Robert Silverberg

Sin čovečji

»Pazite, bdite! Jer ne znate kad je vreme.

To je kao kad čovek koji ide na put, ostavi kuću svoju i da slugama svojim vlast, svakome svoj posao, i vrataru zapovedi da bdi.

Bdite, dakle! – jer ne znate kad će doći gospodar od kuće, da li uveče, ili u ponoći ili kad petli poju, ili ujutru –

Da ne dođe iznenada i nađe vas gde spavate.

A što vama kažem, svima kažem: Bdite!«

Evanđelje po Marku 13; 33–37{Prema prevodu Novoga zaveta od dr Dimitrija Stefanovića}

»A odmah posle nevolje tih dana sunce će pomračiti, mesec neće davati svetlosti svoje, zvezde će spasti s neba i sile nebeske uzdrmaće se.

I tada će se pokazati znak Sina čovečjega na nebu, i zakukaće svi narodi na zemlji, i ugledaće Sina čovečjeg gde ide na oblacima nebeskim sa silom i slavom velikom.«.

Evanđelje po Mateju 24: 29–30*

»Ne zaziri od blasfemije – ona će za duhovitost biti proglašena«.

Bajron, Engleski bardi i škotski kritičari

»Mi znamo šta smo, ali ne i šta možemo biti.«

Hamlet, IV, v, 43

saputnicima,

Bilu Rotsleru

Polu Tarneru

1

Budi se. Zemlja pod njim je tamna, hladna i vlažna. Leži na leđima, u polju skerletne boje; meki nalet vetra zatalasa travu, i poljem kao da prostruji krv. Nebo je čelično plavo, i intenzivna prozirnost te boje čini da nešto bolno zaškripi u njegovoj glavi. Otkriva sunce: nisko na nebu, veće nego što bi trebalo da bude, nekako bledo i ranjivo, možda čak malo ulubljeno pri vrhu i pri dnu. Biserna sumaglica diže se sa tla i kovitla prema nebu, stvarajući pri tom ustreptale trake plave, zelene i crvene boje. Uz nešto nelagodnosti postoje svestan gustog omotača tišine oko sebe. Oseti se izgubljeno. Unaokolo nikakvog grada, nikakvog znaka ljudskog prisustva na ovoj poljani, u ovoj dolini, kao ni na okolnim brdima. Polako se podiže i uspravlja, licem prema suncu.

Telo mu je golo. Dodiruje ga, postajući svestan svoje kože. Sa tihom znatiželjom posmatra nadlanicu ruke, koju je prislonio uz tamne malje svojih grudi. Kako čudno izgledaju ovi prsti: sa kvrgastim zglobovima, mestimično pokriveni mekim dlačicama, sa dva neznatno ogrebana zgloba, i sa noktima koje je očigledno potrebno dovesti u red. Kao da nikada ranije nije video svoju ruku. Pušta da mu ruka lagano sklizne niz telo; zaustavlja je da bi vrhovima prstiju zadobovao po zategnutoj koži mišićavog stomaka; potom, za trenutak, istražuje trag od blago nabrane kože na mestu gde je bilo slepo crevo. Ruka se spušta još niže, i on otkriva svoje genitalije. Mršteći se, prstima obuhvata testise, i lagano ih odiže, kao da im ispituje težinu. Dodiruje svoj penis, prvo deo pokriven tankom kožicom, zatim deo od mekanog mesa bledocrvene boje, koji se nalazi pri vrhu, najzad i sam vrh. Čudno je imati tako komplikovanu stvar na svom telu. Ispituje, dalje, svoje noge. Prilično velika modrica, u nijansama purpurne i žute boje, nalazi se na levom bedru. Pogled mu se spušta na stopala. I ona su mestimično pokrivena dlakom. Nožni prsti čine mu se potpuno stranim. Počinje da ih miče. Ukopava ih u tlo. Savija kolena. Mrda ramenima. Razmiče, u dosta širokom luku, svoje noge. Stane da mokri. Gleda ravno u sunce i, začudo, dosta vremena prolazi pre nego oči počnu da ga peku. Pošto skrene pogled, ugleda sunce iza očnih jabučica, položeno ispred njegovog mozga, što je učinilo da se oseti manje usamljeno.

»Zdravo!« vikne. »Hej! Tebi! Meni! Nama! Ko?« Gde je Vičita? Gde je Toronto? Gde je Dibuk? Gde je Sioset? Gde je Sao Paolo? Gde je La Žola? Gde je Bridžport? Gde je Makmurdo Saund? Gde je Elenvil? Gde je Mankato? Gde je Morpet? Gde je Džordžtaun? Gde je Sent Luis? Gde je Mobil? Gde je Vala Vala? Gde je Galveston? Gde je Bruklin? Gde je Kopenhagen?

»Zdravo? Hej? Tebi? Meni? Nama? Ko!« Sa njegove leve strane nalazi se pet zaobljenih brežuljaka pokrivenih sjajnom vegetacijom crne boje. Sa desne strane polje skerletne trave širi se u nepreglednu ravnicu, koja se utapa u horizont. Ispred njega tlo je blago ulegnuto, čineći udolinu, koja je nešto veća od jaraka, ali još uvek nije kanjon. Drveće što ga vidi unaokolo potpuno mu je nepoznato. Čudnog je oblika; stabla su tamnobraon boje, sa mestimičnim izbočinama, puna i zaobljena; na njima kaskade mesnatih listova trepere poput venaca od sjajnih belih i žutih bisera. Iza njega, obmotani dugim i neobjašnjivim senkama, leže jame i neugledna brdašca, na kojima se vide male biljke drvenih stabljika boje peska.

Spušta se ravno u dolinu.

No, sada barem vidi prvi znak života. Uznemirena njegovim prisustvom, nekakva ptica naglo uzleće sa jednog omanjeg drveta i počinje da kruži u vazduhu, na priličnoj udaljenosti od njega. Umirivši se malo, leteći u sve manjim krugovima, ptica mu se približava: kao da želi da ga pažljivije osmotri. Ispituju jedno drugo. Ptica je veličine jastreba, tamnog tela, uskog i neljubaznog lica sa hladnim zelenim očima i tankim, čvrsto stisnutim kljunom, koji podseća na ljudske usne. Krila su joj plamene boje i rebrasta, providna kao da su od gaze, a rep joj je u obliku klina, i preko njega je prevučena nekakva koprena sa resicama ružičaste boje, koje za vreme leta trepere. Leteći iznad njega ptica ga zasipa tucetom sjajnih zelenih vavoljaka, koji vešto padaju na tlo okolo njega, zatvarajući ga u nekakvu geometrijsku figuru. Malo oklevajući, on se saginje i dotiče najbliži vavoljak. Ovaj počne da šišti; čuje se zvuk sličan zvižduku; ali kada vavoljak dodirne prstom, ne oseća ni toplotu ni njegovu materiju. Odguruje ga u stranu. Ptica zagrakće prema njemu.

»Ja sam Hanmerova«, začuju se reči.

»Zašto si neljubazna? Čime sam te povredio?«

»Nisam neljubazna? Ne preuzimam odgovornost. Niti osuđujem.«

»Ti si me zasula svojim izmetom.«

»To je uspostavilo odnos«, govori ptica dok odleće. »Ja sam Hanmerova«, začuje se još jednom iz daljine. On pažljivo posmatra ovo stvorenje koje odleće. Sunce se lagano kreće prema brdima. Nebo sada izgleda glatko, kao da je lakirano. Usta su mu suva, a u njima umesto jezika kao da ima smotuljak papira. Nastavlja da se spušta u dolinu. Primećuje da kroz dolinu protiče potok, zelena voda na čijoj se glatkoj površini odbleskuju sunčevi zraci; voda svojim tokom povija rastinje koje je izniklo na obalama. Zaputi se ka njemu, misleći da će ga dodir hladne vode po koži razbuditi. Ovaj san je već počeo da ga zamara; postao je malo ružan i, čak i za san, suviše neverovatan. Kleknuo je uz potok. Potok je neočekivano dubok, i proziran poput kristala. Dole, u dubini, vide se ribe kako, nošene snažnom maticom, promiču tamo-amo. Vitka stvorenja sa krupnim, pametnim očima, duboko usečenim ustima punim zuba, i sa blago zaobljenim perajama. Žrtve. Nasmeši im se. Oprezno spušta ruku sve do lakta u vodeni brzak. Trenutak dodira sa vodom sličan je električnom šoku, uz to i ošamućujući. Povlači ruku nazad, pokriva lice šakama i, ophrvan dubokom tugom, zaplače. Žao mu je čoveka, žao mu je svih čovečjih dela. U svesti mu se polako kristališe slika ljudskog sveta, u svoj njegovoj složenosti i šarenilu: zgrade i vozila i putevi i prodavnice i travnjaci i masne mrlje i izgužvani papiri i svetleće reklame. Vidi ljude odevene u komotna odela, i žene u tesnim cipelicama i u garderobi koja ističe njihove obline. Taj svet je izgubljen, i za njim on žali, taj svet on oplakuje. Čuje zvuk raketnih motora i pisak automobilskih kočnica. Divi se odblesku sunčevog svetla na staklenim površinama solitera. Gde je sada sve« to? Zbog toga je žalostan. Hladne suze mu se slivaju niz obraze i kaplju na usne koje podrhtavaju niz obraze i kaplju na usne koje podrhtavaju. Zar su negdašnji cvetovi nestali? Zar ni korov iz starih dana više ne ostoji? Prijatelji i familija? Brige i napor? Zvona na katedrali, ukus crnog vina na jeziku, sveće, šećerna repa, mačke, kaktusi? Gorko uzdahnuvši, mireći se sa sudbinom, on se ravnodušno naginje preko ruba obale, i pada u potok. Voda ga prima u svoje naručje, i brzo ga vuče dole, ka dnu.

Nekoliko minuta on ne pruža nikakav otpor. A tada, odjednom, izvija svoje telo i hvata se za jednu podvodnu stenu. Odgurujući se od te stene počinje da pliva prema dnu, sve dok se ne zaustavi licem iznad šljunkovitog tla, i tu ostaje da lebdi malo duže, privikavajući se na izmenjenu okolinu. Kada je konačno ostao bez daha, snažno se otiskuje od dna i pliva ka površini, a potom se izvlači na obalu. Za trenutak leži licem prema zemlji. Potom se podiže. Dodiruje svoje telo.

Voda što ga je bila peckala po telu dok je bio u njoj, delimično ga je izmenila. Malje sa tela su nestale, i koža mu je sada glatka i bela i nova, kao koža u kitovog mladunca. Na levom bedru više nema modrice. Zaglavci su mu zalečeni. Nema ni ožiljka od slepog creva. Penis mu izgleda čudno, i nakon pažljivog zagledanja, sa užasom shvata da je obrezan. Palac gurne u pupak; on je još uvek tu. Nasmeje se. Sada tek primećuje i to da se, dok je on bio u vodi, dan primakao svom kraju. Sunčev poslednji zrak upravo se gubi sa horizonta, i tama naglo osvaja nebo. Od meseca ni traga. Ubrzo se pojavljuju zvezde, koje svoj dolazak najavljuju visokim zavijajućim tonovima, pevajući: Ja sam crvena, Ja sam Plava, Ja sam zlatna, Ja sam bela. Gde je Orion? Gde je Veliki Medved? Gde je Jarac?

Rastinje u dolini sija nekakvim čudnim, grubim, gotovo hrapavim sjajem. Tlo počinje da se mrda, podrhtava, puca po površini, i iz hiljade uzanih pukotina pomaljaju se stvorenja dugačkih, vlažnih i srebrnastih tela, slična kišnim glistama. Izlaze ih svojih, u tlu skrivenih, rupa i kreću, puzeći, prema dolini, što zbog njihovog sjaja predstavlja atraktivan prizor. Kada mu se približe, ta stvorenja se razdvajaju, puze svuda naokolo, ostavljajući njega kao ostrvo usred tog bleštavog mnoštva. Čuje kako se oglašavaju nekakvim besnim šaptavim zvucima, ali on u tim zvucima ne uspeva da otkrije nikakvo značenje.

Začu se lepet krila, i iz vazduha sleteše dva stvorenja, različita od ptice koju je prethodno video; ova stvorenja imaju velika i otromboljena tela, nalik džakovima, pokrivena su pramenovima gustog crnog krzna, a na grudnu kost su im pričvršćena uglasta krila. Stvorenja su velika poput koza. Počinju da progone ove srebrne gliste, gutaju ih svojim elastičnim smežuranim kljunovima, da bi ih nedugo zatim iz sebe izlučili, potpuno čitave. Čini se da imaju neutaživ apetit. Kada ga ova dva stvorenja besno pogledaju, on se sa osećanjem gađenja povuče nazad.

Nešto veliko i tamno zaklopara iznad potoka, ali pre nego što uspe jasno da vidi šta je to, ono nestaje. Sa neba se začuje glasan smeh. Miris najnežnijeg cveća podiže se sa vode, rastače se u težak i opor miris, potom nestaje. Postaje hladno. Strese se. Počinje da pada i slaba kiša. Situacija u kojoj se našao nije nimalo prijatna; uz to, sve ovo je tako čudno. Iz daljine se začuje muzika. Tonovi se jedan trenutak jasno čuju, zatim utihnu, a onda se ponovo izvlju, lagano podrhtavajući u noćnoj tami. Otkriva da od tih tonova može u svesti da oblikuje melodije kakve poželi: zamišlja potmuli zvuk roga, setnu tužbalicu, menuet. Mala stvorenja užurbano gmižu oko njega. Zar su žabe pomrle? Zar su miševi istrebljeni? Gde su lemuri? Gde su krtice? Pa ipak, oseća da bi mogao da zavoli i ova nova stvorenja. Bezgranična plodnost evolucije otkriva mu se u svom blistavom izobilju, i to ga malo razveseli, tako da od tonova što se viju okolo, njegova svest počinje da oblikuje himnu. Šta god da je, dobro je. Muzika što se čuje iz daljine sada mu se Čini da je od bubnjeva i truba iz Himne Svevišnjem. Odjednom, kao tmurni kontrast ovoj ponesenosti, začuše se nečiji snažni koraci, i on vidi da više nije sam: tri ogromna stvorenja izranjaju iz tame, i kreću prema njemu. San postaje suviše mračan. Kakva su ova bića? Ova stvorenja nalik krvoločnim zverima, gadna i odvratna? Dvonošci, uspravni, sa ravnim širokim stopalima, snažnim butinama prekrivenim dlakom, sa uvučenim stomacima, i masivnim grudnim koševima. Zadah truleži ide ispred njih. Lica su im okrutna, no, i pored toga, veoma slična ljudskim licima: sjajnih očiju, kukastih noseva, otromboljenih usana, sa slabom sivkastom bradom u kojoj se nahvatalo trunja i prljavštine. Nezgrapno vuku noge, savijaju kolena, ljuljaju se u struku dok hodaju: ogromne uspravne koze i, ako se pretpostavi da su stvorene nakon čoveka, žalostan proizvod evolucije. Kako oni prođu, iz tragova njihovih stopa niče nekakav čekinjasti korov, teškog i neprijatnog mirisa koji podseća na miris ribe. Koža im je bolesno bela, zborana, i jadno visi preko njihove snažne muskulature; cela je pokrivena sitnim plikovima, između kojih izbija sitna dlaka. Teturajući se ova stvorenja klimaju glavama, glasno smrću, otresaju slinu koja im curi iz nozdrva, i izmenjuju nekakve nemušte reči među sobom. Čini se da na njega uopšte ne obraćaju pažnju. Posmatra ih dok prolaze mimo njega. Kakva su ovo jadna stvorenja? Uplaši ga pomisao da ova bića možda pripadaju najrazvijenijoj vrsti, vrsti koja ima dominantan položaj u ovoj eri, da su oni naslednici čovečjeg roda, ili čak njegovi potomci. Na ovu pomisao bol ga preseče u grudima, i on se baci na tlo, i stane da se prevrće levo-desno, u agoniji, gnječeći pri tom crvolike životinjice koje su puzale oko njega. Počne, potom, po tlu da lupa dlanovima, i da čupa kužno korenje koje je, za ovim stvorenjima, pre par trenutaka izniklo. Pridigne se malo i nasloni čelo na jedan gladak kamen. Muka mu je, povraća iako mu je stomak skoro prazan. Obuzet užasom, nokte zariva u sopstvene slabine. Zar su ova stvorenja nastanila svet? Zamišlja zajednicu ovih bića kako se mole klečeći na vlastitom izmetu. U svesti vidi sliku: ova stvorenja u noći punog meseca grakću ispred Tadž Mahala. Vidi ih kako se pentraju po piramidama, vidi kako njihovi ispljuvci padaju po Rafaelovim i Veronezovim slikama, kako njihovo šmrkanje i podrigivanje zaglušuje Mocartovu muziku. Gorko se zaplače. Zubima počne da grize zemlju. Koliko još ima do jutra? – pita se sav slomljen. U svoj toj muci i ud mu se ukrutio, i on ga uzima u ruku i, dahćući, prosipa svoje seme. Leži na leđima i pogledom traži mesec, ali njega nema na nebu, a zvezde mu izgledaju potpuno strane. Začuje se ponovo muzika. No, on je izgubio moć da joj u svojoj svesti da neki oblik. Sada mu ona izgleda kao zveka i lupa metalnih šipki, kao vrisak nimalo prijatan uhu. Očajan i tužan, vičući iz sveg glasa u tamu, on pokušava da nadglasa to klepetanje, da ublaži tu nesnosnu buku, taj pravi haos od tonova. U tome mu prolazi noć, nemirna i besana.

2

Pruge nadolazećeg svetla polako boje nebo. Tama je ustuknula pred ružičastom, sivom i plavom bojom. Isteže se i u sebi pozdravlja jutro; istovremeno, primećuje da je gladan i žedan. Sišavši do potoka, naginje se iznad njega, pljuska lice hladnom vodom, pere oči i zube i, sa nelagodom, briše tragove sperme sa svojih butina. Potom dugim gutljajima pije vodu, sve dok žeđ ne nestane. Hrana? Spušta ruku u vodu i, sa veštinom koja je i njega samog začudila, iz potoka vadi ribu, koja se zapraćaka u njegovoj ruci. Riba ima glatko telo plave boje, sa crvenim vlaknicama koja pulsiraju ispod površine njene kože. Da je pojede? Sirovu? Pa da, kako bi drugačije sada i mogao. Ipak, mogao bi barem živu da je ne jede. Prethodno će joj smrskati glavu o stenu.

»Nemoj, molim te. Ne čini to«, začuje se nečiji glas.

Spreman je da poveruje da to riba moli za svoj život. Ali, purpurna senka pada po njemu; on ovde izgleda nije sam. Okrenuvši se, ugleda mršavu i vitku priliku. Otuda znači glas. »Ja sam Hanmer«, kaže pridošlica. »A riba, molim te, baci ribu nazad u vodu. Ona ti neće biti potrebna.« Dok govori blago se osmehuje. Da li je to osmeh? Da li su to usta? Oseća da je najbolje da posluša Hanmera. Baca ribu nazad u potok. Lupivši obesno repom po površini, riba zaroni i nestade u vodi. On se okrete Hanmeru i reče: »Nisam ja ni želeo da pojedem tu ribu. Ali, veoma sam gladan. Uz to, izgleda da sam se izgubio.«

»Daj mi svoju glad«, odvrati mu Hanmer.

