трохи присипати цукром. Шинку прибрати і тримати теплою, у гарячу пательню долити півсклянки холодної води та склянку кави. Довести до кипіння й готувати, доки соус не набуде червоного кольору. Готовий соус перемішати й полити ним шинку.

Смачного!

Кукурудзяна каша

2 столові ложки вершкового масла

1 столова ложка солі

5 склянок окропу

1 склянка кукурудзяної крупи

Масло й сіль додати до окропу. Помішуючи, потроху додати кукурудзяну крупу. Накрити кришкою і варити на маленькому вогні, періодично помішуючи, 30–40 хвилин до повної готовності.

Тримає у формі.

Смажений сом

1 кг сома, випатраного та очищеного від луски

½ склянки просіяного борошна

сіль і перець на смак

½ склянки жовтого кукурудзяного борошна

3 чайні ложечки розтопленого смальцю або кулінарного жиру «Криско»

Рибу обтерти шматком вогкої тканини. Змішати пшеничне й кукурудзяне борошно, сіль і перець. У цій суміші обкачати містера Сома та смажити на гарячому розтопленому смальці до золотої скоринки на одному боці. Потім перевернути й підсмажити з іншого боку. Увесь час приготування становить 8—10 хвилин.

Дякую, Боже, що створив сома!

Молочна підлива

Готується на гарячому соку після смаження курячих або свинячих відбивних. На кожні 3 столові ложки соку додати по 3 столові ложки борошна й добре перемішати. Готувати, помішуючи, доки підлива не набуде легкого коричневого відтінку. Поступово додати 1,5–2 склянки гарячого молока. Готувати й перемішувати до загустіння.

Смакує з будь-чим.

Свинячі відбивні з підливою

4 скибочки бекону

4 великі товсті свинячі відбивні

1/3 склянки борошна

сіль і перець

1 ½ склянки молока

Спочатку обсмажити бекон, потім обкачати відбивні в борошні, змішаному з сіллю й перцем. Залишки борошна зберегти. Обсмажувати відбивні в гарячому соку від бекону з обох боків до золотавого кольору. Зменшити вогонь, накрити кришкою і готувати, доки відбивні не стануть ніжними й ретельно просмаженими — приблизно 30 хвилин. Залишки борошна додати, помішуючи, до жиру й готувати до набуття коричневого кольору. Залити відбивні молоком і тушкувати на маленькому вогні, доки підлива не загустіє.

Великий Джордж може з’їсти вісім таких за раз.

Квасоля

1 варена шинка

1 кг квасолі

1 чайна ложка цукру, коричневого і гранульованого

трохи гострого червоного перцю

сіль на смак

Шинку покласти до каструлі та залити водою. Довести до кипіння. Стручкову квасолю нарвати чи нарізати шматками потрібної довжини. Додати до каструлі разом із цукром і перцем. Тушкувати на середньому вогні близько години.

Щаслива квасоля… Їсти її — справжнє задоволення.

Спаржева квасоля Сипсі

1 ¼ склянки висушеної спаржевої квасолі

4 склянки води

1 дрібно нарізана цибулина

1 шматок солоної свинини або 8 скибок бекону

маленький червоний перець

Усі інгредієнти покласти до каструлі й тушкувати на повільному вогні до м’якості — приблизно 3 години.

Ще краща після денної витримки!

Кукурудза з вершками

6 качанів солодкої білої кукурудзи

2 столові ложки вершкового масла

½—1 склянка молока з водою

сіль і перець

Зрізати кукурудзу з качана, потім очистити качан ножем, аби відокремити те, що лишилося. Тушкувати з маслом на маленькому вогні, потроху додаючи молоко з водою, сіль і перець, до готовності. Перемішувати ще 10 хвилин і подавати на стіл.

Піде вам на користь.

Лімська квасоля й масляні боби

1 кварта свіжої квасолі й бобів

сіль і перець на смак

1 шматок солоної свинини або 6 скибок бекону

Залити квасолю й боби водою. Довести до кипіння і варити на повільному вогні до м’якості. Додати сіль і перець на смак.

Просто з неперевершеного саду Іджі й Рут.

Солодкий батат

1/3 склянки вершкового масла

2/3 склянки коричневого цукру

6 солодких картоплин середнього розміру, зварених, очищених і нарізаних скибочками

½ чайної чашки солі

1/3 склянки води

2 дрібки кориці

На чавунній пательні розтопити масло і коричневий цукор до утворення однорідної маси. Додати нарізаний солодкий батат і карамелізувати, перемішуючи, до утворення золотавої скоринки. Додати сіль, воду й корицю, накрити кришкою і тушкувати на повільному вогні до м’якості.

Солодший за цукерки.

Смажена бамія

Ретельно промити бамію і відрізати стебла. Нарізати стручки на шматочки завдовжки приблизно 1 сантиметр. Обкачати в кукурудзяному борошні та смажити в гарячому соку від бекону та великій кількості жиру до золотавої скоринки. Обсушити паперовою серветкою, посолити, поперчити й подавати гарячою.

Краще, ніж попкорн!

Капуста польова й білокачанна

Усю капусту ретельно промити і відокремити дрібні листочки, корінці та стеблини. Відварити шинку, свинячий шпик або бекон. Додати овочі, стручок червоного перцю а також сіль, перець і цукор на смак. Накрити кришкою і варити до м’якості. Обсушити і викласти на таріль, воду не виливати — її можна подавати окремо і вмочувати в неї кукурудзяний хліб.