Hanmer nije čovek, ali srodstvo je više nego očigledno. Velik je kao neki ižđikali dečak, a njegovo telo, premda tanko, ne izgleda krhko. Glava mu je velika, ali i vrat mu je čvrst, a ramena široka. Na telu nema ni jedne dlake. Koža mu je zlatno-zelena i podseća na visokokvalitetnu savitljivu plastiku. Oči su mu skerletne kugle, smeštene iza ustreptalih providnih kapaka. Nos ima povijen, uskih, gotovo zatisnutih nozdrva; usta su mu uski prorez, oivičen tankim usnama, prorez koji se za vreme govora ne otvara dovoljno da bi se moglo videti šta se nalazi u njegovoj unutrašnjosti. Na rukama ima veliki broj prstiju, dok je nožnih prstiju znatno manje. Na rukama i nogama ima zglobove, ima kao i čovek laktove i kolena, ali njegovi zglobovi izgleda da su mnogo elastičniji, što mu daje beskrajnu slobodu pokreta. Jedino je Hanmerov pol malo zbunjujući. Nešto u njegovom držanju neosprono upućuje na to da je on muško, uz to nema grudi, niti bilo koju drugu vidljivu žensku karakteristiku. Ali na mestu gde bi trebalo da se nalazi polni organ on ima čudan, ka unutra okrenut, usek, koji delimično podseća na vaginalni otvor, a opet, jasno se vidi da nije to. Ispod tog useka, umesto okačenih muških muda, nalazi se samo jedna mala, čvrsta i okruglasta izraslina, čija je funkcija možda identična onoj koju vrše čovekove mošnice: kao da je cilj evolucije bio da zadrži muške polne žlezde izvan telesne šupljine, s tim da im samo da malo bolju zaštitu. Nema sumnje da su Hanmerovi preci, u nekoj davnoj eri, bili – ljudi. Ali, može li se i on nazvati čovekom? Možda pre: sinom čovečjim. »Priđi mi«, obraća mu se Hanmer, i pruža ruke prema njemu. Na njegovim rukama, između prstiju, razapeta je tanka opna. »Koje je tvoje ime, stranče?«

Mora za trenutak da se zamisli, »bio sam Klej{clay (klej) (engl.) – glina, ilovača (prim. prev.)}«, odgovara Hanmeru. Zvuk tog imena pada odskakujući po tlu. Klej. Klej. Bio sam Klej. Da, izgleda da sam zaista to bio. Hanmer izgleda zadovoljan. »Onda, dođi Klej«, govori mu blago. »Ja ću uzeti tvoju glad.« Oklevajući, Klej pruža ruke Hanmeru. Ovaj ga privuče bliže sebi. Tela im se dodirnu. Klej oseti iglice u očima i tamnu tečnost koja pojuri kroz njegove vene. Ima neobično jaku predstavu vena i arterija u vlastitom stomaku. Jasno vidi njihovu crvenu boju. Čini mu se da čuje i pulsiranje žlezda u stomaku. Najednom, Hanmer ga pušta, i on je potpuno oslobođen gladi; čak se samom sebi čudi što je pre par trenutaka hteo da pojede ribu. Hanmer se nasmeje. »Da li je sada bolje?«

»Bolje je. Mnogo bolje.«

Svojim stopalom Hanmer zagreba po tlu. Tlo se razdvoji, kao zip da se rastvori, i Hanmer se sagne i iz tog proreza izvadi sivu, kvrgastu i dosta veliku grudvu. Prinosi je ustima i siše par trenutaka. Onda je pruži Kleju, koji tu grudvu prima nesigurnim rukama. Da li je ovo test? »Jedi«, kaže mu Hanmer. »Dopušteno je.« Mada je gladi nestalo, Klej uzme da siše grudvu. Nekakav zrnast sok ulazi u njegova usta. Iznenada, plameni jezičci suknuše njegovom lobanjom, svest mu se pomrači. Hanmer pritrča, hvatajući ga baš u trenutku kada je počeo da pada, i ponovo ga zagrli; Klej oseća kako se dejstvo soka naglo gubi. »Oprosti mi«, reče Hanmer. »Nisam shvatio. Ti mora da si užasno rano.«

»Molim?«

»Jedan od najranijih, pretpostavljam. Uhvaćen u vremenski protok, kao i ostali. Mi te volimo. Želimo ti dobrodošlicu. Da li ti izgledamo jako čudno? Da li si usamljen? Da li si žalostan? Hoćeš li nas naučiti stvarima? Da li ćeš nam se dati? Hoćeš li nas obradovati?«

»Kakav je ovo svet?«

»Svet. Naš svet.«

»Moj svet?«

»Bio je. I može da bude.«

»Koja je era?«

»Dobra.«

»Da li sam ja mrtav?«

Hanmer se prigušeno nasmeja. »Smrt je mrtva.«

»Kako sam dospeo ovde?«

»Uhvaćen, dakle, u vlastitu budućnost? Koliko daleko u budućnost?«

»Zar je to važno?« pita Hanmer, koga su ova pitanja izgleda počela da zamaraju. »Dođi Klej, rastvori se zajedno sa mnom, i započnimo naše putovanje.« Ponovo hvata Kleja za ruku. Ovaj se trgne. »Čekaj«, promrmlja. Jutro je već podmaklo i potpuno se razdanilo. Nebo je opet onako bolno plavo, a sunce je nalik na ogromni gong. On uzdrhta. Približava svoje lice Hanmerovom, i pita ga: »Ima li ovde još nekog kao ja?«

»Ne.«

»Da li si ti čovek?«

»Naravno.«

»Ali si vremenom izmenjen, zar ne?« .

»O, ne«, odgovara Hanmer. »Ti si izmenjen vremenom. Ovde ja živim. Ti si nas posetio.«

»Ja govorim o evoluciji.«

Hanmer se blago namršti. »Možemo li sada da se rastvorimo. Imam toliko toga da vidimo.«

Klej se sagnuo i iščupao iz zemlje onaj odvratni korov od prošle noći. »Reci mi barem o ovome nešto.

Tri stvorenja su ovuda prošla, i ovo je izniklo na mestu...

»Da.«

»Kakva su to stvorenja bila? Posetioci sa druge planete?«

»Ljudi«, uzdahnu Hanmer.

»I oni? Različite forme?«

Pre nas. A posle vas. Uhvaćeni u vremenski protok, takođe.«

»Kako smo se mi mogli razviti u njih? Ni u bilion godina čovek se ne bi mogao promeniti toliko mnogo. A onda se vratiti u oblik sličan mom. Jer ti si meni bliži nego što su to oni. Šta je tu uzorak? I kakva je to linija razvoja? Hanmere, ja ništa ne razumem!«

»Čekaj dok vidiš ostale«, govori mu Hanmer, i počinje da se rastvara. Bled sivkasti oblak diže se sa njegove kože i obmotava ga; on postaje sve maglovitiji, mirno iščezavajući u tom oblaku. Narandžaste varnice zaiskriše iz oblaka. Hanmer, još uvek vidljiv, izgleda kao da je u ekstazi. Klej može da vidi ukrućenu palicu od mesa, koja se promolila iz proreza između Hanmerovih prepona: da, on je muško i pored svega, i pol je razotkrio u ovom trenutku zadovoljstva.

»Rekao si da ćeš i mene povesti sa sobom!« Klej uzviknu.

Hanmer klima glavom i smeši se. Unutrašnja struktura njegovog tela sada je potpuno vidljiva, mreža nerava i vena, osvetljena nekakvom unutrašnjom vatrom, počela je da zrači crvenim i zelenim i žutim sjajem. Oblak se širi i, iznenada, i Klej se zatiče u njemu. Čuje se sladak piskav zvuk: njegovo sopstveno tkivo i vlakna počinju da ključaju. Hanmer je nestao. Klej je počeo da se vrti, potom da se širi, i razređuje; vidi svoje unutrašnje organe, čuje njihov rad – izuzetna mešavina slika i tonova; ovo je zeleno i uljasto, ono crveno i lepljivo, ovde nekakva siva sunđerasta masa, tamo tamnoplava spirala; sve je tako zrelo, tako bujno, u ovim poslednjim trenucima pred iščeznuće. Uzbuđen je, predoseća avanturu. Oseća da se uznosi gore, i širi, da se preliva preko granice svog bića, i razliva iznad lica zemlje; oseća kako postaje beskrajno velik, i beskrajno lak, gotovo bez težine; oseća kako se nadnosi nad kilometre i kilometre zemlje, kako je svojim bićem pokrio mnoge države, čitava kraljevstva, Hanmer je pored njega. Zajedno se šire. Oseća sunčevu toplotu na gornjim slojevima svog ogromnog novog tela. Ona čini da molekuli od kojih je to telo sastavljeno radosno zaigraju, i počnu da skakuću, uz praske i fijuke. Klej je svestan da elektroni, koji se ogromnom brzinom kreću u svim pravcima, dobijaju sve veću i veću energiju. Zik! Zviz! Fiju! On lebdi. Klizi. Sebe sada vidi kao ogromni sivi ćilim koji se leluja kroz vazduh. Umesto ukrasnih resica po ivicama tog ćilima, on ima stotine očiju, a u centru ćilima, na mestu glavne šare, nalazi se ogromna, gusto spletene moždana masa, koja svetli, tiho bruji, i svime upravlja.

Vidi scenu od prošle noći: dolinu, livadu, planine, potok. Sadržaj vizije se menja kako se oni sve više uspinju, i tada, najednom, kao da počinje da pada – osećaj od koga su ga prošli žmarci. Strmoglavljuje se u predeo pun reka i stena, pun oštrih planinskih vrhova što štrče iz tla poput zuba, pun zaliva, jezera i rtova. Nekakve prilike promiču dole. To su ona tri kozolika stvorenja: mrmljaju nešto i prde ispod široke krošnje kaučukovog drveta. Tu su i šest bića Hanmerove vrste, koja u parovima, vesela, stoje na ivici zlatnog ribnjaka. Tu su i noćne gliste, zaspale pod zemljom, tu je i divlje stvorenje sa šiljastim zupcima umesto zuba u vilici, tu je i nešto do ramena ukopano u tlo, nešto što zrači svečanim, punim strasti mislima. Izleće i četa krilatih stvorenja, ptica, ili slepih miševa, ili čak reptila, i ta bića lete u postojanoj formaciji prema gore, zamračivši svojim letom nebo; ova krilata stvorenja proleću Klejovim telom, od njegovog dna pa sve do vrha, kao milion vrelih metaka, i gube se u visinama iznad oblaka. Tu su i mrzovoljna inteligentna bića koja borave u mulju tamnih bazena. Tu su i razbacani kameni blokovi, možda kakva davna ruševina. Klej ne vidi ni jednu čitavu građevinu, ne vidi nidgde ni puteve. Na svetu izgleda nema ni jednog bitnijeg čovečjeg traga. Svuda je proleće; iz svega pupi život. Valjajući se kao olujni oblak, Hanmer se smeje i uzvikuje: »Da! Prihvati to!«

I Klej prihvata.

Isprobava svoje telo. Čini ga fluroscentnim, i vidi kako ljubičaste senke plešu ispod njega. Stvara čelična rebra, i kičmu od slonovače. Spliće novi nervni sistem od žilica vakuma. Kreira novi čulni organ koji registruje boje i preko ultraljubičaste i, sav srećan, probija granice vidljivog spektra. On postaje ogromni seksualni organ, i siluje stratosferu, ostavljajući za sobom trak svetlosnog semena. A Hanmer, koji je sve vreme uz njega, neprestano uzvikuje »Da!« i »Da!« i »Da!« Klej sada prekriva nekoliko kontinenata. Ubrzava kretanje, tražeći vlastiti završetak, i nakon kraćeg naprezanja nalazi ga; povezuje se sam sa sobom, sa svojim vlastitim krajem; sada je zmija sa telom od oblaka, zmija koja je obujmila svet.

»Vidiš?« Hanmer uzvikuje. »To je tvoj svet, zar ne? Poznata planeta?«

Ali Klej nije u to sasvim siguran. Kontinenti mu se čine izmenjeni. Ovo, na primer, što vidi, trebalo bi da budu Severna i Južna Amerika, ali onda su one pretrpele.izvesne promene. Rep Južne Amerike, je nestao, isto tako i Panamski kanal, a zapadno od onoga što bi trebalo da bude Čile nalazi se teritorija koja se reteći širi: verovatno je to Antarktik počeo da se pomera. Okeani su potopili oba pola. Obale su potpuno nove. Ne može da pronađe Evropu. U sredini onoga za šta pretpostavlja da je Azija nalazi se more; odbleskujući od svoje površine sunčeve zrake, ono je nalik ogromnom podrugljivom oku. Zaplače se, a umesto suza mlazovi vrele lave razliše se duž ekvatora. Ne mestu gde se nalazila Afrika sada se spokojno diže nekakva izbočina u obliku kupole. Prostranstvo od nekoliko hiljada kilometara izmenjenog okeana svetlucaju nizovi blistavih ostrva. Sada ga zaista obuzme strah. Pomišlja na Atinu, Kairo, Tanger, Melbur, Pokepsi, Istanbul i Stokholm. Pomisao na te izgubljene gradove stvara bolnu jezu u njemu: telo počinje da mu se hladi, mrzne i pretvara u pljusak od ledenih čestica, na koje se istog časa, iz baruština i močvara, ustremiše jata malih zujećih insekata; oni počeše halapljivo da ga grizu, ali Hanmer viknu na njih i oni ošamućeni padoše na tlo. Klej se oporavlja, ponovo je pribran. »Šta se dogodilo?« upita Hanmer, a Klej mu odgovori: »Setio sam se.«

»Nemoj«, reče Hanmer. Ponovo su se vinuli gore. Vrte se i poskakuju i probijaju sve dalje i dalje u kraljevstvo tame koje opasuje svet, tako da planeta sa koje su se vinuli sada nije ništa više nego zrnce prašine na mekom lepršavom ogrtaču beskraja. Posmatra Zemlju, njeno okretanje. Tako sporo se okreće! Da se nije dan produžio? Da li je to uopšte moj svet? Hanmer mu gurkanjem daje znak, i oni se transformišu u prave reke energije, milione kilometara dugačke, koje se ključajući izlivaju još dalje u svemir. On je obasjan nežnošću, ljubavlju, žudnjom za sjedinjenjem sa kosmosom. »Svetovi naših suseda«, govori mu Hanmer. »Naši prijatelji. Shvataš?« Klej shvata. Sada pouzdano zna i to da nije dospeo na planetu nekog drugog sazvežda. Jasno se vidi da je ova lopta umotana u oblake Venera. A ona crvena, puna kratera, to je Mars; zbunjen je jedino gustim zelenim morem koje zapljuskuje njegove ravnice boje rđe. Ne može da pronađe Merkur, nekoliko puta on klizne u tu unutrašnju orbitu, tragajući za tom malom planetom što se nalazi najbliže Suncu, ali nje nema. Da nije privučena, pala na Sunce? Ne usuđuje se da pita, ih straha da bi Hanmer svojim odgovorom tu bojazan mogao da potvrdi. Da je jedna planeta nestala, to saznanje bi ga sada porazilo. »Dođi«, začuje Hanmerov glas. »Ide napolje«.

Asteroidi su iščezli. Mudar potez: kome trebaju takve ruševine. Ali Jupiter je još uvek tu i, začudo, nije pretrpeo nikakvu promenu; ostala je ista čak i velika crvena pega. Klej likuje. Zadržali su se čak i pojasi boja: svetle pruge jarko žute, braon i narandžaste boje, razdvojene prugama tamnije boje. »Da?« upita Klej, a Hanmer odgovara da to može da se učini, i njih dvojica se ustremljuju ka planeti, vitlajući se i klizeći kroz Jupiterovu atmosferu. Opkoljavaju ih nekakvi magličasti kristali. Njihova razrađena tela spliću se sa molekulima amonijaka i metana. Dole su se ustremili, dole, ka ledenim stenama što se dižu iz turobnog sivog mora, ka nemirnim gejzirima i jezerima koja ključaju. Klej se u širokom ravnom pojasu pruža iznad snežnog kontinenta, leži tako i dahće, uživajući u tom čulnom osećaju što ga ima na svojim leđima, jer atmosfera je po njemu polegla težinom od nekoliko tona. Postaje malj koji ispituje čvrstoću stenovitog jezgra ove planete, radosno udarajući po njoj i, uz mnogo zveke i jeke, podiže talase gustog i reskog zvuka. To ga dovodi do ekstaze. Ali odmah nakon toga, kao protivteža trenucima radosnog uzbuđenja, otkriva gubitak koji ga duboko ražalosti: sjajni Saturn je ostao bez svog prstena. »Nezgoda«, priznaje Hanmer. »Greška. To je bilo davno.« Klej se ne da utešiti. Malo nedostaje da se opet slomi i u obliku pahuljice razveje po žuto-mrkoj površini Saturna. Hanmer, saosećajući sa njim, izvije samog sebe u obruč, i obgrli planetu. Kovitlajući se oko nje, počne da klizi duž spektra vidljivosti i da isijava najrazličitije boje zlatnog sjaja, stvarajući time raskošan omotač planeti. »Ne«, reče mu Klej. »Zahvalan sam ti na tome, ali ne vredi.« Potom se zaputiše ka Uranu, ka Neptunu, i ka mraznom Plutonu. »To nije bilo našom krivicom«, insistira Hanmer. »Ali nikada nismo pomislili da bi nekome to moglo toliko da znači«. Pluton je nezanimljiv. Lebdeći iznad planete, Klej spazi petoro Hanmerovih rođaka kako prolaze crnom opustelom površinom, dolazeći odnekud iz praznog prostora, i gubeći se ponovo u praznini. Upitno gleda u pravcu u kom oni nestaju. Procyon? Rigel? Batel-geux+ »Drugom prilikom«, promrmlja Hanmer.

Vraćaju se na Zemlju. Kao par rubina njih dvojica velikom brzinom padaju kroz atmosferu. Prizemljuju se. Ponovo je u svom smrtnom telu. Leži u lepo uređenom polju, prekrivenom niskim mesnatim biljkama zelenkasto-plave boje; iznad njega u visinu se diže, džinovski trougaoni monolit, koji se račva pri vrhu. Između ta dva kraka na vrhu monolita bučno šumeći probija se reka, i potom se obrušava u dubinu od preko trista metara, klizeći niz glatku površinu boje oniksa, da bi se pri dnu stuba vodeni mlaz konačno smirio u bazenu pravilnog okruglog oblika. On drhti. Ovo putovanje ga je izmirilo. Kada je malo prikupio snage, podigao se i seo, pritisnuo dlanove uz obraze, nekoliko puta duboko uzdahnuo, i stao da trepće. Svetovi još uvek uporno kruže u unutrašnjosti njegove lobanje. Radost zbog Jupitera mesa se sa tugom zbog Saturhovih prstena. I Merkur. I voljeni stari kontinenti, poznata mapa. Sve to nagriženo, ili uništeno zubom vremena. Vazduh je blag i proziran, i on čuje u daljini muziku. Hanmer stoji uz ivicu bazena, zamišljeno posmatrajući vodopad.

Odnosno, da li je to Hanmer? Ovaj se polako okreće, i Klej na njemu primećuje promene. Na poput voska glatkim grudima sada su se jasno ocrtavale dve dojke. Dojke su bile male, kao kod devojčice koja je tek zakoračila u devojaštvo, ali su van svake sumnje to bile ženske grudi. Sa ružičastim bradavicama na svojim vrhovima. I Hanmerovi kukovi su se proširili. A usek koji se nalazio pri dnu njegovog stomaka postao je sada tanki prorez od koga se tek gornji deo video. Okrugla izraslina što se nalazila na dnu useka takođe je nestala. Ovo nije Hanmer. Ovo je žena koja pripada Hanmerovoj vrsti.

»Ja sam Hanmer«, obraća se ona Kleju.

»Hanmer je bio muško.«

»Hanmer.« Ona se primiče Kleju. Njen korak nije kao Hanmerov: umesto živahnog, kao bez zglobova slobodnog kretanja u bilo kom pravcu – ovo je nešto sputanije kretanje, jednako glatko i bez napora, ali manje elastično. Ona kaže: »Moje telo je izmenjeno, ali ja sam Hanmer. Ja te volim. Možemo li sada da proslavimo naše zajedničko putovanje. To je običaj.«

»Da li je onaj drugi Hanmer zauvek nestao?«

»Ništa ne nestaje zauvek. Sve se vraća.«

Merkur. Saturnovi prsteni. Istambul. Rim.

Kleja podilazi jeza. Tih nekoliko trenutaka tišine čine mu se kao milioni godina.

»Hoćeš li da slaviš sa mnom?«

»Kako?«

»Spajanjem tela.«

»Seks«, reče Klej. »To, dakle, nije zastarelo.«

Hanmer se ljupko nasmeja. Zatim se laganim pokretom spusti i opruži po tlu. Mesnate biljke oko nje počinju da se njišu, podrhtavaju i uzdišu. Nadimaju se od iznenadnog priliva tečnosti, a onda se na vrhu svake biljke otvaraju male rupice, i tečnost boje rubina pođe na svaku od tih rupica. Vazduh se istovremeno ispuni blagim, izuzetno prijatnim mirisom. Afrodizijak! Klej odjednom postaje svestan ukrućenosti svog uda. Hanmer povija svoja kolena. Širi bedra, i Klej posmatra otvor između njenih nogu, koji je na njega čekao. »Da«, ona je šaputala. Gubeći se u silnom uzbuđenju, Klej leže na nju. Ruke mu kliznuše niz njeno telo, prsti mu stisnuše njene hladne, glatke i svilaste guzove. Hanmer je uzbuđena; njeni prozirni očni kapci poprimili su nijansu mlečne boje, tako da se skerletne kugle njenih očiju sada jedva naziru; kada je podigao ruku i pomilovao je po grudima, pod prstima je osetio tvrdoću njenih bradavica. Silno se začudio zbog nepromenljivosti izvesnih stvari. Ljudi u trenutku mogu da obiđu čitav Sunčev sistem, ptice govore, biljke sarađuju u stvaranju ljudskih zadovoljstava, kontinenti su promenjeni, ceo univerzum je oluja od veličanstvenih boja i zanosnih mirisa, pa ipak u svem tom zlatnom i rujnom i purpurnom čudu ovog izmenjenog sveta, eto, kurac još uvek čezne za pičkom i pička još uvek čezne za kurcem. No, njen otvor kao da je suviše mali za njega. Ipak, uz prigušen uzvik olakšanja on prodire u nju, i počinje da se u njoj kreće, polako, pa sve brže i brže, poput klipa u vlažnom ležištu, i sve to mu je toliko poznato i blisko da ga za trenutak napušta osećaj izgubljenosti što ga je ovde pratio još od buđenja. Dospeva do vrhunca tako brzo da ga to gotovo porazi, dok se ona jedva oglasila sa nekoliko nizova mekih polutonova, no, on ipak uspeva da se obuzda, primiruje se za trenutak, a onda zajedno nastavljaju igru. Stezanje i opuštanje njenih mišića odvija se u pravilnim razmacima. Njene u kolenima savijene noge obgrliše njegovo telo. Njena karlica se ritmično pomera. Ona dahće. Šapuće. Pevuši. On bira pogodan trenutak i dospeva do vrhunca po drugi put, pokrećući ovaj put oluju senzacija i u njoj, što dovodi do izvesnih promena njene kože: ona je čas rapava i čekinjasta, čas je glatka i vlažna, onda se naglo na njoj stvore veliki talasasti nabori, da bi se konačno vratila u svoje prvobitno stanje. U prvom trenutku nakon ekstaze on se seti meseca. Mesec! Gde je bio mesec dok su on i Hanmer jurili kroz vasionu. Njega nije bilo. Mesec više ne postoji. Kako je samo mogao zaboraviti da ga potraži pogledom?

Oni se razdvojiše i on leže pored nje. Oseća zadovoljenje, ali i blagu depresiju. Zver iz prošlosti je svojim semenom ukaljala duha iz budućnosti. Kaliban obležao Arijela. Kada su se njihova tela malopre spojila, da li je to značilo nekakvo obesvećenje? Jer, konačno, on dolazi iz praistorije. Prolazi nekoliko minuta dok se on ne usudi da digne glavu i pogleda u nju. Ali, ona mu se smeši. Podiže se, nežno ga hvata za ruke i pomaže mu da se i on uspravi, zatim ga vodi do bazena koji se nalazi u podnožju vodopada. Kupaju se. Voda je ledena. Njeni mnogobrojni prsti lete svud po njegovom telu; ona je u toj meri žensko, da on u sećanju jedva uspeva da prizove lik vitkog i mišićavog muškarca s kojim je počeo svoje putovanje. Ona je koketna, razigrana i krajnje posesivna.

Kaže mu: »Spajaš se sa velikim entuzijazmom.«

Iznenada bivaju obasjani blistavim zracima sunca, koje se spustilo gotovo do iznad samog tla. Linija njemu nepoznatih boja pruža se nebom od vrha visoke planine ka zapadu. On rukom posegne za njom, no ona mu izmakne, i potrči smejući se kroz bodljikavi čestar. Biljke se neodlučno povijaju ka njoj, ali je ne mogu dotaći. Kad on krene za njom, biljke ga odmah ogrebu. Tetura se napred, krvareći, i nalazi je iza omanjeg zdepastog drveta, ne višeg od nje same: stoji i čeka ga. Nozdrve joj podrhtavaju; oči nemirno trepću; njene male grudi se ubrzano dižu i spuštaju. Za trenutak on je vidi sa zelenom lepršavom kosom i gustim crnim žbunićem između nogu, ali već sledećeg trenutka ona je glatka kao i pre. Sa grana tog drveta nekakvih pet stvorenja uzvikuje njegovo ime. Ta bića imaju ogromna usta, mršav vrat, i velika čupava krila i, koliko uspeva da vidi, uopšte nemaju tela.

»Klej! Klej Klej! Klej! Klej!«

Hanmer naredi tim stvorenjima da prestanu: ona skoče na zemlju i u momentu odjure od njih. Ona mu prilazi, ljubi ga u svaku ogrebotinu, i one zaceljuju. Sa velikom pažnjom ona ispituje delove njegovog tela, dotičući svaki deo rukom, nastojeći da što bolje prouči anatomski sklop tog tela, kao da bi sama jednog dana trebalo da stvori nešto slično. Intimnost tog ispitivanja uznemirava Kleja. Konačno je njena radoznalost zadovoljena. Ona, potom, rastvara tlo kao zip i vadi iz proreza nekakvu grudvicu – isto što je onaj drugi Hanmer uradio juče. Imajući puno poverenje, on od nje uzima grudvicu, prinosi je ustima i siše sok. Kožu mu sada prekriva plavo krzno. Genitalije mu rastu do monstuoznih razmera, tako da je prinuđen da se spusti na tlo zbog njihove težine. Leže na leđa. Stopala mu se spajaju. Mesec, pomisli on pun gorčine. Hanmer ga opkoračuje i, sputajući se niže, natiče se na njegov uspravljeni kolac. Mesec. Mesec. Merkur. Mesec. Jedva da primećuje trenutak orgazma.

Dejstvo soka iz grudve počinje da slabi i da nestaje. On leži stomaka priljubljenog uz zemlju, zatvorenih očiju. Dodirnuvši rukom nju, primećuje da je okrugla izraslina ponovo između njenih bedara. Tačnije, između njegovih bedara. Jer, Hanmer je ponovo muško. Klej pažljivo posmatra: da, on je ponovo muško. Ravne grudi, široka ramena, uski bokovi. Sve se vraća. Doduše, ponekad suviše brzo.

Spušta še noć. Klej pogledom traži mesec.

»Da li vi imate gradove?« pita Hanmera. »Knjige? Kuće? Poeziju? Da li ikad nosite odela? Da li umirete?«

»Ako osetimo potrebu«, glasio je odgovor.

3

Sede u tami, jedan pored drugog, razmenjujući tek po koju reč. Klej posmatra povorke zvezda. Njihov sjaj na trenutke mu biva nepodnošljiv. S vremena na vreme dolazi na pomisao da zagrli Hanmera, no tada se priseti da je ovaj sada u muškom obličju. Možda će se onaj drugi, ženski Hanmer na kraju ipak vratiti; njen boravak ovde čini mu se isuviše kratak.

Ovom ovde, muškom Hanmeru, obraća se rečima: »Da li sam ja čudovišni varvarin? Da li sam grub? Da li sam neotesan?«

»Ne. Ne. Ne.«

»Ali ja dolazim iz praskozorja sveta. Ja sam veoma rani, traljavi pokušaj. Ja imam slepo crevo. Ja uriniram. Izbacujem iz sebe izmet. Osećam glad. Znojim se. Zaudaram. Ja sam milion godina inferioran u odnosu na tebe. Pet miliona? Pedeset miliona godina? Ko bi to sada mogao i znati?«

»Mi se tebi divimo zbog onoga što ti jesi«, Hanmer ga stade uveravati. »Mi tebi ne zameramo ono što ti nisi mogao postati. Naravno, kada te upoznamo malo bolje, mi možemo i promeniti sud o tebi. Možemo te čak i prezreti.«

Nakon ovoga zavlada duži period tišine. Zvezde koje klize nebom drobe ovu noć.

Klej se ponovo oglasi: »Nisam to govorio da bih pravdao svoj rod. Konačno, mi smo svetu dali jednog Šekspira. Vi svakako znate ko je Šekspir?«

»Ne.«

»Homer?«

»Ne.«

»Betoven?«

»Ne.«

»Ajnštajn.«

»Ne.«

»Leonardo da Vinči.«

»Ne.«

»Mocart!«

»Ne.«

»Galilej!«

»Ne.«

»Njutn!«

»Ne.«

»Mikelanđalo. Muhamed. Marks. Darvin.«

»Ne. Ne. Ne. Ne.«

»Platon? Aristotel? Isus?«

»Ne. Ne. Ne.«

Klej zatim upita: »Da li pamtiš mesec koji je ova planeta nekad imala?«

»Da, čuo sam za mesec. Ali nisam ni za jednu od ovih drugih stvari.«

»Znači, sve što smo mi stvorili je izgubljeno. Ništa nije preživelo. Mi smo, dakle, zaista izumrli.«

»Grešiš. Tvoja rasa je živa.«

»Gde?«

»U nama.«

»Ne«, reče Klej. »Ako je sve što smo stvorili mrtvo, i naša rasa je mrtva. Gete. Karlo Veliki. Sokrat. Hitler. Atila. Karuzo. Borili smo se protiv mraka, a mrak nas je ipak progutao. Mi smo izumrli.«

»Ako ste vi izumrli«, odvraća Hanmer, »onda mi nismo ljudi.«

»Vi i niste ljudi«.

»Mi jesmo ljudi.«

»Od ljudi potičete ali ste ipak daleko od njih. Sinovi ljudski, možda. Veliki je jaz između nas. Suštinski se razlikujemo. Vi ste zaboravili Šekspira. Vi lebdite po nebesima.«

»Moraš znati«, kaže mu Hanmer, »da vaš period predstavlja veoma mali segment vremenskog toka. Informacije koje se nagomilaju u neki takav uski i mali segment vremenom se zamagle i izobliče. Zar je čudno što su vaši heroji zaboravljeni?«

»Ti govoriš o informacijama, o segmentima?« pita Klej, zapanjen. »Vi ste izgubili Šekspira a sačuvali tehnološki žargon?«

»Tražio sam prikladnu metaforu.«

»Kako, zapravo, da ti govoriš moj jezik?«

»Prijatelju, ti govoriš moj jezik«, odgovara Hanmer. »Postoji samo jedan jezik, i svi govore tim jezikom.«

»Postoje mnogi jezici.«

»Jedan.«

»Ci sono molte ligue.«

»Samo jedan, i njega sva bića razumeju.«

»Muchas Languas! Sprache! Langue! Sprak! Nyelv! Zbrka od jezika. Enchants de faire votre connaissance. Welcher Ort is das? Per tavore, potrebbe dirigermi al telefono. Finns det nagon har, som talar engleska? El tren acaba de salir.«

»Kada misao dodirne misao«, kaže Hanmer, »komunikacija je trenutna i apsolutna, zašto vam je bilo potrebno toliko načina govora jednih sa drugim?«

»Jedno od zadovoljstava divljaka«, odgovara jetko Klej. Još uvek ga peče misao da je sve iz njegovog doba zaboravljeno. Pomoću naših dela mi smo sami sebe određivali – razmišlja on u sebi. Kontinuitet u razvoju kulture omogućavao nam je, praktično, da budemo ljudska bića. A sada, svaki kontinuitet je prekinut. Izgubili smo našu besmrtnost. Mogli smo tokom vremena dobiti tri glave, i visinu od deset metara, i kožu nam je mogla prekriti plava krljušt – sve dok Homer, Mikelanđelo i Sofokle žive, živo je i čovečanstvo. A oni su nestali. Da smo postali čak i kugle zelenog plamena, crvenkasti lišaj što se hvata po stenama, ili svetleći kotur žice – a da pamtimo ko smo bili – još uvek bismo bili ljudi. Obraća se Hanmeru: »Kada smo ono ranije ti i ja leteli kroz svemir, kako smo to bili postigli?«

»Rastvorili smo se. I uzneli.«

»Kako?«

»Rastvaranjem. Uznošenjem.«

»To nije odgovor.«

»Bolji ti ne mogu dati.«

»To je nešto što vi radite potpuno prirodno? Kao disanje? Kao hodanje?«

»Da.«

»Pa vi ste onda postali bogovi«, kaže Klej. »Sve mogućnosti su vam otvorene. Odzujite do Plutona kad zaželite. Ako vam se prohte, promenite pol. Živite večno, ili barem toliko dugo koliko vam je volja. Ako se zaželite muzike, svaki od vas u tome može da nadmaši Baha. Možete da razmišljate poput Njutna, slikate kao El Greko, pišete kao Šekspir – ako vam se samo hoće. Svaki trenutak vašeg života je simfonija boja i oblika i materije. Bogovi. Uspeli ste da postanete bogovi.« Klej se smeje. »A mi smo toliki trud u to ulagali. Mislim, uspeli smo uz pomoć letelica da poletimo, stigli smo i do drugih planeta, ukrotili smo elektricitet, prenosili sliku i zvuk na daljinu, lečili bolesti, razbijali atomska jezgra. Konačno, šta smo bili, bili smo dobri. S obzirom na to kad smo bili. Jer, dvadeset hiljada godina pre. mog doba ljudi su se bili odevali u životinjske kože i živeli po pećinama; u moje vreme ljudi su načinili prve korake na mesecu. vi sami mora da živite već toliko dugo. Mislim, dvadeset hiljada godina. Najmanje toliko, zar ne? I da li je bilo neke stvarne promene u svetu za čitavo to vreme? Ne. Vama promene nisu ni trebale jer ste postali bogovi, i tako sve ostvarili. Znaš li Hanmere da smo se mi pitali da li je to u redu, to ako čovek ustrajava u stremljenju ka visinama. Vi ste izgubili Grke, tako da možda ne znaš šta je to hybris. Oholi ponos. Ako se čovek uspne previše, bogovi će ga oboriti dole, jer neke stvari su samo za bogove. I to, hybris, predstavljalo je priličnu brigu za nas. Stalno smo sebi postavljali pitanje: ne postajemo li suviše nalik bogovima? Hoćemo li zbog toga biti kažnjeni, biti smrvljeni. Hoće li na nas zbog toga udariti kuga, vatra, bura i glad?«

»Da li ste zbilja imali takav pojam?« sa istinskom znatiželjom u glasu zapita Hanmer. »To, da je zlo ako se postigne suviše?«

»Da, imali smo.«

»Odvratni mit, koga su stvorile kukavice?«

»Plemenita zamisao, ponikla u najdubljim umovima naše rase.«

»Ne«, Hanmer je uporan. »Ko bi mogao da odbrani jednu takvu ideju? Ko je mogao da se odrekne izazova koji se kriju u ljudskoj sudbini?«

»Mi smo živeli«, Klej se trudi da mu objasni, »u napetosti između stremljenja ka sve višim ciljevima i straha da se ipak ne uspnemo previsoko. I mi smo nastavili da stremimo ka gore, da se sve više i više uspinjemo, mada nas je pri tom strah gušio. I, postali smo bogovi. Postali smo ti, Hanmere. Mada, vidiš i našu kaznu. Zbog našeg hybrisa mi smo zaboravljeni.«

Zadovoljan je složenošću svog govora. Čeka na Hanmerov odgovor, ali nikakvog odgovora nema. Polako shvata da je Hanmer nestao. Da ga nije zamorilo moje brbljanje? Hoće li se vratiti? Sve se vraća. Odlučuje da sačeka kraj noći na ovom mestu: neće ni da se pomeri odavde. Seti se da još od svog buđenja ovde on nije spavao. Pokušava da zaspi ali san mu ne dolazi na oči. Potpuno je budan. Upire pogled u tamu zvezdanog prostranstva, no malo toga uspeva da vidi. Najednom, kroz noć se začuju nekakvi zvuci, kao da dolaze sa nekog žičanog instrumenta. Za ovima dolazi zvuk sličan vibracijama od pada kakvog ogromnog tereta na tlo. Zatim čije kako se šest šupljih kamenih stubova podiže, a onda bučno ruši na zemlju. I nekakav prigušen piskav glas – sličan cviljenju. Čuje se duboka i snažna tutnjava. I kotrljanje bisernih perli. I nekakvo glasno grgotanje. I šuštavi lepet krila. I pljusak. I zveket. I fijuk. Gde je orkestar? Nikoga nema u njegovoj blizini. Kap da je zatvoren u ovu tamnu, neprobojnu samoću. Muzika zamire, ostavljajući za sobom neki blag miris. Oseća kako se sa tla podiže, i kako ga obavlja, mogla. Leži na glatkoj škriljastoj ploči i razmišlja o tome da li je možda Hanmerova moć da čini čuda prelazna. Počinje sa eksperimentom promene sopstvenog pola; ležeći na leđima on pokušava da sam sebi stvori velike grudi. Duboko se koncentriše i mislima pokušava da na svom grudnom košu stvori oble mesnate brežuljke, i ne uspeva; pomisli da bi možda bilo uspešnije ako prvo počne sa stvaranjem unutrašnjih mlečnih žlezda, i pokušava da zamisli kakve te žlezde treba da budu, i ne uspeva; pita se da nije možda nemoguće dobiti ženske žlezde a da se prethodno ne odstrane muški organi, i za trenutak razmišlja o tome da li da te svoje organe ukloni, okleva, i opet ne uspeva. Eksperiment promene pola odbacuje kao neuspeo. Potom, setivši se Saturna, dobija želju da ode i obiđe obale njegovih mora. Pokušava da se rastvori i vine gore. Mada od silnog naprezanja počinje da se grči, stenje i znoji, ipak ostaje beznadežno materijalan; ali kada samog sebe iznenadi: u trenutku opuštenosti između dva naprezanja, polazi mu za rukom da stvori bledosivi oblak koji prethodi rastvaranju. Tako, samo nastavi – u mislima bodri ovaj oblak. Prepušta mu se. Veruje da je dospeo u željeno stanje, oseća kako mu pojedini delovi tela trepere, i pokušava da se odvoji od tla. Siguran je da se nešto dešava, ali to mu ne izgleda kao ono pre. Zelena svetlost mutnog sjaja podiže se svud okolo, i čuju se reski pucketavi zvuci. A on je još uvek tesno priljubljen uz tlo. Uhvati ga strah kada nekontrolisano počne da klizi niz spektar, ali na pola puta ponovo stiče kontrolu nad sobom. Da li je čoveku uopšte dozvoljeno da radi ovakve stvari. Da nije zakoračio u zabranjeno područje? Ne! Ne! Ne! Počinje da se razrađuje. Rastvara se. Leprša poput zastave na vetru, tako blizu toga da uzleti, pa ipak iz nekog razloga ne može da učini taj krajnji napor i da prekine i poslednju zemaljsku sponu. Mada, tako je blizu toga. Nebom se kovitlaju svetla: narandžasto, žuto, crveno. Žarko bi želeo da uspe, i za trenutak pomisli da je uspeo, jer ima osećaj naglog odvajanja od tla i uzleta u nebo, začuje čak i prodorne zvuke cimbala i ugleda munje kako paraju nebo, oseti nagli trzaj, i to da se nešto moćno događa.

Shvata da se nikada nije otisnuo. Naprotiv, njegova pojava je, izgleda, nekog čak i privukla.

Pridošlica sedi na škriljastoj ploči, nekoliko koraka od njega. To je ružičasti sferoid ovalnog oblika, pihtijast pa ipak čvrst, koji se nalazi u kavezu pravougaonog oblika čije su rešetke od nekog čvrstog srebrnastog materijala. Kavez i sferoid su isprepleteni, jer na nekoliko mesta rešetke prolaze kroz telo sferoida. Kavez je oslonjen samo na jedan svetleći točak koji se nalazi ispod njegovog dna. Sferoid mu se obraća nekakvim reskim mrmorenjem. Klej ništa od toga ne uspeva da razume. »Mislio sam da ovde postoji samo jedan jezik«, kaže Klej. »Šta pokušavaš da mi kažeš?« Sferoid ponovo progovara, očigledno ponavljajući raniji iskaz, izgovarajući ga čak i razgovetnije, no Klej svejedno ne može ništa da razume. »Zovem se Klej«, obraća mu se ponovo, osmehujući se protiv volje. »Ne znam kako sam dospeo ovde. Ne znam ni kako si se ti stvorio ovde; možda sam te na neki način ja nehotice prizvao.« Nakon kratke pauze sferoid odgovara, ali nerazumljivo kao i ranije. »Žao mi je«, kaže Klej. »Ja sam primitivan. Ja sam neznalica.« Kavez iznenada postaje tamnozelen. Njegova površina se talasa i podrhtava. Ukaže se čitav niz svetlucavih očiju koje odmah potom nestanu. Klej oseti hladne prste kako prolaze kroz njegovo čelo i uranjaju mu u mozak, klizeći pri tom kroz sve moždane vijuge. I tada, u širokoj i snažnoj matici u njega se uliva duša sferoida, i on razume da mu se ovaj obraća rečima: Ja sam civilizovano ljudsko biće, stanovnik planete Zemlje, i nekom neobjašnjivom silom odvojen sam od svoje prave okoline i prenesen ovde. Ja sam usamljen i nesrećan. Vratio bih se u svoju sredinu. Preklinjem te, pomozi mi u tome, u ime humanosti!