Вилікує всі ваші недуги!

Смажені зелені помідори

1 зелений помідор середнього розміру (на особу)

сіль

перець

біле кукурудзяне борошно

сік від смаження бекону

Помідори нарізати скибочками завтовшки приблизно півсантиметра, посолити, поперчити й обкачати з обох боків у кукурдзяному борошні. На великій пательні розігріти достатню кількість соку від смаження бекону (має вкривати дно) і смажити помідори до легкої золотавої скоринки з обох боків.

Буде відчуття — наче в раю!

Смажені зелені помідори з молочною підливою

3 столові ложки смальцю

4 тверді зелені помідори, нарізані скибочками завтовшки 0,5 см

збиті яйця

панірувальні сухарі

борошно

молоко

сіль

перець

На чавунній пательні розігріти смалець. Обкачати помідори в яйці, потім у сухарях. Смажити на повільному вогні до золотавої скоринки з обох боків. Викласти помідори на тарілку. На кожну столову ложку соку, що залишився в пательні, додати одну столову ложку борошна й ретельно перемішати, потім додати 1 склянку теплого молока й тушкувати до загустіння, постійно помішуючи. Додати сіль і перець на смак. Готовою підливою полити помідори й подавати гарячими.

Найкраща з усіх страв!

Примітки

1

«Buffalo Gals, Won’t You Come Out Tonight», «The Big Rock Candy Mountain» — популярні американські пісні кінця ХІХ — початку ХХ ст.

2

У перекладі з англійської «cloud» означає «хмара».

3

Хрещення в баптистській церкві передбачає повне занурення у воду.

4

Державна програма безкоштовної або пільгової медичної допомоги в США.

5

День незалежності США.

6

Уривок із духовного гімну, написаного 1905 р. поетом Сивіллою Мартин і композитором Чарльзом Ґебріелом.

7

Мається на увазі модний журнал, який випускало видавництво Ебенезера Баттеріка з 1867 року. Журнал містив викрійки для шиття і новини зі світу моди.

8

Популярна американська телеведуча, журналістка й письменниця.

9

Ку-Клукс-Клан, або Невидима Імперія Півдня (англ. Ku Klux Klan) — назва кількох расистських та терористичних організацій у США, здебільшого на півдні.

10

Цукерки з карамелі, масла й цукру, почали виготовлятися 1896 р.

11

Цукерки, популярні в Америці, від 1920-х років, складалися зі шматочків мигдалю в медовій нузі.

12

Ідеться про такий уривок: «Бо Дитя народилося нам, даний нам Син, і влада на раменах Його, і кликнуть ім’я Йому: Дивний Порадник, Бог сильний, Отець вічності, Князь миру» (Ісая 9:5). Тут і далі переклад Біблії Івана Огієнка 1962 р.

13

Мексиканський маїсовий корж із начинкою.

14

Американська мережа ресторанів швидкої їжі, існує з 1932 р.

15

Торговець контрабандними алкогольними напоями в США за часів Сухого закону 20—30-х років ХХ ст.

16

Міст, що з 1918 р. з’єднує центр Бірмінгема (штат Алабама) з південною частиною міста.

17

Бессі Сміт, Етель Вотерс, Ма Рейні — відомі чорношкірі виконавиці джазу та блюзу 1920—1930-х років.

18

Окторон — людина з 1/8 часткою негритянської крові.

19

Нащадки французьких переселенців.

20

Військово-патріотична громадська організація, заснована в США 1919 р.

21

«Гувервіллями» називали скупчення жител, побудованих безпритульними із залізяччя, картону тощо в роки Великої депресії — за ім’ям тодішнього президента Г. Гувера.

22

Християнська релігійно-благодійна організація, заснована 1865 р. проповідником Вільямом Бутом та його дружиною Кетрін у Лондоні. Пізніше поширила свою діяльність у США, Німеччині, Канаді та інших країнах.

23

Принцеса Марґарет Роуз (1930–2002) — член королівської родини Великобританії, молодша сестра Єлизавети II.

24

Винагорода, що надається бійцям за отримання поранень у ході бойових дій.

25

Відповідає 52-му розміру за українськими стандартами.

26

Неофіційна назва міста Чикаґо.

27

Американський пастор, проповідник, громадський діяч і телеведучий, відомий своїми радикальними консервативними поглядами на мораль і політику.

28

Ґранвілл «Орал» Робертс — християнський проповідник, один із піонерів «телевізійного євангелізму». Засновник Євангельської асоціації Орала Робертса та Університету Орала Робертса.

29

Клуб «На славу Творця» («Praise the Lord club»), «Зустріч із проповідником, США» («Camp meeting, USA»), «Клуб семисот» («70 °Club») — християнські телевізійні програми, транслювалися в 80-х роках минулого століття.

30

Чорношкірий американський боксер-професіонал, чемпіон світу в суперважкій вазі.

31

Ball — яйце (англ. сленг).

Content

Флеґґ Фенні Смажені зелені помідори в кафе «Зупинка»

Фенні Флеґґ Смажені зелені помідори в кафе «Зупинка»

Подяка

*****

Рецепти Сипсі

Примітки