Sferoid se nalegne na rešetke svog kaveza, vidno iscrpljen. Sada je malo izobličen, deluje asimetrično, a boja mu postaje bledožuta.

»Mislim da razumem šta hoćeš da kažeš«, obraća mu se Klej. Ali kako ti ja mogu pomoći? I ja sam žrtva vremenskog protoka. Ja dolazim iz zore naše rase. Isto tako sam usamljen i nesrećan; i ja sam izgubljen kao i ti.«

Sferoid počinje da svetluca slabim narandžastim sjajem.

»Možeš li da razumeš ovo što ti govorim?« pita Klej. Nema odgovora. Klej dolazi na pomisao da ovo stvorenje koje za sebe tvrdi da je ljudsko biće, a ima tako tuđe obličje, da ono sigurno dolazi sa još veće vremenske udaljenosti nego on, ali iz budućnosti Hanmerove rase. Logika evolucije upućuje na takav zaključak. Hanmer barem ima ruke i noge i glavu i oči i genitalije. Kao što sve to imaju i kozolika stvorenja, čija je era verovatno negde između Klejove i Hanmerove ere. Ali ovo, bez ijednog ljudskog uda, gde sva čovečja obeležja kao da su smotana i upakovana u nekakav sanduk, ovo mora da je konačna verzija evolutivnog obrasca. Klej se čak oseća donekle i krivim, verujući da je on dovukao sferoid iz njegove prirodne sredine, i to dok je uzalud pokušavao da se vine u nebo, ali istovremeno oseća i ponos što je on, eto, bio u stanju da uradi jednu takvu stvar, pa makar to bilo i nehotice. A izvesnu radost pričinjava mu to što je sreo nekog ko je izgubljen i zbunjen više nego on. »Da li mi uopšte možemo da komuniciramo?« pita Klej. »Možemo li prebroditi jaz koji postoji između nas? Da pokušamo: evo, za početak, ja ću ti se primaći. Raskriliću svoj um koliko mogu. Uostalom, moraš imati razumevanja. Ja dolazim iz doba kičmenjaka. kladio bih se da u evolutivnom lancu stojim bliže Pitekantropusu nego tebi. Najde, govori sa mnom. Donde esta telefono?«Sferoid ponovo poprima ružičastu boju kao pre. I pruža Kleju ovu viziju: grad prostranih trgova i blistavih tornjeva, čijim ulicama prolaze gomile ružičastih sferoida, svaki u svom svetlucavom kavezu. Fonntane izbacuju bezbrojne mlazove vode u nebo. Raznobojna svetla se kovitlaju i trepere u vazduhu. Sferoidi se susreću. Izmenjuju pozdrave, povremeno šire i izvijaju svoja tela, da bi zatim kroz rešetke kaveza provukli te izvijene delove, i činili nešto što bi moglo da bude neka vrsta rukovanja. Spušta se noć. Na nebu se pojavljuje mesec! Da li su ga oni ponovo napravili, sa kraterima i svim ostalim? Pogledom punim simpatije on osmatra neravnu površinu meseca. Pogled mu sledećeg trenutka klizne i zaustavi se u bašti: kao da gleda okom kamere, i da je sada u novom kadru. Tu su ruže. I žute lale. tu su narcisi i jaglaci i plavi zumbuli ogromnih cvetova. Tu se nalazi i drvo sa lišćem koje mu ne izgleda strano, i još jedno, i još jedno – i sva su sa lišćem koje on prepoznaje. Hrast. Javor. Breza. To su sve antikviteti – razmišlja Klej – nakon toga došle su ogromne humke prekrivene mrežastim listovima, kakve i sada vidi oko sebe, a ova bića su, dakle, radi svog zadovoljstva ponovo oživela stari izgled zemlje. Vizija počne da treperi i da se osipa, čineći žalostan prizor, i kao da će svaki čas preko te vizije da se navuče teška neprobojna zavesa. Klej shvata da je izveo pogrešan zaključak. Zar sferoidi nisu bića iz nepojamno udaljene budućnosti? Da li su oni, možda, bliski čovekovi potomci? Vizija se vraća. Sferoid izgleda mnogo životnije, ukazujući mu time da je na pravom putu. Da. Šta su oni, čovečanstvo iz vremena od pet, deset i dvadeset hiljada godina nakon Klejovog doba, iz vremena kada su hrastovi, lale, zumbuli i mesec još uvek postojali? Da. I gde je tu evolutivna logika. Nema je. Da bi se zadovoljio, čovek je i samog sebe preoblikovao. To je ova faza ovalnih sferoida. Kasnije će izabrati da bude odvratna koza. A nakon svega, biće Hanmer. I svi mi – uhvaćeni u vremenski protok. »Sine moj!« uzviknu Klej. (Ćerka? Rođaka! Rođak?) Pokušava, jednim naglim pokretom, da proturi ruke između rešetki, kako bi zagrlio sferoid. No, oseti snažan udar i biva odbačen nekoliko metara unazad; ostaje da leži na tlu, ošamućen, i nekakve biljke, slične puzavici, stanu da se spliću oko njegovih bedara. Polako mu se vraća snaga. »Žao mi je«, šapuće Klej približavajući se opet kavezu, »nisam imao nameru da te povredim. hteo sam samo da ponudim prijateljstvo.« Sferoid je sada boje ćilibara. Boja besa? Straha? Ne, nego izvinjenja. Nova vizija ispuni Klejov um. Sferoidi međusobno priljubljenih kaveza, sferoidi koji plešu, sferoidi koji dodiruju jedni druge. Himna ljubavi. Pokušaj ponovo, pokušaj ponovo, pokušaj ponovo. Klej ispruži jednu ruku. Ona glatko prolazi između rešetki. Nije osetio udar. Površina sferoida se nabira, vrtloži, i stvara se nekakva prikaza sa pipcima, koja se podiže i hvata Kleja za ruku. Kontakt. Poverenje. međusobno razumevanje žrtvi vremenskog protoka. »Ja se zovem Klej«, govori on, trudeći se da istovremeno i misli na to što govori. Ali sve što prima od sferoida jeste, u stvari, niz živih prizora iz njegovog sveta. Univerzalni jezik sigurno još nije bio stvoren u eri sferoida. Jer on izgleda sposoban jedino za komunikaciju u slikama. »U redu«, reče Klej. »Prihvatam ta ograničenja. Verujem da ćemo se i pored toga dobro slagati, i da ćemo uspeti jedno drugo da razumemo.

Pipci puštaju njegovu ruku, i on je izvlači iz kaveza.

» Koncentriše se na stvaranje slika. Sa apstraktnim pojmovima stvar će biti mnogo teža. Ljubav? Pokazuje sebe kako stoji uz ženu svoje vrste. Zatim, kako je grli. Dodiruje njene grudi. Potom kako ležu u krevet i spajaju se. Predstavlja sjedinjavanje organa, sa svim detaljima. Naglašava karakteristike kakve su kosa, mirisi, razni nedostaci. Zadržavajući prizor para koji se sjedinjuje, stvara još jednu, dodatnu sliku: sebe na ženki Hanmeru, kako izvodi isti obred. Potom prikazuje sebe kako stavlja ruke u kavez, dozvoljavajući pipcima da mu se obmotaju oko zglobova. Capisce? A sada da pokaže poverenje. Da zamisli mačku i mačiće? Dete i mačiće? Sferoid bez kaveza, kako grli drugi sferoid? Iznenadna reakcija, odgovor koji znači – nelagodnost. I promena boje sferoida: sada je boje slonovače. Klej menja sliku koju je zamislio, vraća sferoide u njihove kaveze. Nagoveštaji olakšanja. Dobro. A sada, kako da mu prikaže samoću? Da zamisli sebe golog u prostranoj poljani prekrivenoj nepoznatim i stranim cvećem. Treperave snove u domu. Scenu grada iz dvadesetog veka: punog gužve i žurbe, a ipak tako dragog.

»Mi ipak komuniciramo«, kaže Klej. »Da, sada zaista to činimo.«

» Duga noć se primiče kraju. U ažurnom osvitu Klej vidi mnoge biljke koje nisu bile tu kad je sunce zalazilo: šiljasto drveće crvenih rebara, treperavu puzavicu pruženu po tlu, ogromne cvetove prečnika od nekoliko metara, u čijoj sredini trepere male glave prašnika, rasipajući pri tom polen dijamantnog sjaja. Hanmer se vratio, i sada sedi, prekrštenih nogu, na najudaljenijem kraju Klejove stene.

»Imamo društvo«, obraća se Klej Hanmeru. »Ne znam da li je i on uhvaćen u vremenski protok, ili sam ga lično ja ovde dozvao. Naime, pokušavao sam sa nekim eksperimentima u sopstvenoj glavi. No, svejedno, on je...«

Mrtav?

Priljubljen uz jednu stranu svog kaveza, sferoid sada liči na svenulu mahunu. Blistava svetlost izgubila se sa tri njegove rešetke. Klej oseća da više ne može da stupi u kontakt sa njim putem zamišljanja slika. Prilazi kavezu, oprezno provlači dva prsta između rešetki, ali ne oseća nikakav šok.

»Šta se dogodilo?« pita Klej. »Život odlazi«, odgovara Hanmer. »Život ponovo dolazi. Povešćemo i njega sa sobom. Dođi.«

» Kreću pravcem suprotno od izlazećeg sunca. Ne dodirujući ga, Hanmer ispred njih gura kavez. Prolaze kroz jedan šumarak, između žutog visokog drveća čije crveno lišće treperi u gustim krošnjama; Kleja ove treperave krošnje podsete na uvijanje i grčenje ranjenih morskih zvezda. »Da li si i ranije viđao bića kao što je ovaj sferoid?« pita Klej Hanmera.

»Nekoliko puta. Vremenski protok nam donosi mnogo toga.«

»Mislio sam da je i on takođe rani oblik u evoluciji. Hoću reći, mislio sam da je bliži mom vremenu.«

»Možda si u pravu.«

»Zašto je umro?«

»Život je izašao iz njega.«

Klej se već privikao na Hanmerov stil odgovora.

Za kratko se zaustavljaju kraj bazena ispunjenog tamnoplavom vodom u kojoj mirno plivaju okrugle zlatne ploče. »Pij«, kaže mu Hanmer. Klej klekne uz ivicu. Skupljenim šakama zahvata vodu i oprezno je prinosi ustima. Ukus joj je ljutkast. Najednom biva ispunjen oštrim i ekstenzivnim osećanjem tuge, u svesti mu se javljaju slike mnogih propuštenih prilika, stvari koje se sada čine beznadno daleko, i taj osećaj tuge preti da ga celog preplavi; vidi bezbroj mogućnosti koje svaki trenutak pruža, beskrajne trake autoputeva na koje se spušta sumrak, i kraj kojih su postavljeni saobraćajni znaci koji se u vožnji jedva naziru, i on se, prelivajući se preko granica svog bića, vrtoglavo sjuri i razlije po svim tim putevima. Senzacija je veoma snažna. Odnosno, senzacija ga približava jednom mnogo tačnijem poretku stvari; shvata da je obdaren novim moćima percepcije, da do stvari sada dopire više metaforično nego prostorno. Uzima još jedan gutljaj. Percepcija se još više produbljuje i intenzivira. Prihvata sve slike koje mu svetlucaju u svesti: jedanaest crvolikih stvorenja zaspalih u tlu ispod njega, krv koja poput varnica treperi u čvrstom Hanmerovom telu, magloviti bezoblični sferoid čije je splasnuto telo prilepeljeno uz kavez, krte ljuspice u unutrašnjosti ovih zlatnih plivajućih ploča. Ponovo pije. Sada vidi unutrašnjost stvari još preciznije. Polje percepcije se u koncentričnim krugovima pruža sve dalje i dalje, u svim pravcima, a njegov mozak predstavlja centar oko koga se ovi krugovi stvaraju. Tačno vidi sastav tla ispod sebe: sloj crne ilovače ispod kog se nalazi sloj crvenkastog peska, ispod ovog nalazi se sloj šljunka, koji opet naleže na sloj iskošenih granitnih blokova. Peremerava dimenzije bazena i sa matematičkom tečnošću izračunava nagib njegovog dna. Tačno utvrđuje koliki šok za okolinu predstavlja proletanje malih stvorenja sličnih slepim miševima, koja upravo proleću nebom iznad njega, izračunava brzinu rasta okolnog drveća, kao i brzinu rasta korenja pruženog duboko u tlo. Ponovo uzima gutljaj. »Tako je lako biti bog ovde«, kaže Hanmeru, i posmatra kako se zvuk njegovog glasa odvija od površine vode u bazenu. Hanmer se smeje. Kreću dalje.

4

Nove moći opažanja izbledele su do podneva. Slabašan trag od njih još je bio tu: mogao je da vidi, istina dosta slabo, kroz tlo, uz to, bio je svestan i događaja koji se odigravaju iza njegovih leđa. Ali sve to vrlo, vrlo slabo. Sve je tako prolazno u ovom svetu. Nada se da će naići na drugi bazen, ili da će se ženka Hanmer vratiti, ili da će se vreme smrti sferoida završiti.

Ispred njih sada se pruža prirodni amfiteatar: širok i dubok usek kružnog oblika, koji sa jedne strane prekriven gomilama velikog crnog kamenja obloženog plavim lišajem. Pet pripadnika Hanmerove rase sedi u blizini tog kamenja. Troje od njih je u ženskom, a dvoje u muškom obličju. Hanmer im se obraća: »Pretposto.« Dan je postao veoma topao; da je imao na sebi nekakvu odeću, Klej bi je sada sigurno skinuo. Sunce je leno visilo, nisko spušteno na horizontu, i topli talasi energije valjali su se niz neravne strane amfiteatra. Hanmer ga nije predstavio društvu koje je sedelo uz amfiteatar, ali oni se ponašaju kao da su već čuli za njega. Podižu se i pozdravljaju ga sanjivim osmesima i kratkotrajnim melodijama koje istiskuju iz grla. Teško ih razlikuje jedne od drugih, čak i Hanmera sa teškoćom razlikuje od druga dva muška člana grupe. Jedna od ženki klizne prema njemu. »Ja sam Ninamen«, kaže. »Hoćeš li biti radostan ovde? Da li si došao zbog Otvaranja Zemlje? Je li buđenje bilo bolno? Da li te ja privlačim?« Ima melodičan glas i držanje koje Kleja podseti na držanje Japanke. Izgleda profinjenije i krhkije nego ženka Hanmer. Zahvaljujući zaostatku od nedavne povećane moći opažanja, on uspeva da vidi njenu unutrašnju strukturu: sitne i providne polne žlezde, kao i zlatnu hormonalnu tečnost koja kruži njenim telom. Njena pristupačnost rađa nemir u njemu. Iznenada oseti stid zbog svoje nagosti, zbog velikog organa koji mu se klati između nogu; zavidi ljudima Hanmerove vrste zbog njihovog zaklonjenog pola. Ninamen se okrete i potrči prema razbacanom kamenju, osvrćući se da vidi da li je on sledi. On se ne pomera sa mesta. Hanmer, ili barem onaj za koga on misli da je Hanmer, izabrao je jednu ženku i legao sa njom u nisku meku travu. Treća ženka i preostala dva muška člana grupe počeli su da plešu, istina pomalo usiljeno, ali uz dosta smeha i uz četa grljenja. Ninamen, koja se ludirala po okolnom kamenju, sada je počela da ga gađa grudvicama uzbranog lišaja. Potrčao je za njom.

Ona je neverovatno okretna. Lomatajući se po stenama da bi je uhvatio, isprd sebe stalno vidi to njeno zlatno-zeleno vitko telo; dahće, znoj ga obliva, kašlje od naprezanja. Na trenutke je gubi iz vida, da bi je ubrzo potom ugledao na nekom neočekivanom mestu. Tako iskrsava, pokazujući mu jedanput svoje male grudi, drugi put svoju skladnu, neveliku stražnjicu. Sledeći je ovako ona mu izgleda gotovo kao žena iz njegovog doba, mada ga svaki čas nešto podseti na jaz koji postoji između njih: njeno glatko i ravno lice, skerletne oči, ruke sa mnogobrojnim prstima koje podsećaju na pauka. On zna, zahvaljujući pogledu kojim ju je pogledao dok mu je moć opažanja bila pojačana, da njena unutrašnjost izgleda jezivo strano: nizovi pregrada pravouganog oblika, povezanih bisernim uskim kanalima – sve to ima manje sličnosti nego što ga ima njegov organizam u poredenju sa organizmom jastoga. Pa ipak, on je želi. I imaće je.

Ispinje se na vrh najvećeg kamena. Gde je ona? Osvrće se na sve strane – unaokolo nema nikoga. Na vrhu stene nalazi se udubina, krater ispunjen kišnicom; iznad površine vode lelujaju se nekakve crne trake, stvarajući pri tom šištav zvuk. On se naginje preko ivice i počinje da zuri u vodu, misleći da je Ninamen možda, da bi se sakrila, uronila u bazen; no, uspeva da vidi samo odraz svog lika, i to ne na površini vode, nego negde u njenoj kristalnoj dubini. Deluje zgrčeno i nezgrapno – Neandertalac obuzet požudom. »Ninamen?« zove je. Zvuk njegovog glasa stvara mehuriće u vodi, nakon čega odraz njegovog lika nestaje.

Ninamen se kikoće. Vidi je deset metara iznad sebe, kako udobno lebdi u vazduhu: stomaka okrenutog prema dole, raširenih ruku i nogu. Može da pseti strujanje ne-krvi kroz njene ne-vene, kao što, iz ovog položaja, može da oseti dah pobede nad silom gravitacije.

»Dođi dole«, zove je on.

»Ne još. Pričaj mi o svom vremenu.«

»Šta želiš da znaš?«

»Sve. Od početka. Da li umirete? Da li volite? Da li stavljate njegovo telo u njeno? Da li se svađate? Da li sanjate? Da li praštate? Da li –«

»Stani«, prekine je. »Pokušaću da ti pokažem. Gledaj: ovako je bilo u ovom vremenu.«

On joj otvara svoju dušu. Oećajući se kao muzejska izložba, on joj pruža pogd na automobile, košulje, cipele, restorane, neraspremljene krevete, hotelske holove, avione, palme u saksijama, telefone, auto-puteve, zrele banane, atomske eksplozije, elektrane, zoološke vrtove, zubarske bušilice, poslovne zgrade, saobraćajne gužve, olimpijske bazene, streljane, i novine. Daje joj na uvid filmove, kosačice trave, pržene odreske, i sneg. Pokazuje joj crkvene tornjeve. Pokazuje joj parade. Pastu za zube. Lansiranje rakete.

Ona se užasno zaljulja u vazduhu i poče da pada.

Očajno poskočivši, želeći da spreči najgore, on pritrčava i hvata je u poslednji čas; pri tom je od naprezanja zastenjao. Njeno hladno telo privija se uz njegovo, drhteći u velikom strahu, i prizori paničnog užasa prelaze iz njenog i u njegov um. On vidi, kroz avetinjsku izmaglicu koja izobličava stvari, nekakve ogromne kamene ruševine okruglog oblika i pet džinovskih stvorenja kako sede ispred njih, ukopana u mulj, i te zveri nalik dinosaurusima polako dižu glave, frkću i očajno riču, potresajući zemlju svojom žalobnom rikom, i vidi Ninamen kako puzi ispred njih kao da ih moli i traži od njih oproštaj, a džinovski stvorovi slični reptilima brundaju i brekću, tresu svojim glavama, provlače svoje ogromne vilice kroz mulj, i Ninamen jecajući polako tone u taj mulj. Slika počinje da se topi i nestaje. Klej nežno zgrli devojku, nastojeći da je umiri. »Jesam li te povredio?« tiho je pita. »Da li ti je dobro?« Ona drhti, iz njenog grla izlazi slab isprekidan zvuk. »Potrešno sam razumela«, prošaputa konačno. »Nisam mogla da razumem tvoju pesmu, i to me je uplašilo. Kako si ti čudan!« Položi zatim ruke na njegovo telo, milujući ga svojim mnogobrojnim prstima po koži. Sada on uzdrhta. Kliznuše dole na zemlju, i on ostane da je ljubi u grlo, da je miluje po grudima, diveći se njenoj srebrnastoj koži, ali u trenutku kada je počeo da prodire u nju desi se ovo: padne mu na um da bi ona svakog časa mogla da poprimi muški oblik svoje rase – i ta misao učini da nešto kvrcne u njemu, kao da se prekinuo neki kontakt, i to je dovelo do toga da je izgubio erekciju. Ona uzme da ga nežno miluje po celom telu, ali uzalud: ne može da povrati erekciju. Želeći da pomogne, ona stane da se pretvara iz ženskog u muški oblik, a potom ponovo u ženski oblik, i to takvom brzinom da je on jedva uspevao pogledom to da prati, ali ni ovo nije imalo nikakvog efekta, tako da se ona ponovo smirila u ženskom obliku. Tihim, zabrinutim glasom ona mu reče: »Molim te. Zakasnićemo na otvaranje.« Ove njene reči učiniše da ga prođu trnci niz kičmu; uspela je da pokida mrežu otpora u koju se bio spleo, da zagolica njegov mozak, i da potakne njegovu muškost. Tada ga obgrli jednom nogom oko pasa, a on, u strahu da se ovaj podsticaj ne izgubi, snažno uroni u nju. Ona ga čvrsto obgrli, kao da bi celog da ga upije u sebe. Zašto ova bića uopšte imaju pol i polne odnose? Nema sumnje da su oni u stanju da iznađu mnogo neposrednije načine da ostvare kontakt. A sigurno da to ne služi nikakvoj biološkoj svrsti, sada, u ovom kasnom datumu evolucije. Mora da je to prosto životinjsko zadovoljstvo zastarelo i da je prevaziđeno, kao jedelje i spavanje. Zamišlja ovako: oni su obnovili kopulaciju nje same radi, i opremili sebe svim tim penisima i vaginama u cilju svojevrsne maskarade, da bi što bolje razumeli prirodu svojih primitivnih gostiju. Mičući kukovima napred – nazad on se trudi da i dalje razvije tu fantaziju: pokušava da zamisli ljude Hanmerove rase u njihovoj aseksualnoj formi, glatke i ravne između nogu – kao mašine; za to vreme Ninamen, koristeći deo njegovog tela koji je u njoj kao provodnik, direktno mu u mozak šalje snažno ekstatično osećanje, na koje on odgovara brzom i snažnom ejakulacijom; nakon toga, iscrpljen i ošamućen, on leže na zemlju.

»Hoćeš li nam sada pomoći da učinimo Otvaranje Zemlje?« prošapta ona kada je Klej otvorio oči.

»Šta je to?«

»Jedan od Pet obreda.«

»Neka religiozna ceremonija?«

Ovo njegovo pitanje ostaje poput mraza da lebdi u vazduhu. Ona već silazi niz stenu. Klej kreće za njom, zamišljen, nesigurnog koraka, upadajući u pukotine na stenama; osvrnuvši se, ona ga jednim pogledom, uz osmeh, odiže sa tla, potom ga prenosi kroz vazduh dole do nje. Spustivši se, pod stopalima oseti toplo i vlažno tlo. Ona ga vodi napred, prema centru amfiteatra, gde su se ostalih petoro već okupili. Sada su svi u ženskom obličju. Nije uspeo da odredi ko je od njih Hanmer, sve dok mu se zvučnim glasovima ostali ne predstaviše: Bril, Serfis, Angelon i Ti. Njihova nežna i gola tela blistaju se i presijavaju na suncu. Postavljaju se u krug, hvataju jedno drugo za ruke. Koliko vidi, on je između Ninamen i Ti. Serfis, ako je to uopšte Serfis, govori ljupkim, milozvučnim glasom: »Šta misliš da li smo mi dobri ili zli?« Ninamen se kikoće. Neko iz kruga, pretpostavlja da je to Hanmer, uzvikne: »Nemojte ga zbunjivati!« Ali, svejedno, on je zbunjen. Privremeno oslobođen požude, zahvaljujući Ninamen, on se ponovo vraća mislimo neobičnosti svih bića, i čudi se sam sebi kako uopšte može da oseti seksualnu želju prema njima kada su oni njemu toliko strani. Da nije to zbog nečega u vazduhu? Ili, pak, prvrupa može da posluži svrsi, ako je čovek već uhvaćen u vremenski protok.

One plešu. On pleše s njima, mada ne može do kraja da sledi pokrete njihovih elastičnih udova. Dodir koji oseća držeći se za ruke sa njima čini da mu najednom postane hladno. U dnu stomaka oseća ledenu grudvu, nesigurnost, jer zna da Otvaranje Zemlje upravo počinje. Snažni talasi misli podižu se u njegovoj lobanji. Pogled mu se zamagljuje. Njih šes-toto+ mu prilaze, okružuju ga, prislanjaju svoja hladna tela uz njegovo. Njihove otvrdle bradavice oseća kao peckanje vatre na svojoj koži. Prisiljavaju ga da legne na tlo. Da li je ovo prinošenje žrtve, i da li je on određen za žrtvu?

»Ja sam Angelon«, tiho pevuši Angelon.

»Ja sam ljubav«, peva Ti, »Ja sam Ti. Ja sam ljubav.«

»Ja sam ljubav«, peva i Hanmer. »Ja sam Hanmer.«

»Ja sam Serfis. Ja sam ljubav.«

»Ja sam Bril.«

»Ja sam Angelon.«

»Ljubav.«

»Ninamen. »Ja sam ljubav.«

»Serfis.« Njegovo telo se širi. Postaje mreža spletena od finih bakarnih žica, mreža koja obmotava čitavu planetu. Još uvek ima dužinu i širinu, ali više nema visinu. »Ja sam Ninamen«, peva Ninamen. Planeta počinje da se otvara. On prodire u nju.

Vidi sve.

Vidi bube i insekte u jazbinama, crve u njihovim tunelima, vidi kako se korenje od drveća, grmlja i cvetova spliće, uvija i širi, vidi podzemne stene, razaznaje slojeve tla. Drago kamenje blista u Zemljinoj kori koja se tu pred njim rastvara. Otkriva postelje podzemnih rečica, blistave podove jezera. On dodiruje sve, i sve dodiruje njega. On je zaspali bog. On je proleće koje se vraća. On je srce sveta.

Silazi u dublji sloj Zemlje, gde bazeni nafte tužno kaplju na sloj tihih škriljaca, i otkriva grumenje zlata koje prigušenim sjajem blista u zemlji, i gazi kroz bistri potočić u kome se sjaje safiri. Tada dospeva do dela planete koji je nekada bio čovekov dom, u nekoj od generacija nakon njegove; sav obuzet užasom on luta ulicama kroz čiste i prostrane tunele, zatim sreće robote koji se predusretljivo nude da zadovolje svaku njegovu potrebu. »Mi smo prijatelji ljudi«, kažu mu. »Prihvatamo sve naše nekadašnje obaveze.« Cela planeta se zatrese, i za jedan kratak trenutak, u kome zatreperi i sam vremenski protok, on uspeva da vidi ovaj grad ponovo nastanjen; vidi visoke i uznemirenog izgleda ljude, kako se kreću kroz ove hodnike: oni su bledi, širokih lica i, osim što im telo izgleda krhkije i neotpornije, sasvim su nalik muškarcima i ženama iz njegovog doba. On bez žaljenja prolazi i kroz njihov nivo, i uranja još dublje u Zemlju, dospevajući do dna njene utrobe: do njenog jezgra. Tu vidi užarenu magmu i unutarnje plamenove. Stara planeta se još uvek nije ohladila? Nije, barem ne mnogo. Ostala sam bez meseca, i moja mora su se izmenila, ali unutra, u svom jezgru, ja još uvek sijam toplim sjajem. Njegovi prijatelji su uz njega. »Ja sam Bril«, šapće Serfis. »Ja sam Angelon«, kaže Ti. Svi su sada u muškom obličju, i svaki od njih je izvadio ud iz zaštitne navlake. Da li nameravaju da oplode Zemljinu koru? Podižu se oblaci guste plave pare, i on više ne može da vidi Hanmera i njegove drugove; ustremljuje se prema gore, prolazeći kroz porfir i alabaster i sardoniks i dijabaz i malahit i feldspat, prodirući kroz zemljino tkivo kao tanka igla, dok konačno ne stigne do površine. Izranja. Napolju je pala noć, i njegovi prijatelji leže iscrpljeni u amfiteatru, troje u muškom, a drugih troje u ženskom obličju; njihova opuštena tela prekrili su rojevi zlatnih zolja, koje zujeći mile po njima. Sav oduševljen Klej otkriva da može da hoda u vazduhu. Diže se u visinu od oko deset metara i, glasno se smejući, čini nezgrapne korake. Kako je to lako! Mora samo da pazi na razdaljinu između sebe i tla. Da! Da! Da! Hoda kroz vazduh celom dužinom amfiteatra. Pušta da klizne dole dok nogama gotovo ne dotakne žbunje razbacano po tlu, a onda se ponovo podigne uvis. Korak za korakom. Vredelo je biti prenet iz svog vremena, i biti izgubljen u dalekoj budućnosti, da bi se hodalo po vazduhu kako to on sada čini, i to ne u nekom bestelesnom obliku – kako je to nedavno doživeo – već ovako, u svom vlastitom, smrtnom telu.

Spušta se na tlo. Vidi svetlucavi metalni kavez i beživotno smežurano telo sferoida kako leži na njegovom dnu. Prilazi mu i stavlja ruke na njegove blistave rešetke.

»Niko ne treba da bude mrtav u noći Otvaranja Zemlje«, kaže Klej. »Neka snaga ponovo ude u tebe! Hajde! Hajde!« Rukama dodiruje hrapavo telo sferoida. »Čuješ li me? Sine, kćeri, rođače, rođako, ja te zovem natrag u život.« Iz dubine otvorene Zemlje stane da ističe novi život i da ulazi u sferoid, i on ponovo zadobija svoju punoću i zaobljenost, ponovo je gladak i čvrst, i ponovo se na njemu prelivaju boje: ljubičasta, crvena, ružičasta. Ponovo je živ. Klej može da razume, bez reči izraženu, njegovu izjavu zahvalnosti. »Mi ljudi se uvek držimo zajedno«, kaže on sferoidu. »Ja se zovem Klej. Moja era je bila pre tvoje ere, pre nego je rasa promenila oblik. Mada, znaš, kasnije epohe ponovo su se vratile prvobitnom obliku. Oni Spavači tamo, naši domaćini, oni –«

Hanmer, Bril, Serfis, Angelon, Ti i Ninamen trepere, postaju sve nejasniji, prelazeći naizmenično iz muškog u ženski oblik, čas se nekontrolisano miču, a čas su potpuno mirni. Oni još uvek učestvuju u ceremoniji Otvaranja Zemlje. Klej se pita da nije možda trebalo sa njima da ostane do kraja, ali da je tako uradio, onda nikada ne bi osetio zadovoljstvo kakvo je imao od ove šetnje po vazduhu, niti bi sferoid vratio u život. Ovo je bio dan pun čuda. Ovakvu radost nije osetio nikada ranije.

Klejovo osećanje sreće ne mogu da pomute ni odvratna kozolika stvorenja koja upravo ulaze u njegov vidokrug. Klej se lagano nakloni prema njima, obraćajući im se: »Ja sam Klej«, objašnjava im on. »Od svih onih koji su uhvaćeni u vremenski protok, izgleda da sam ja najstariji. Sferoid dolazi iz ere koja je nakon mog doba. Ovi ovde«, pokazujući pri tom na Hanmera i njegove drugove, »oni predstavljaju dominantnu vrstu sadašnjeg trenutka. A vas troje, pretpostavljam, dolazite iz nekog perioda u sredini, između njih i sferoida, kada–«

Preteče mumlajući, ljudi-koze krenuše prema njemu.

Oni jedan sa drugim govore nekakvim turobnim i monotonim jezikom, a napred se kreću polako i oprezno poput hijena. Ispunili su vazduh zadahom truleži. Klej se trudi da od sebe odagna očaj i razočarenje, govoreći sam sebi da ne treba ni o kome suditi samo po spoljnim znacima; ovo su takođe sinovi čovečji, i u nekoj prohujaloj eri mora da su predstavljali vrhunac ljudskih stremljenja. Hoću da budem naivan: da budem pun milosrđa: da budem onaj koji voli. Oni mu prilaze sasvim blizu, unose mu se u lice, zapahnjujući ga ogavnim zadahom iz usta, prskajući ga svojom lepljivom pljuvačkom. Klej je počeo da kašlje, dok je rukom zapušio nos. Oni su ispružili ruke ispred belih, bez ijedne dlake, grudi; prsti su im kratki i zdepasti, sa ranicama na mestima gde se koža ljušti, i bez noktiju. Ritmično se klate u kukovima. Klej je siguran da u njihovim očima tinja plamen zla. Ružno korenje koje niče za njihovim stopama, sada je preplavilo čitav amfiteatar. »Možemo li da razgovaramo?« pita Klej. »Ovo je noć Otvaranja Zemlje. Hajde da pokušamo da razumemo jedni druge, da volimo jedni druge. Kako ja vama mogu pomoći?« Stvorenja se primaknu bliže njemu. Senka ozbiljne opasnosti nadvila se nad Kleja. Uznemiren, on pokušava da se odigne od tla, ali njihove ruke se pružaju i hvataju ga, sprečavajući ga u tom naumu. Počinju da ga guraju napred-nazad, da ga bacaju od jednog do drugog, uz pištav podmukao smeh. Da li je ovo igra? Kao lovački psi što se igraju sa opkoljenim zecom! »Pogrešno ste me razumeli«, kaže im Klej. »Ja sam ljudsko biće, možda jako rani oblik, ali opet mislim da zavređujem bar osnovno poštovanje–« Guranje postaje sve snažnije i neprijatnije. Oni se nadnose nad njega; njegova glava doseže tek do njihovih grudi. Lupaju nogama po tlu, koje od toga podrhtava. Iskezili su zube.

Hanmer, Ninamen, Ti, Serfis, Bril i Angelon sede na tlu i to posmatraju. Nijednim pokretom ne pokazuju želju da se u ovo umešaju.

Jedino sferoid pokazuje da mu nije. milo što ova kozolika stvorenja maltretiraju Kleja. On ljutito mrmori prema njima. Ali ljudi-koze njegov jezik razumeju manje nego i sam Klej. Oni nastavljaju da ga guraju i da se poigravaju sa njim. Oseća da ga koža peče na mestima gde ga ova stvorenja dotaknu. Gurkajući ga, oni uporno nešto mrmljaju – i to kao da je upućeno njemu. Šta hoće da kažu? Klej zamišlja da mu govore: »postaćeš kao mi. Postaćeš kao mi. Postaćeš kao mi.« Da li je ta napukla vriska njihov smeh? Kakav je to zlosrećni sticaj okolnosti stvorio ova bića, i kako je mogao da ih stvori iz ljudskih gena? Oni su kao kosturi što se klate u budućnosti. Oni su šala kojom će se budućnost podsmehnuti snovima svih utopista. Klej se pod njihovim udarcima ruši na zemlju. Kraci brzorastućeg korenja obavijaju se oko njega, tako da jedva dolazi do daha. Pa ipak, utehu nalazi u misli da su ove zveri tek prolazna etapa u priči koja se zove evolucija. Čovečanstvo će proći kroz tu fazu, pročišćeno, i nastaviti razvoj u pravcu bogolikog Hanmera. Da, ova misao mu pomaže da se umiri, mada ovaj sadašnji bogoliki Hanmer, koji sedi blizu njega, vrlo malo čini da bi mu sada, u nevolji, pomogao. Migoljeći se na tlu, Klej uspeva da se provuče između njihovih nogu i krene, puzeći niz kosinu amfiteatra, ka Hanmeru i njegovim prijateljima. »Ti! Hanmere!« uzvikuje. »Oteraj ova stvorenja od mene! Zar ne možeš da držiš pod kontrolom svoje sopstvene pretke?«

Hanmer se nasmeje. »Dragi moj, oni su trenutno u službi Greške. I na taj način su izvan moje kontrole.«

Ljudi-koze su primetili da im je Klej umakao. Zbog toga se sada ustremljuju na sferoid, ali kada dodirnu kavez, osete šok od udara kojim se sferoid brani od opasnosti, i oni se mumlajući povlače nazad, i ustremljuju opet na Kleja.

Kako da im pobegne? Bubotke bi još i mogao da podnese, ali ne i taj smrad, i tu njihovu bolesnu ružnoću. Poklizavajući i spotičući se on se uspinje do vrha amfiteatra, a zatim pojuri u tamni prostor koji opasuje ovaj amfiteatar, prostor koji brzo prelazi u šumu. Čuje kako iza njega ljudi-koze frkću: hhruhf, hhruhf, hhruhf. Ovaj nagli trk neočekivano se završi u vodi. Oseti vlažnost na nogama, pokuša da se zaustavi, no, o nešto se saplete, tako da se strmoglavi u vodu. Pri tom je snažno pljusnuo po njenoj površini. Nešto iz dubine ščepa njegovo telo. I on tone ka dnu.

5

Disanje pod vodom nije uopšte tako teško kako je zamišljao. On napuni vodom pluća, zapravo, natopi ih vodom, sve do i najmanje njihove šupljine; iz toga zatim on crpe energiju. Panika brzo prolazi. Prilagođava se. Nalazi se u crnom bazenu čija je dubina otprilike pet puta veća nego širina. Voda je hladna. On lagano klizi kroz vodu sredinom bazena, pokrećući se tek ovlašnim pokretima svojih stopala, i za to vreme iz sebe istiskuje i poslednje mehuriće vazduha. Ovde nije sam; primećuje jedno biće. Ono strpljivo čeka da se on prilagodi novoj sredini. Ja sam Kvi, obraća mu se stanovnik bazena, šaljući mu ovu informaciju kroz strujanje plavih, zelenih i crvenih mehurića, koji naspram dna bazena izgledaju kao da su od fosfora. Ja sam neprijatelj Greške. Ovde si bezbedan.

Ja sam Klej.

Klej, ja ću ti pružiti zaštitu.

Klej stvari oko sebe sada vidi mnogo jasnije. Voda u bazenu je podeljena u devet zona, od vrha prema dnu, i svaka od tih zona je različite temperature, slanoće i gustine vode, i u svakoj od njih preovlađuje različita molekularna struktura. Granice između zona su jasno i nedvosmisleno obeležene posebnim treperavim pojasevima vode. Iznad površine vode, koja se odavde čini blistavom poput čelika, vide se tri mutne mrlje, crvene i žute boje, kako se kreću levo-desno. KleJ konačno shvati šta je to: koze koje je on prevario stoje sada iznad vodene površine i utučeno gledaju u vodu. Klej je za sebe odabrao četvrtu zonu od vrha. Tri zone ispod njega nalazi se Kvi; on ima oblik stuba smaragdnog sjaja. Klej izoštrava svoja čula i otkriva da je Kvi ogromno izduženo biće koje podseća na lignju: sa jedne strane njegovog tela nalazi se glatka i zaobljena površina, a sa druge strane telo se širi u pet vitkih krakova. Očigledno je da ovo biće poseduje nekakvu smirenu, ali vrlo snažnu i moćnu inteligenciju, koja se manifestuje ljubičastim sjajem oko njegove glatke crne kože, dok se njegove misli u obliku mehurića, poput pahuljica raznobojnog snega, kovitlaju vodenim prostorom bazena. Klej mu se primiče bliže. Mene je vremenski protok ovde doveo. Da li je to slučaj i sa tobom?

Nije. Ja sam ovde domaći.

Ovde, dakle, postoji nekoliko inteligentnih vrsta?

Ima priličan broj takvih vrsta, odgovara mu Kvi. Mi Disači, da počnem od nas, zatim su tu Skupljači, Jedači, Čekači, Pomagači, Uništavači....

Stani malo, to je prebrzo za mene! Pokaži mi jednog Skupljača.

Kvi mu pokaže Hanmera: glatkog i dvopolnog, okretnog i profinjenog, možda malo i površnog Hanmera.

Kako izgleda Čekač?

Maglovit lik, duboko ukopan u tlo, nalik oživljenoj džinovskoj šargarepi, interesantniji nego bića koja je do sada video.

A Jedač?

Ogromna usta puna zuba. Nekoliko redova zuba gube se u mračnoj unutrašnjosti usne duplje. Oči kao da su položene na tacnu. U njemu je, nema sumnje, gorka i mračna duša. Po koži ima krljušt. Ima i kandže.

Svi ovi su ljudska bića?pita Klej. Da. A i ostali.

Klej je zbunjen. Logika kao da je opet izostala. Zašto se toliko mnogo oblika istovremeno razvilo?

Nisu se istovremeno razvili. Nego jedan za drugim. S tim da stariji oblici života nisu iščezavali. Uznapredovali smo u preživljavanju, u ovim vremenima.

Skupljači su najnovija vrsta?

Da, odgovara Kvi.

I najdominantnija, superiorna u odnosu na druge vrste?

Najnovija, ponavlja Kvi.

Ali oni imaju moći koje stariji oblici nisu imali, insistira Klej. Nisu različiti samo po obliku, zar ne?

Kvi mu u tome daje za pravo.

Da li se tvoja vrsta u evoluciji javila blizu mog doba?

Ne.

Klej pokazuje Kviju ljude-koze. A ovi?

Bliži su tebi nego meni.

Ah! uzdahnu Klej.

Pokušava da u svojoj glavi sredi sve ove nove podatke. Skupljači, Jedači, Čekači, Disači, Uništavači, Pomagači: najmanje šest vrsta trenutno nastanjuje svet, i sve one predstavljaju šest sukcesivnih faza u razvoju čovečanstva. Da. S tim da jedino Skupljači predstavljaju trenutni oblik života, dok su ostali ne više nego zaostaci iz prošlosti koji se još motaju ovuda. Da. A ljudi-koze, a sferoid? Iščezle forme, uhvaćene u vremenski protok, i dopremljene ovde. Da. I on sam, majmun koji je vremenom izgubio gusto krzno? Isto je i sa njim. Njegova vrsta je nestala, sva dela iz njegove epohe su zauvek iščezla, jedino su geni pretrajali: poput blistavog plodnog mlaza kog ništa ne može ugasiti, ti ljudski geni protegli su se kroz čitave milenijume. Koliko životnih formi – pita se Klej – leži između njega i najstarije od ovih preživelih formi? Blistavi lanac ljudskog roda proteže se kroz sve epohe. Mi smo drska forma života – zaključuje Klej. Menjamo se, ali ne nestajemo. Naša dela bivaju zaboravljena, ali mi ipak pretrajavamo. Kako smo uopšte mogli da se plašimo srdžbe bogova, kada smo ih mi nadživeli?

Sa osećanjem trijumfa Klej počinje da klizi iz jednog u drugi nivo bazena. Uživa u tome što je svestan različitih pojaseva vode u bazenu. Ovde je voda klizavija i hladnija nego tamo; ovde voda ima slan ukus i bakarnu boju, tamo je blistava i ima ukus kreča. U jednom pojasu oseća da mu je telo sabijeno. U drugom njegovo telo se širi. U sledećem mora jako da se napne da bi prošao kroz gust zid molekula. Primećuje da je i sam izmenjen, da ima oblik duguljast i gladak poput foke, da ima šiljastu njušku i snažna peraja. Lebdi kroz vodu! Leluja! Roni! Pliva levo-desno! Otiskuje se prema površini. Ljudi-koze su još uvek tu, turobno gledaju u vodu bazena, dok im iz nozdrva cure sline. Klej im se obraća: »Zaronite zajedno sa mnom!« Ne. Oni ukočeno stoje na obali. On ponovo zaranja u dubinu, upijajući u sebe mudrost Kvija.

Čime se ti baviš? pita ga Klej.

Istražujem.

Šta istražuješ?

U poslednje vreme istražujem prirodu komunikacije. Proučavam razmenjivanje ljubavi, i prolazim svim putevima te razmene. Da lije ljubav postojala u tvojoj eri?

Mi smo verovali da postoji.

Da li ste imali uticanje, splitanje, razmenjivanje, stapanje?

Ti pojmovi mi nisu bliski, odgovara Klej. Ali, slutim šta označavaju.

Razgovaraćemo o tome.

Drage volje.

Ali nakon toga Kvi je naglo zaćutao, i nestao iz Klejovog vidokruga. Nakon izvesnog traganja Klej ga otkriva na samom dnu: lagano se pokreće, ukopavajući se u muljevito tlo. Pri tome ispušta crne mehuriće. Da li je Kvi izgubio interes za njega? Kvi šalje treptaj koji ga uverava u suprotno. Pokazaću ti naš način ljubavi.

I Kvi mu predočava viziju.

Vidi Još Jedan bazen, hladan, taman i dubok. Vidi još Jednog Kvija kako pliva pri njegovom dnu. Između tog Kvija i ovog u Klejovom bazenu postoji snažna i blistava harmonija. Vidi potom i trećeg Kvija u trećem bazenu. On je povezan sa ova dva Kvija. Tu je i četvrti. I peti. I šesti. Bazeni su hladne čaure koje su poput oštrih bodlji zabodene u kožu zemlje, i u svakoj od tih čaura nalazi se po jedan Kvi. I svi su povezani. Kroz ovog što lebdi ispred njega Klej postaje svestan postojanja sedamdeset devet ovakvih stvorenja koja se nalaze duž čitave planete. To je njihova ukupna populacija, mada ih je nekada bilo više, nekada kada su, u Jednoj drugoj epohi, oni vladali Zemljom. Sada se nijedan Kvi više ne rađa. Nijedan Kvi više ne umire. Nezgrapna čudovišta, zatvorena u svoje vodene jazbine, stvorili su neku vrstu upornog i trajnog opstanka. A postoji i ljubav između njih. Gledaj samo! Beli i topli mlaz izvija se iz Jednog, i uranja u drugi bazen. Jedan Kvi utiče u drugog Kvija; pipci im se spliću, potom razdvajaju i palacaju oko njih muteći pri tom vodu u bazenu. Pa ipak, ovo spajanje nije ekstaza fizičkog tipa. To je pre neka vrsta tamnog i bespolnog, hladnog spajanja. Jedan Kvi spliće svoju dušu oko duše drugog Kvija. Razmenjuju materiju koja predstavlja životno iskustvo. Oni se stapaju i postaju to isto što su i bili: Kvi. Uživljujući se u to, Kleja preplavi tao snažan osećaj bede, da skupi svoja peraja i potone tri nivoa ispod onog u kom je bio. Ljudski rod se, dakle, srozao čak dovde – razmišlja on – evoluirao je u ove podvodne kreature, u ove lignje, koje iz melanholične dosade komuniciraju jedno sa drugim, i to samo na udaljenosti. Šta se čoveku moralo dogoditi pa da postane Kvi, da postane stvorenje potopljeno u vodu. Kakva se to hemijska promena desila, i kada, i zašto? Tek, ovde, svako u svom bazenu, leže njih sedamdeset devet, snažnih i sigurnih bića, i jedno drugom saopštavaju stvari znane već milenijumima. Klej počinje da jeca. Pa ipak, što se više udubljuje u zajednicu Kvija, on otkriva bogatstvo njihovog života, mnoge dimenzije ovakvog oblika postojanja, koje se na prvi pogled ne vide. Oni su nalik dugo oženjenim ljudima; oni zadovoljstvo nalaze samo jedni u drugima, odnosno, samo u sebi, u svom sopstvu. Takvi smo i mi bili, tako smo i mi činili, zato smo valjda tako i prošli, i onda je ova vrsta zavladala svetom, nakon nje druga neka vrsta, posle nje neka treća, dok svi mi, uhvaćeni u vremenski protok, nismo preneseni ovamo, mi smo Klej, i mi volimo, mi volimo, mi volimo, i mi smo Kvi. I Klej je Kvi. Klej se polako gubi u ovim vodenim sanjarenjima. Granice njihovog bića počinju da blede i da nestaju. Svest mu se pretapa u svest Kvija. Nikad ranije nije se osećao ovako sigurno. Leži na dnu bazena, miran poput Kvija, pod pritiskom od pet atmosfera. Prolaze čitavi vekovi. On diše polako i oprezno, uvlačeći svetle mlazeve vode u svoje telo, sporo iz sebe izbacujući mehuriće. Svestan je sanjivog postojanja svih tih Kvija u njihovim odvojenim bazenima. Kako je duboka njihova ljubav! Kako je savršena! Veza između njega i tih bića najednom puca, i on naglo ostaje sam, slomljen, nekontrolisano plivajući ka površini. Čuje glasan smeh ljudi-koza koji ga čekaju napolju; vidi njihove crveno-žute prilike kako se lelujaju iznad površine. Te zveri će ga ščepati. Ali, pre nego što je isplivao, Kleja mirno zaustavlja Kvi, blagonaklono ga obujmljuje, i Klej ponovo stiče kontrolu nad samim sobom. Jesi li dobro? pita ga Kvi.

Dobro sam.

Sada vidiš naš način života.

Vidim.

Možemo li mi onda da ispitamo vaš način života?

Da, možete, odgovara Klej.

6

Zatiče sebe na laktovima i kolenima, kako puzi duž obale bazena. Svanulo je. Ljudi-koze su nestali. Njegovo telo se oslobađa vode koja je bila u njemu; pluća se ponovo ispunjavaju vazduhom, i ponovo je telo izloženo sunčevim zracima. Drveće ovde izgleda da ima zlatno lišće. Čini nekoliko nesigurnih koraka. Nakon par trenutaka ponovo je sposoban da hoda. Počinje da ispituje svoje telo. Gust sloj dlaka, bez kog je ostao tokom svojih ranijih lutanja, sada ponovo pokriva njegovu kožu. Nestalo je i zaštitne udne navlake. Ponovo ima ožiljak od operacije slepog creva. Na kuku su ponovo modrice. Vratio se svom izvornom obličju. Da li mu se to ovi ovde podsmevaju? Bio je dovoljno primitivan i u prethodnom, doteranom obliku; uz to, počelo je da mu pričinjava zadovoljstvo što ima grudi poput nekog dečaka, bez ijedne dlake, i što nema dlaka ni po kukovima ni po nogama. A sada je ponovo pokriven dlakom. Gledajući ružičast vrh svog uda kako proviruje iz gustog crnog žbunića od dlaka, on najednom oseti duboku uznemirenost zbog svoje golotinje. Pokrije svoj polni organ rukama. Ali može li sakriti i stražnjicu, koja je takođe obrasla dlakama? I malje grudi? Stavlja ruke čas ovde, čas onde – svuda po svom telu. Protrlja obraz o rame: oseti sloj oštrih dlaka i na obrazu. Oprostite mi, ja sam životinja. Oprostite mi, vlastito telo me izdaje. Najednom, vidi slip-gaćice na svojim preponama. Odahne sa olakšanjem, čini mu se da u daljini čuje aplauz zbog ovog skrivanja golotinje. Na sebi ima i čistu košulju. I čarape. Pantalone. Kravatu. Sako. I maramicu u gornjem džepu sakoa. Crne cipele od veštačke kože. Novčanik nabijen parama u levom džepu. I akt-tašnu u desnoj ruci. Miris losiona na glatko izbrijanim obrazima. Nalazi automobil i ulazi u njega. Akt-tašnu odlaže na sedište kraj sebe i stavlja ključ, daje kontakt. Vruum! Desna noga stiska papučicu gasa. Desna ruka položena na volan. Proverava kočnice – ispravne su. Lagano se uključuje u saobraćaj. Neko mu trubi, on veselo odgovara svojom sirenom. Dan je oblačan, ali sunce ipak probija kroz oblake. Pritiskom na dugme zatvara prozore na automobilu jer ispred njega mili nekakav autobus koji ispušta smrdljive gasove. Uključuje ventilaciju. Tako, sve po redu. Konačno obilazi taj autobus, daje gas; zaustavlja se na naplatnoj rampi da plati putarinu. U retrovizoru vidi gradske oblakodere obavijene smogom, no on će uskoro biti van svega toga. Osamdeset, devedeset, sto kilometara. Drži tu brzinu. Uključuje radio i iz zvučnika koji se nalaze pozadi začuju se zvuci Mocartove muzike. Hafner? Linc? Trebalo je do sada da nauči da to raspoznaje. Prelazi u krajnju, bržu traku puta, i njom vozi posmatrajući kako s njegove leve strane brzo promiču oznake na kolovozu. Zelena tabla označava odvajanje puta koji vodi ka centru grada; on se tome samo nasmeje. Za nekoliko minuta on je već potpuno van grada. I da, oblaka je nestalo; sunce je sinulo na čistom i plavom nebu koje svakih par minuta zasecaju avioni što uzleću sa obližnjeg aerodroma. Duž puta sada se nalaze zelene livade, U daljini se vide treperave krošnje topola i javora. Otvara prozor i pušta da mu lice miluje slatki letnji vazduh. Sada je gotovo sam na putu, ovde u ovom zabačenom kraju. I šta je to, to čemu se on sada približava, ko to stoji pokraj puta? Auto-stoper? Da. Devojka? Da. Gola devojka? Da. Njegova davnašnja fantazija. Očigledno je imala teškoća u stopiranju; nije uspela da zaustavi nijedan auto, pa je odlučila da se svuče; odeću je uredno složila i stavila na svoj kofer: pantalone, bluza, gaćice i grudnjak. On odmah pritisne kočnicu. Pa ipak, auto uspe da zaustavi tek par stotina metara iza nje. Ubaci u rikverc, krene nazad prema njoj. Ali ona je već trčala prema njemu, sa koferom u jednoj, i zavežljajem svoje odeće u drugoj ruci, dok su joj grudi pri tom dražesno podrhtavale. Ona je vrlo mlada: kako mu se čini, nema više od dvadeset godina. Svilenkasta kosa zlatne boje pada joj na ramena. Koža joj ima ružičastu boju mladosti i zdravlja; njene plave oči se blistaju. Ima okrugle, pune i čvrste grudi, smeštene dosta visoko na grudnom košu. Uskog struka, bokova možda za nijansu širih nego što bi bilo idealno. Između njenih nogu nalazi se mekano i nežno runo zlataste boje, sa jednim kovrdžavim pramenom koji se nestašno diže tačno iznad uzanog i dubokog useka. Ostavši bez daha, ona dotrčava do kola.

»Ćao!« doviknu mu ona i pre nego što je prišla. »Bože, mislila sam da mi danas niko neće stati.«

»Ume da bude neprijatno na auto-putu«, složi se Klej. »Hajde upadaj. Daj mi te svoje stvari.« Uzima od nje kofer i stavlja ga na zadnje sedište. Odeću ona još uvek drži zgužvanu u ruci; on i to uzima od nje, i stavlja nazad, na kofer. Ona seda na sedište kraj njega. Na sedištima ima skupe krznene navlake, tako da pretpostavlja da to njeno meškoljenie dolazi od čistog osećanja prijatnosti stvorenog dodirom krzna po goloj stražnjici. Pružajući ruku preko njenih grudi on zatvara vrata i sa te strane. Ona mu se podatno nasmeši. »Kuda si se zaputio?« pita ga ona.

»Izvezao sam se u vožnju. Onako, bez cilja. Uz to, imam i neograničeno puno vremena.«

»Super«, reče ona.

Kola kreću napred. Uskoro ponovo dostiže brzinu od sto kilometara na čas. Prelazi u traku za brzu vožnju. Za vreme vožnje Klej krišom baca poglede na devojku. Vidi ružičaste bradavice, i tanušne vene koje se jedva naziru na snežnoj belini njenih grudi. U najboljem slučaju ima devetnaest godina, zaključuje on.

»Ja sam Klej«, reče on.

»Ja sam Kvi«, ona mu odvrati.

»Da li si ikada imala pravu, istinski emotivnu vezu sa nekim muškarcem?« pita je on.

»Nisam sigurna. Bio je jedan, ili dva...«

»Gde je malo nedostajalo do takve veze?«

»Da.«

»Ali na kraju bi se nešto isprečilo između vas, i sledećeg trenutka ti bi se već držala na odstojanju?«

»Da, upravo tako!« potvrdi ona.

»I sa mnom je bio isti slučaj, Kvi. Malo igranja, nekoliko duhovitih opaski, površan razgovor – sve to umesto istinske intimnosti duše.«

»Da.«

»Ali uvek postoji nada...«

»Da će sledeći put...«

»Da će ovaj put...«

»To biti ono pravo.«

»Da.«

»Da.«

»Zaista ono pravo.«

»Kada možemo istinski da verujemo...«

»Da se otvorimo...«

»I to ne samo fizički.«

»Ali i fizički deo je važan.«

»Ali kao znak nečeg dubljeg, znak ljubavi, otvaranja duše.«

»Da.«

»Da.«

»Mi se divno razumemo.«

»I ja sam to isto pomislila.«

»Ovako nešto ne događa se baš često.«

»Tako brzo.«

»Tako spontano.«

»Ne. To je zaista retkost.«

»To je divno.«

»I ja mislim da je divno.«

»Takvo potpuno razumevanje. Takav sklad...«

»Takvo uticanje. Takvo splitanje.«

»Takvo razmenjivanje. Takvo stapanje.«

»Upravo to.«

»Zašto bismo se onda opirali sudbini?« kaže on, i kod sledećeg znaka skreće i silazi sa auto-puta. Dok se približavaju naplatnoj rampi, on rukom miluje njena hladna, obla i čvrsta bedra. Ona drži noge čedno stisnute, ali mu se smeši. Jednom rukom miluje njen blago zaobljeni trbuh, a drugom iz svog džepa vadi dolar. Čovek koji sedi u kabini naplatne rampe namigne prema njemu. »Ima li neki motel u blizini?« pita Klej. Ovaj mu odgovara: »Skrenite levo na put broj 71, ima oko pola kilometra do njega.« Klej klimne u znak zahvalnosti i kreće u pokazanom pravcu. Ubrzo stižu do omanjeg motela zelenih zidova koji izgledaju kao da su od plastike. Devojka ostaje u kolima a Klej odlazi do recepcije. »Dvokrevetnu sobu«, kaže Klej službeniku. Ovaj uzima knjigu gostiju i pita ga: »Sa prenoćištem?«

»Ne, samo za nekoliko sati«, odgovara Klej. Službenik baci pogled preko njegovog ramena, gledajući devojku u kolima takvim pogledom kao da meri veličinu njenih grudi, i nakon par trenutaka upita: »Plaćate kreditnom karticom?« Klej mu pruži svoju Ameriken ekspres karticu. Službenik napiše cenu; Klej potpiše račun, potom uzme ključ od sobe i vrati se do auta. Pali motor i kreće prema sobi koju su iznajmili. Ulaze u dvorište u kom se nalazi mali bazen u obliku srca. U bazenu se brčkaju deca; njihove majke dremaju na suncu. Nakon što su izašli iz auta, devojka zastade da osmotri decu u bazenu, i uzdahnuvši reče Kleju: »Obožavam decu. Volela bih da ih imam čitavo tuce. Voliš li i ti decu?« Zatim veselo mahne deci u bazenu. Klej je potapša po stražnjici i reče: »Uđimo unutra.« Soba je mračna i prohladna. On pali svetlo i gasi erkondišn. devojka leže na krevet, opruža se po ćebetu maslinastih nijansi. Klej odlazi u kupatilo i ubrzo se vraća bez ičega na sebi. »Nemoj da gasiš svetlo« , kaže mu ona. »Volim kada je upaljeno. Ne volim tajanstvenost i skrivanje.« Klej blagonaklono slegnu ramenima i legne kraj nje u krevet. »Reci mi sve o sebi« , šapuće joj on. »Gde si odrasla. Šta očekuješ od svog života. Kakve knjige čitaš. Tvoje omiljene filmove. Mesta kuda si putovala. Da li ti se sviđa Sezan? Bartok? Fudbal? Skijanje? Gljive? Kristifor Marlou? Da li te marihuana čini srećnom? A vino? Jesi li ikada poželela da vodiš ljubav sa nekom devojkom? Koliko ti je bilo godina kad su počele da ti rastu grudi? Da li imaš napade depresije? Koje su ti erogene zone? Šta misliš o politici? Voliš li oralni seks? A životinje? Koja ti je omiljena boja? Znaš li da kuvaš? Da šiješ? Da li si dobra domaćica? Da li si nekad činila ono sa dvojicom odjednom? Da li te interesuje berza? Da li si religiozna? Govoriš li francuski? Da li se slažeš sa svojim roditeljima? Kada si imala prvo seksualno iskustvo? Da li voliš da letiš avionom? Kada upoznaješ nekog novog, da li za njega misliš da je dobar sve dok se ne ispostavi suprotno? Imaš li braću ili sestre? Da li si nekad bila trudna? Znaš li da plivaš? Da li mnogo vremena provodiš sama? Da li ti se više sviđaju dijamanti ili safiri? Voliš li dugu predigru, ili ti je draži čovek koji odmah pređe na stvar? Da li si nekad jahala konja? Znaš li da voziš? Jesi nekad bila u Meksiko Sitiju? Da li si nekad pucala iz pištolja? Miluje njene grudi, i usnama stiska njene otvrdle bradavice. Prsti mu klize niz njene bokove. Udiše miris njenih obraza. »Volim te«, ona šapće. »Osećam se tako potpuna sa tobom.« Uzbuđeno trepće. »Moram da ti kažem: nikad i ni sa kim nisam doživela nešto slično. Mislim, tako potpuno. Tako, do kraja.«

»Ona raširi svoje noge. On legne na nju.

»Čin seksualnog opštenja«, govori on, »u osnovi je dosta jednostavan. Sačinjava ga stavljanje muškog polnog organa, penisa, u vaginu, a to je ženski polni organ. Nadraživanjem penisa u vagini, njegovom stimulacijom, stiže se do stanja nervne uzbuđenosti, koje za posledicu ima izbacivanje muškog semena, sperme, tečnosti koja u sebi sadrži posebne oplodne ćelije: spermatozoide. Ova tečnost, sa spermatozoidima, utiče u vaginu, putuje kroz nju, i ulazi u dosta složen ženski reproduktivni sistem. Ukoliko barem jedna od muških oplodnih ćelija, spermatozoida, stigne do ovuma, to jest do ženske jajne ćelije, oplodnja je ostvarena i dete je začeto. Trenutak izbacivanja semena iz penisa obično je praćen osećanjem prijatnog zadovoljstva, nakon čega sledi opuštanje, barem za muškarca. Taj trenutak ekstaze zove se orgazam. Kod žena taj trenutak nije praćen nikakvim izlivanjem tečnosti, ali postoje neke druge telesne reakcije, kakve su grčenje vaginalnih mišića, širenje zenica i osećanje fizičke stimulacije.

»Da. Da. Da. Da.«

On čini dobro poznate pokrete svojim telom, na šta devojka reaguje isto tako znanim kretnjama. Sklopio je oči, lice prislonio uz njen vrat. Može da čuje, mada veoma slabo, tiho komentarisanje onih koji ovo posmatraju iz dubina svojih bazena: upoređivanja, kritičke opaske, pojašnjavanja. Povremeno može da oseti hladnoću vode, koja kao da prostruji mekom toplinom devojčine kože. Izbacuje svoje seme u nju. Njeno jecanje i stenjanje dostiže vrhunac, potom počinje da slabi, kida se, utišava i na kraju zamire. Tavanica počinje da svetluca: kao da mu neko ogromno oko namiguje. Povetarac počinje da struji kroz zidove koji polako nestaju. Ceo motel treperi, počinje da se rastvara. On sve to ipak još uvek pokušava da zadrži na okupu. Grli devojku, ljubi je, šapuće joj reči pune ljubavi. Jedno drugom čestitaju na intenzitetu njihovih uzajamnih emocija, i na istini i lepoti koju su jedno u drugom otkrili. Ovo je ljubav, govori on svojim nemim posmatračima. Oko na tavanici sve brže trepće. Oseća da klizi, da napušta sve ovo, da ga nešto odvlači odavde. Pokušava da se održi u realnosti uz pomoć zvučnih, glomaznih imena i fraza: Godišnji nacionalni proizvod, Uzajamni trgovački sporazumom, Hijerarhija rimokatoličke crkve, Savezna Nemačka, Daleki Istok, Poštanski sistem Sjedinjenih Američkih Država, Ugovorne organizacije za trgovinu sa Južnom Azijom, Američki ujedinjeni rad... Bez ikakvog uspeha. Sila koja je stvari držala na okupu počinje da slabi. Devojka pod njim se smanjuje, njene grudi kao da su se izduvale, unutrašnji organi se rasplinjuju i izlaze kroz telesne otvore, i na kraju od nje osta ne više nego njena dvodimenzionalna projekcija: nalik na ispražnjenu čauru položenu na izgužvan čaršav. Potom i to nestaje. U očajanju on hvata madrac, ne želeći da bude odveden odavde, a opet i sam shvata neumitnost svog poraza. Okolne zgrade takođe nestaju. Ugleda auto parkiran malo dalje, potrči prema njemu, ali i on iščezava. Popločano dvorište ostaje bez pločica. Telefonske kabine, naplatne kabine, automati za prodavanje novina, ukrasne smreke – sve to nestaje. Oseća vatru u grudima. Počinje da se davi. Tone sve dublje i dublje. Telo počinje da mu se menja. Klizi ka dnu bazena gde ga čeka Kvi, ogroman, zamišljen, i zahvalan. Klej više ne može da se seti devojčinog lica. Njen ukus koji je osećao na svojim usnama, sada je veoma slab. Uspomene polako blede. Demonstracija je završena.

7

Konačno napušta Kvijev bazen. Bio je poučan i pun mira boravak ovde i, izuzev par trenutaka kada je dobijao želju da se pobuni protiv svega, on se uglavnom bio dobro prilagodio, kako svim metamorfozama kroz koje je u bazenu prolazio, tako i statičnoj prirodi Kvijeve egzistencije. Uživao je, takođe, i u čestom opštenju sa Kvijem, kao i u posmatranju – kroz jednog Kvija – svih ostalih pripadnika njegove vrste koji se nalaze u svojim bazenima duž čitave zemlje.

Ali oseća da je došlo vreme da pođe. Diže se prema gore, lebdi tako par trenutaka ispod same površine vode, povijenih leđa i glave okrenute prema dnu, prikupljajući snagu: i tada, jednim naglim, snažnim trzajem on ispliva na površinu i ispne se na obalu.

Dahćući leži na obali, čini mu se dosta dugo, i čeka da voda izađe iz njegovog organizma. Pomisli da je spreman da primi vazduh u svoja pluća, ali kada to učini oseti kako ga nešto bolno zapeče u grudima, i on istisne vazduh. Pokušava sada opreznije. Polako i precizno, kao da pravi otvore u staklu, on u sebe pušta tanušni končić vazduha, pa još jedan, sve dok se nije stvorio priličan broj otvora kroz koje je vazduh mogao unutra, i tek tada je počeo da diše normalno. Ustaje. Okreće se prema suncu. Približi se bazenu, klekne uz njegovu ivicu, i gleda dole u dubinu želeći da vidi Kvija, da mu kaže zbogom, ali sve što može da vidi jeste tamna i neprozirna vodena masa. Mahne rukom iznad vode i pođe.

Nakon par koraka ugleda Hanmera kako sedi u crnom džinovskom cvetu koji ima oblik pehara.

»Oslobođen zarobljeništva«, govori Hanmer. »Ponovo udiše vazduh. Bio si odsutan.«

»Koliko dugo sam bio odsutan?«

»Dosta dugo. Ti si uživao tamo dole.«

»Kvi je učtiv. Dobar domaćin«, kaže Klej.

»Da te mi nismo pozvali, nikada ga ne bi ni napustio«, reče Hanmer, blago se dureći.«

»Da, samo da vi niste dozvolili ljudima-kozama da me progone, ja ne bih ni upao u taj bazen.

»Hanmer se osmehne. »Istina. Pogodak u sam centar.

»Odakle ti taj izraz?«

»Od tebe, naravno«, odgovara on blago.

»Ti ulaziš i izlaziš iz mojih misli kako ti je volja?«

»Naravno.« Hanmer lagano klizne sa svog cveta.

»Klej, ti si na neki način proizvod moje mašte. Zašto misliš da je potrebno da upadam u tvoju glavu?« Priđe Kleju i zagleda mu se u oči. »Šta je taj stari Kvi radio dole sa tobom?«

»Govorio mi o ljubavi. I učio od mene o ljubavi.«

»Zar si ti mogao o tome da govoriš?«

»Da, o ljubavi li mom dobu. O tome kakva je ona bila za nas.«

Hanmerovo lice najednom poprimi drugu boju. Za trenutak on zatvori oči. »Da«, konačno se oglasi. »I ti si mu rekao sve, zar ne? I sada duž čitave zemlje svaki Disač zna sve o tebi. Nisi smeo to da uradiš.«

»Zašto?«

»Ne možeš ići naokolo i prosipati svoje tajne. Čoveče, budi malo diskretan. Imaš obaveza i prema meni.«

»Zar imam?«

»Kao tvoj samoimenovani vodič«, objašnjava Hanmjer, »imam izvesne zahteve koji se tiču otkrivanja tvojih tajni. Upamti to. Pođi sada sa mnom.«

Hanmer se okreće i polazi, odajući ljutinu svojim užurbanim korakom. Klej, iritiran zapovedničkim tonom svog drugara, dolazi u iskušenje da ne pođe za njim. Ali, suviše pitanja koja još uvek nemaju odgovora stiska se u njegovom grlu; on požuri za Hanmerom i stigne ga za par minuta. Hodaju ćutke jedan pored drugog. Ispred njih pružaju se dva niza crvenih zaobljenih litica, i između tih litica leži uzana ravnica. Dominantnu vegetaciju ove ravnice predstavljaju talasaste biljke, slične trakama, bez listova, koje se podižu iz zemlje i rastu u visinu od oko jednog metra; ove trakaste biljke, koje podrhtavaju na vetru, toliko su providne da se vide jedino kad se gledaju pod određenim uglom. One ga podsećaju na spletove prozirnih morskih travki koje plima izbacuje na obalu. Kada im se približi, biljke na kratko poprime boju, kao da ih zapljusne mali talas crveno-purpurne boje; ta boja ubrzo bledi i biljke ponovo postaju prozirne. Tek kada je stupio u taj čestar, i prošao između jedne stidljive biljke i njene isto tako stidljive susetke, Klej primeti da na tlu, između biljaka, sede Ninamen, Serfis, Bril, Angelon i Ti.

»Da li je to sve što vi u životu radite?« pita Klej Hanmera. »Bazate okolo, sunčate se, skitate od doline do doline, menjate pol, držite rituale i zadirkujete strance? Zar vi ne proučavate stvari i pojave? Zar se vi ne igrate? Zar ne negujete vrtove? Komponujete muziku? Ispitujete velike ideje?

Hanmer se nasmeje.

»Vi ste vrhunac evolucije ljudskog roda«, nastavi Klej energičnim glasom. »Čime se vi uopšte bavite? Čime ispunjavate sve te hiljade i milione godina? Da li je plesanje dovoljno? Kvi vas je nazvao Skupljačima; mislim da je time hteo da kaže da ste vi površna bića. Da li vas je Kvi pogrešno ocenio? Šta vas je to izdiglo iznad ostalih biljki i životinja? I da li je vaš život tako jednostavan kakvim ga vi meni sada prikazujete?

Hanmer se okrenuo prema njemu. Polaže mu ruke na ramena. Njegove ljubičaste oči izgledaju kao da su ispunjene tugom. »Svi mi tebe volimo«, kaže mu on. »Primi nas onakve kakvi jesmo i kako ti priđemo.«

Ninamen, Ti i ostali Skupljači su se podigli sa tla i okružili Kleja, čavrljajući kao razdragana deca. Svi su u muškom obličju, jedino je Angelon u ženskom. Ovaj put ih lako međusobno razlikuje. »Zašto si toliko dugo bio sa Disačem?« pita Serfis. »Da li se ljutiš na nas?« pita ga Bril.

Hanmer reče: »On je uznemiren zbog našeg večnogživota.«

Serfis se namršti. Skupljenih usta i uzdrhtalih nozdrva, uhvati Kleja za lakat i reče: »Objasni smrt.«

»Zašto bih ja išta objašnjavao? Šta ste vi meni objasnili?«

»Neprijateljstvo!« uzvikuje Ti. »Ratobornost!« Ti izgleda kao da je ovim obradovan.

»Ne, stvarno«, obraća mu se Serfis ponovo. »Želim da znam. Da li će ovo pomoći?« I Serfis ponovo uzme na sebe ženski oblik. Priđe mu i počne da tare svoje male grudi uz njegova prsa. »Pričaj mi o smrti, šapuće mu ona, milujući ga pri tom po grudima. Klej pomisli na plavokosu devojku sa kojom je bio u motelu, na njeno uzdisanje i jecanje dok su vodili ljubav – i to je dovoljno da ostane hladan na dodire ovog grotesknog zlatno-zelenog stranog bića koje se uvija tu oko njega. Loptaste crvene oči. Elastični zglobovi. Glatko riblje lice. Sin čovečji – rođen u dalekoj budućnosti. »Smrt«, Serfis mu se umiljava. »Pomozi mi da razumem smrt.«

»Videli ste ovde smrt«, govori Klej, izbegavajući njeno milovanje. »Sferoid – odjednom zgužvan na dnu kaveza. To je smrt. Kraj života. Šta drugo da kažem?«

»To je bilo samo privremeno«, primećuje Serfis.

»Ali to je bila smrt, dok je trajala. Ako želite da saznate nešto više o tome, zašto ne upitate sferoid?«

»Pitali smo«, kaže Ti. »Nije tačno razumeo šta nas zanima.«

»Bio je otišao«, objašnjava Angelon, »a onda se vratio. Nije nam mogao reći ništa više od toga.«

»Kao što ni ja ne mogu«, reče Klej. »Zamislite da ja izvadim ribu iz potoka i da je pojedem. Riba tada umre. To je smrt. Kad prestaneš da budeš ono što si bio. Kad prestaneš da budeš svestan bilo čega.«

»Riba i ovako nije baš mnogo svesna«, primeti Serfis.

Bril pita: »Koliko puta ljudi poput tebe umiru?«

»Jednom. Samo jedanput. Kada se život prekine, nikada se više on ne nastavi.«

»Da li je to bio slučaj baš sa svakim?«

»Sa svakim.«

»Znači, i sa tobom?«

»Ja sam bio uhvaćen u vremenski protok pre nego što sam umro. Barem ja tako mislim. U svakom slučaju, bio sam živ kada sam prenet iz svog, u ovo vaše doba. Tako da nisam baš neki stručnjak za smrt«.

»Video si druge kako umiru?« bila je uporna Serfis.

»Da, video sam nekoliko njih kako umiru. Ali iz toga nisam mnogo naučio o samoj smrti. Oči mrtvih više ne vide. Njihova srca više ne kucaju. Oni više ne dišu, ne misle, ne kreću se, ne govore. A pojma nemam kako smrt izgleda njima – onima koji umiru, ili onima koji su već mrtvi.«

»Zar niste osećali njihovo odsustvo?« upita Serfis.

»Jesmo, tačnije, jesmo samo ako su nam ti ljudi bili bliski, ili ako su bili poznati, na primer neki umetnik, doktor ili državnik, pa su na taj način postali deo našeg vlastitog života. Tada bi osetili da smo nešto izgubili. Ali svakodnevna umiranja miliona nepoznatih ljudi – taj gubitak nismo osećali...«

»Ali oni su otišli sa sveta. Oni koji na svetu ostanu, prirodno treba da osete njihovo odsustvo. Zar ne?« pita Bril.

»Ne. Ti mene u stvari pitaš da li smo mi bili povezani, kao što su to Disači, ili kao što ste pretpostavljam, i vi povezani, da ako nekog nestane svi automatski osete gubitak. Mi nismo bili tako povezani. Osim, da tako kažem, u metaforičnom smislu. Svako od nas je bio kao ostrvo. Kada bi čuli da je neko umro, neko koga smo direktno ili indirektno znali, mi bismo osetili gubitak, da, ali i to je moralo da nam bude saopšteno, morali smo dobiti informaciju, neko je to morao da nam kaže. Da li me razumete?«

Oni ga ukočeno gledaju. Svoje bele jezike isplazili su preko tankih usana. Vrhove prstiju zarili su u mekano tlo, gest kojim nedvosmisleno pokazuju da ih je obuzeo užas.

»Da, vi me razumete«, zaključuje Klej videći njihova turobna lica. »Naravno da razumete. Ako Hanmer može iz moje glave da izvuče Šekspirov stih, sigurno je da može to isto da učini i sa ovim mislima koje vam sada izlažem. Ne morate ništa ni da me pitate. Vi sve razumete.«

»Reci nam«, obraća mu se Angelon, klečeći, glave povijene i položene između kolena, »kako je izgledao život uz znanje da se mora umreti?«

Klej se za trenutak zamisli, a potom reče: »Većina ljudi se sa tim prilično dobro saživela. Primili su to kao nešto što je izvan njihove moći, nešto što oni ne mogu da kontrolišu. I trudili su se da sa što više života ispune vreme koje im je bilo dato, odnosno da ga ne izgube nijedan trenutak, da nađu nekoga koga će voleti, da nešto izgrade, da steknu besmrtnost kako znaju i umeju: stvarajući nešto ili nekoga; i, čuvajući zdravlje, da produže svoj život što duže mogu. I, da budem iskren, mislim da je vreme koje nam je bilo određeno za većinu bilo sasvim dovoljno. Bližeći se kraju svog života normalan čovek je, pretpostavljam, već dobio sve ono što je život imao da mu da; telo mu je pred kraj počelo polako da slabi, javila se verovatno i neka bolest, praćena bolom – Znate šta je bolest? Znate šta je bol? – da, on je već dugo išao tim putem dobro znanim svima, i to je sada počelo i da ga zamara, mislim to ustajanje, jedenje, spavanje; a i deca koju Čovek podigne, i ona kad odrastu čoveka napuste, da, i tada ja verujem da svršetak ne predstavlja toliko neprijatnu stvar. Naravno, bilo je mislilaca i umetnika koji su mislili da svetu imaju još toga da daju, i zbog toga nisu želeli da odu, a bilo je i onih koji su i pod starost sačuvali bodrost i krepost, i hteli još puno toga da vide, a bilo je i onih čije je grudi grejala radoznalost, koji su žarko želeli da znaju šta će biti sledeće i sledeće i sledeće godine, i tako sve do u večnost, i oni su se takođe opirali odlasku. A bilo je takođe i onih koji su otišli prerano, čak i pre nego su počeli život, onih koji su život izgubili u nesrećama, ili su nastradali od neke dečje bolesti, ili su poginuli u ratu, znate to su zaista bile nepravde. No, sve u svemu, prosečan čovek je sa šezdeset ili sedamdeset godina već bio spreman da pođe na taj put, i u tom uzrastu on smrt nije više smatrao za nešto toliko strašno. Možete li vi bar nešto od ovoga da shvatite?«

»Šezdeset ili sedamdeset godina?« čudo se Serfis.

»Uobičajena dužina života. Ni dob od osamdeset godina nije bila retka. Neki su doživeli i devedeset. Poneki i više od toga.«

»Šezdeset ili sedamdeset godina«, ponavlja Serfis. »A tada prestaje zauvek. Kako je to divno. I kako čudno. Kao cvetovi! Sada ste mi mnogo jasniji. Vaše patnje. I vaša lutanja. Vaša nepoverljivost. Klej, mi te sada još više volimo. Ti nam pružaš veliko zadovoljstvo.« Serfis lupi dlanom o dlan. »Gledaj, Klej. U tvoju čast ja ću sada pokušati da umrem.«

»Stani«, Klej od silnog iznenađenja jedva prozbori. »Slušaj... nije...«

Serfis potrča niz polje prekriveno treperavim prozirnim biljkama. Ostali Skupljači, spokojno se smešeći, prilaze bliže Kleju koji sav zbunjen posmatra Serfis kako se udaljava. Nekoliko njih ga dodirnu po koži. Izazivaju neku sitnu promenu u njemu, tako da on sada može da vidi ono što i oni vide; odmah primećuje šestostrukost njihove egzistencije, šestočlano jedinstvo koga čini: Ti-Bril-Hanmer-Angelon-Ninamen-Serfis, njihove duše trepere poput jedne zajedničke duše.

»Lako poput pauka, Serfis se uspne uz strmu crvenu liticu sa leve strane. Blizu vrha, izgubivši strpljenje, ona se jednostavno vine gore, tako da se zaustavi desetak metara iznad vrha litice; oslonjena na vazdušni stub koji se stvorio ispod nje, ona lebdi u vazduhu iznad litice. Počinje zatim da se okreće oko svoje ose. Ostalih pet članova ove šestorke počinju da pevaju, i to čini da se oko Serfis stvori žuti oblak skladne muzike, prošaran tu i tamo crvenim disonantnim mrljama. Serfis širi ruke. Okreće se oko sebe sve većom i većom brzinom. Okrećući se, ona oko sebe širi nešto nalik staklenoj paučini, koja Kleja sve dublje uvlači u ovo šestostruko jedinstvo. Sada jedva može da je vidi, osim u trenucima kada sunčevi zraci padnu pod određenim uglom na nju, samo tada uspeva da u tom ekstatično uskovitlanom vihoru razazna Serfis. Ona se vrti. I vrti. I vrti. I vrti. I vrti. Sada, pošto se okreće vrtoglavom brzinom, njeno biće počinje da se rastvara. Počinje naizmenicno da bude čas u muškom, čas u ženskom obličju. Ona! On! Ona! On! Nju! Njega! Nju! Njega! Njegov! Njena! Njegov! Ona! Ona! Ona On! On! On! Ona! Mi! Oni! One!

»Serfis, nemoj!« on krikne. Ta četiri sloga, nakon što ih uplašeno istisne iz sebe, postaju tanke staklene niti sa nanizanim bisernim perlama, i one se pružaju prema Serfis, u nadi da će se obaviti oko nje. Žuta pesma koju su bili zapevali Skupljači izvija se svojim poslednjim tonovima, i ti tonovi sada dolaze od Serfis. Ona! On! Ona! On!

Pop

Tkivo vazduha se kida, i začuje se prodoran i jeziv prasak. Klej se baci na zemlju, čelo priljubi uz šljunkovito tlo, instinktivno se hvatajući za dve nežne prozirne biljke kraj njega. U slepoočnice mu uporno bije jedna misao: Pet Pet. Pet. Pet. Pet. Gde je Serfis? Serfis je nestala, da bi otkrila kako izgleda smrt. Ninamen. Ti, Bril, Angelon i Hanmer su ostali. Čuje se grmljavina. Nebo prima narandžastu boju. Serfis je nestala, Serfis čiji je lik on do malopre gledao, i to saznanje ga zapeče kao da je stavio so na živu ranu. Sav očajan ustane i krene hitrim korakom, idući čas na levu, čas na desnu stranu, sve dok konačno nije napustio ovu dolinu sa nežnim biljkama. Pod suncem koje je pržilo, stiže u pustinju, svu crvenu i narandžastu i belu, bez ikakvog znaka života, sa peskom koji se pružao u nedogled. Tu se zadržao, pokušavajući da se suoči sa činjenicom samoubistva Serfis, sve dok Hanmer, sada u ženskom obličju, nije došao po njega. Hanmer ga blago povede nazad, u dolinu. »Šta je sa Serfis?« upita Klej, a Hanmer prošapta: »Serfis uči o smrti.«

8

Klej je neutešan. Nije on prouzrokovao njenu smrt, ali se ipak oseća krivim zato što je u Serfis podstakao znatiželju o fenomenu konačnog prestanka egzistencije; podilazi ga jeza i od pomisli na to kakvu je štetu naneo ovoj šestostrukoj egzistenciji. Čitav dan smrknuto hoda okolo, šutirajući šljunak nogom, bacajući veće kamenice u jarkove, budeći zaspalo drveće. Skupljači stoje sa strane i nešto se dogovaraju. Konačno mu Ti prilazi. »Hoćeš li mi dopustiti da te ponovo učinim srećnim?« pita ga. Ti je u ženskom obličju.

»Pusti me na miru«, promrmlja on, videći da mu ona nudi svoje telo.

Ti shvata. Brzo se preobražava u muško, i obraća mu se rečima: »Mogu da ti pokažem nešto interesantno.«

»Pokaži mi Serfis.«

»Serfis je otišla od nas. Zašto toliko tužiš za njom«

»Neko mora i to«, odgovara on nabusito. »U tome, uostalom, imam više iskustva od vas.«

»Svojim tuženjem nas činiš nesrećnim. Da li je smrt toliko užasna, da zbog nje tugom pomračiš celo nebo?«

»Serfis je imala čitavu večnost za svoj život. Ona uopšte nije morala da ode.«

»To njen odlazak čini još lepšim«, reče Ti i blago uhvati Kleja za ruku. »Pođi sa mnom, i dozvoli mi da te zabavim. Uložili smo izvestan napor da nađemo način kako bismo te razveselili. Ražalostilo bi nas ako odbiješ makar da pogledaš to.«

Klej slegne ramenima, uz dodatni osećaj krivice. »Šta je to što ste vi smislili?«

»Knjige.«

»Stavno?«

»I stvari. Stare stvari koje su načinile druge rase ljudskog roda.«

Klej ne može da poveruje svojim ušima. Istog časa zaboravi na Serfis. Progovori glasom koji gori od nestrpljenja: »Gde? Koliko su daleko?«

»Dođi. Dođi!«

Ti potrča. Klej pojuri za njim. Prolaze pored ostalih Skupljača koji zatvoreniih očiju i opuštenih udova bezbrižno leže na tlu. Trčeći uz njega Klej vidi kako Ti povremeno čini skokove, kao da se odbacuje od nekakve nevidljive tramboline, i tada leti visoko u vazduh. Iz jednog od takvih skokova Ti se na zemlju vraća kao ona, odnosno u ženskom obličju. Ti izgleda za nijansu poželjnija od ostalih, sa širokim kukovima i guzovima koji više podsećaju na stražnjicu žene njegovog doba; ali ipak, sklop i sastav njenog tela i dalje mu se čine stranim i bizarnim. Zamišlja čak da ona umesto kostiju ima mekane bele čekinje, koje prolaze kroz meso, i čija je jedina svrha da prenose spoljne nadražaje. Dolaze do mesta gde tlo prelazi u blagu kosinu obraslu neuglednim žutim drvećem; neposredno ispred njih nalazi se nekakvo brdašce koje izgleda kao da ga je neko ispod zemlje rukom izgurao na površinu, a rastinje na njemu izgleda kao kosa izrasla na glavi kakvog džina. Sunce je sada nisko, senke su se Izdužile. Nebo je treperavo crvene boje. Približavajući se tom brdašcu, praćena zvucima nevidljivih trombona, piskom fagota i glatkim tonovima saksofona, Ti počinje da maše ispruženim rukama, i u tom trenutku na brdašcu se pojavljuje otvor. Klej vidi usta kružnog prolaza, otprilike dve njegove visine, koji vodi duboko u zemlju. Plešući, Ti prilazi otvoru. Klej kreće za njom.

Zidovi u tom prolazu izgledaju kao da su od kristala, obasjani svetlom koje dolazi odnekud iznutra, i to svetlo umiva njihova lica hladnim zelenim sjajem. Prolazeći mnogobrojnim zavijucima tog tunela oni konačno dospevaju u jednu odaju, nisko zasvođenu, koja oblikom podseća na bendžo, u odaju u kojoj se odjek njihovih koraka čuje veoma prigušeno – kao da gaze po prašini. Klej ugleda police, vitrine, komode pune ladica. Pun zebnje, Klej ne sme da im priđe. Ti otvara staklena vrata jedne vitrine i vadi iz nje jednu hrapavu i sjajnu kocku, veličine glave same Ti. Klej uzima kocku od nje, iznenađen sjajem tog predmeta.

Kocka mu se obrati nekim nerazumljivim jezikom. Klej oseća čudnu melodiju tog govora, njegov tečni ritam bogat anapestima, sa cezurama koje se oštro zasecaju u melodiju, deleći govor u nešto nalik stihovima. Da, nema sumnje da sluša poeziju, ali ne poeziju iz njegovog doba. Stihovi tog neobičnog, melodičnog jezika i dalje izlaze iz kocke. On se napreže ne bi li prepoznao bar jednu jedinu reč, reč koja bi imala koren u nekoj reči jezika njegovog doba, ali ne, ne, ovo blagozvučno mrmljanje nerazumljivije mu je nego što bi mu bilo buncanje nekog Finca u snu. »Šta je to?« konačno upita. Ti mu odgovori: »Knjiga.« Klej nestrpljivo klimne glavom, jer je takav odgovor mogao i da očekuje od nje. »Da, ali kakva knjiga? I kakav je ovo govor?«

»Pesma iz davnih dana, pre nego što je Mesec pao.«

»Iz kog doba?«

»Pre Disača. Pre Čekača. Mogla bi da bude pesma iz ere Pomagača, ali ovo nije nijedan od jezika kojim su Pomagači govorili.«

»Da li ti razumeš ovu pesmu?«

»O, da«, odgovara Ti. »Da, naravno. Predivna je.«

»Ali, šta znače njene reči?«

»Ne znam.«

Dok Klej razmišlja o ovom paradoksu, Ti uzima od njega kocku i vraća je u vitrinu; kocka kao da je utonula u tamu vitrine. Ti mu zatim pruža kutiju sličnu harmonici, punu nabora od krutih plastičnih membrana. »Rad iz istorije«, objašnjava Ti. »Neki davnašnji letopis koji opisuje razvoj ljudskog roda sve do autorovih dana.«

»Kako se to čita?«

»Ovako«, reče ona, a prsti joj kliznuše između membrana, blago ih pri tom stiskajući. Iz kutije se začuje prigušeno zujanje koje postepeno prelazi u isprekidane nizove reci; Klej primakne glavu kutiji, ne bi li reči što bolje razumeo. Čuje: »Progutan čučeći-metal znoj šlem džinovski plavi točkovi manje drveće voziti veđe sa strahopoštovanjem uništenje svetlo ubijeno vetari između nežne tajne u širinu rast čekajući živeo povezan preko svetlo rizik uspavan prstenovi trupla toplo misao vlažno sedamnaest rastopljen svet veličina gori.«

»Ovde nema baš puno smisla«, prigovara Klej.

Rastuživši se, Ti uzme kutiju od njega i vrati je na policu odakle ju je bila uzela. Priđe potom jednom sanduku i iz njega izvadi štos sjajnih metalnih ploča, povezanih spojkom koja je u jednom uglu provučena kroz sve njih.

»A to?«

»Vrlo stara knjiga«, reče Ti. »Naslov se malo teže uočava. Evo ga, ovde: »Tehnike planiranja masovnog transporta u devetom veku.«Pruža mu te ploče. Deveti vek, ali od čega to deveti, pita se on. Metalne ploče su od jedne do druge ivice prekrivene sitnim ukošenim hijeroglifima; kada prevuče prstima po njima, oči mu zaslepi snažan blesak. Iznad ploče zatrepere boje, i počnu da se slažu u slike. Vidi čudesan grad visokih šiljastih tornjeva, međusobno povezanih gustom mrežom mostova koji su podignuti visoko iznad zemlje; u vozilima što se neverovatnom brzinom kreću po ovim mostovima, Klej vidi stvorenja koja mu se čine kao čovečja karikatura: ljubičastog lica, zgrudvanog tela, nezgrapnih ramena na kojima se klati loptasta glava sa sitnim očima. Ove slike prate i određene reči, ali, budući da je on ploče ukosio kako bi mogao da prati slova, svi ti verbalni signali dolaze do njega pod pogrešnim uglom, odbijaju se od njegovih jagodica ili od čela i gube se u tamnim uglovima sobe. Umorivši se od ovog iskošenog teksta, on ploče vraća Ti.

Ona mu potom pruži tri tanke cevi od, kako mu se čini, dijamanta ili čistog kvarca, u čijim se pregrađenim delovima nalazi nekakva gusta tečnost. On pretrese cevi i tečnost u njima se uzmuti, stvarajući pri tom zrnca slična semenkama mahuna. U međuvremenu Ti je odnekud izvadila tanku srebrnu ploču na čijoj se gornjoj strani nalazi pričvršćeno zlatno vlakno u obliku spirale; ona usnama dodirne tu ploču, i hladna svetlost zasija kroz to vlakno. »Postavi cevi uz ovo svetlo«, objašnjava mu Ti. On učini tako, i zraci, prelomljeni u unutrašnjim lavirintima ovih cevi, počeše da utiskuju poruke u njegov mozak:

CVEĆE TRIJUMFUJE.

BESKONAČNOST TAKOĐE MOŽE BITI SIVA I VLAŽNA.

ČUVAJ SE PROMENE, ONA DUŠU ČINI NEPOKRETNOM. ISTINA I VINO. LOBANJA SE SMEJE ISPOD NAMRŠTENOG LICA

»Šta je to?« upita Klej.

»Religiozni tekst«, odgovara mu Ti. Poruke u obliku metafora i dalje ulaze u njegovu svest, i on stoji, zapanjen, drhteći, sav u vatri. Nakon izvesnog vremena Ti uzme od njega cevi i vrati ih u jedan orman.

»Pokaži mi ostale«, obraća joj se on promuklim glasom. »Pokaži mi sve!«

Daje mu crni šlem načinjen od jednog uglačanog komada kamena. S unutrašnje strane tog šlema nalazi se tanak sloj perja. Stavi šlem na glavu i perje meko nalegne na njegovo teme. Otkriva da je sposoban da vidi pokretanje atoma i vibracije molekula. Ceo svemir postaje maglina sačinjena od bezbroj treperavih tačaka, maglina koja sija hladnim sjajem i emituje snažne talase energije. Zamenjuje ovu kacigu za nekakvu treperavu foliju koja kao da je sastavljena od sitnih mehurića i koja mu, kada je stavi ispred očiju, omogućava da vidi unutrašnjost planete Zemlje, da razaznaje različite gustine zemljišta: ovde se vide rešetke od plavog svetla koje označavaju određenu gustinu tla; malo dalje se vide krugovi braon boje koji označavaju drugu gustinu; tamo se opet vide pravougaonici sive boje u kojima, uz snažan pisak, elektroni sa površine zemlje nalaze konačno uzemljenje. Ti uzima foliju od njega i pruža mu mali pehar koji izgleda veoma krhko, iz kog naglo poteče bujica od iglica boje slonove kosti, koje padaju oko njegovih nogu i polako prekrivaju pod; Klej iznenađen krikne, i sve ove iglice uliju se natrag u pehar. Ona mu zatim pruža pregršt uvezanih žica čiji su krajevi izvijeni na neverovatne načine, ostavljajući u sredini ipak mali otvor, iza kog kao da zjapi praznina. Zavirišvi u taj otvor Klej ugleda tamnonarandžasta stvorenja u unutrašnjosti neke zvezde. Pokazuje mu i jednu tanku žutu osovinu koja je od vrha do dna pokrivena vertikalnim žljebovima: ovo je – objašnjava mu ona – jedan od poslednjih ključeva načinjenih na Zemlji. »Koja vrata on otvara?« upita Klej, a ona mu se blagonaklono nasmeši, objašnjavajući mu da vrata više ne postoje. Zatim mu pokazuje bakarni disk koji sadrži svekoliko pesništvo stvarano u periodu od nekoliko desetina hiljada godina rane ljudske istorije, samo što je taj period ipak počeo dosta posle njegovog doba. Dozvoljava mu da za trenutak dodirne ručice mašine čija je funkcija da pretvara jezera u planine, a planine u oblake. Potom mu nekakav krivudavi štap položi na čelo, i on vidi da ova soba u kojoj se sada nalazi nije jedino skladište starih stvari, već da duboko u zemlji postoji čitav niz ovakvih soba, i da je svaka od poda do plafona ispunjena blagom iz prošlih vekova. Dela iz oblasti muzike, poezije, lepe književnosti, filozofije, kao i istorije mnogobrojnih civilizacija; razne mašine koje su koristili ljudi u nekoj od ranijih evolutivnih faza; tu su mape, imenici, katalozi, indeksi, rečnici, enciklopedije, leksikoni, tablice zakona, dinastički letopisi, almanasi, zbornici, baze podataka, priručnici. Prašnjave odaje ispunjene arheološkim iskopinama, eksponatima prikupljenim od strane mnogih civilizacija – jer je svaka od njih otkrivala iskopine svojih prethodnika. Još dublje, na dnu ovog zamršenog lavirinta odaja, on ugleda jednu odaju u kojoj se nalaze knjige od papira, koturovi sa magnetnim trakama na kojima su postavljeni auditivni i vizuelni zapisi, svi oni skromni izumi kojima su ljudi njegove primitivne ere beležili informacije, i on sav uzdrhta od čuđenja kako su takve stvari mogle preživeti tolike bezbrojne eone. Po glavi mu se kovitlaju mnogobrojna pitanja. Provešće ovde ako treba i tri večnosti, kopajući po tom uskladištenom znanju, i rekonstruisaće sve ono što stanovnici ove ere nisu hteli, ili nisu mogli, da mu odgonetnu. Konačno će sastaviti jasnu i preglednu sliku razvoja ljudskog roda, od vremena čoveka njegovog doba pa sve do ovih sinova ljudskih. Kada je Ti odmakla štap od njegovog čela, vizija mnogobrojnih odaja je nestala, i on joj se obrati: »Možemo li pogledati druge odaje?«

Ona se tužno osmehnu. »Možda neki drugi put. Sada moramo da pođemo.«

On ne želi da pođe. Prekinuvši konačno svoje stanje mirovanja, on krene da istražuje što se još nalazi u ovim vitrinama, počne da izvlači razne stvari sa polica. Kao u groznici on u svojim rukama pretura sve te stvari. Šta je ovo? A ovo? A ovo? Kako ova složena i čudna mašina radi? Kakvi su ovo tihi i zanosni zvuci? Koja je istina zarobljena u ovom komadu stakla? A u ovom pregrštu štapova? U ovim nagomilanim kuglama? Napuniće svoje ruke sa što više ovih čudesa. Poneće sa sobom iz ove pećine mnogo čudesnih i tajnih stvari, i to će biti dovoljno za dug period istraživanja. »Dođi«, kaže mu Ti, razočarana. »Ne smeš tražiti previše. Ni ovo nije bilo lako«. On joj se otrgne. »Čekaj. Zašto da žurimo. Dopusti mi...«

Mermerna ploča sa ugraviranim simbolima, koju Klej tog trenutka drži u rukama, počinje da se zamagljuje i polako da nestaje. Soba gubi simetričnost svog oblika, krov se naginje, jedan zid se rasplinjuje. Vitrine i police takođe postaju magličaste. Fini i precizno napravljeni predmeti, glatkih ivica kao da su juče izrađeni, sada počinju da gube svoje pravilne crte. Sve počinje da treperi. »Dođi«, šapće Ti. »Izađimo sada. Suviše dugo smo ovde.«

Pod se podiže. Zidovi se bučno obrušavaju.

On istrčava sa Ti. Pomisao da će nekakvo pomeranje tla uništiti sve ove čudesne stvari, i to baš sada kada ih je on otkrio, dovodi ga skoro do ludila. Poklizavajući se i posrćući, oni izbijaju na površinu. Napolju se spustio sumrak. Ptice sa krilima koja izgledaju kao da su od gume preleću iznad njih. Klej pogleda iza sebe, i zastane sav užasnut. U blizini nema nikakvog otvora. Hvatajući Ti za ruku on krikne: »Šta se to događa? Hoće li sve ovo nestati? Zauvek biti izgubljeno?«

»Sve je izgubljeno još davno pre«, odgovara Ti.

On ne razume odgovor, ali ne stiže da je pita za objašnjenje. Ona pohita niz kosinu, ka ravnici sa treperavim prozirnim biljkama. Klej požuri za njom. Biljke iz doline noću poprimaju blistav sjaj, ispunjavajući vazduh zujećom svetlošću. Hanmer, Ninamen, Angelon i Bril leže na istom mestu gde ih je poslednji put video; meškolje se kao da su se upravo probudili iz dubokog sna. Protežu udove, trljaju oči i kao da zevaju. Serfis nije sa njima, i Kleju sine da je on za vreme svog bavljenja u sobi sa čudesnim starim stvarima bio potpuno zaboravio na njenu smrt. Svali se na tlo pored Skupljača. Još uvek pod utiskom svih tih viđenih čuda, on promuklo reče: »Kakve stvari sam video! Prava čuda!«

»Suviše dugo ste se zadržali«, odvrati Hanmer, sa prizvukom žaljenja u glasu.

»Kako sam mogao sve to da ostavim? Da se od toga odvojim?«

»Naravno. Naravno. Mi te potpuno razumemo. Niko tebe i ne krivi. Pa ipak, bio je to priličan napor za nas, pogotovo pred kraj.«

»Šta to?«

Hanmer mu se blago nasmeši umesto odgovora. Skupljači se podižu na noge. Svaki od njih iz tla pažljivo čupa po jednu svetleću biljku; dok ih zajedno sa korenjem vade iz tla čuje se slabo pucketanje. Klej oseća da te biljke nisu ubijene, nego su samo za kratko vreme pozajmljene. Hanmer bira najsjajniju od tih biljki i pruža je Kleju. U koloni jedan po jedan, sa visoko uzdignutim biljkama koje svetle poput baklji, svi zajedno kreću u noć. Svi Skupljači, osim Hanmera, uzeli su na sebe ženski oblik. Klej korača treći u ovoj koloni, ispred njega je Ti, iza njega Ninamen. Ona mu prilazi bliže, bestidno trlja vrške svojih grudi o njegova leđa, pozdravljajući ga na taj način. Kleju niz kičmu prostrujaše žmarci. »Da li se osećaš bolje?« pita ga Ninamen. »Bili smo tako nesrećeni zbog tebe. Zbog toga kakav si bio nakon odlaska Serfis.«

»Što duže sam ovde, sve manje mi je jasno.«

»Da li su ti se svidele stvari koje ti je Ti pokazala?«

»Čudesne su. Čudesne. Da sam samo mogao duže da ostanem – ili da sam mogao nekoliko njih sa sobom da iznesem...«

»O, ne. To nikako nisi mogao.«

»Zašto?«

Ninamen okleva jedan trenutak. »Mi smo te stvari isanjali za tebe«, ipak reče. »Bril, Hanmer, Angelon, ja. To je bio naš san. Da tebe učinimo ponovo srećnim.«

»San? Samo san?«

»A snovi uvek imaju kraj«, reče Ninamen.

9

Magla, mekana poput krzna, diže se oko njih; lelujave biljke u njihovim rukama sada sijaju jarkim ružičastim sjajem. Počinje da pada slaba kiša. U daljini, verovatno na nekoj nevidljivoj, visokoj planini, čuje se jecanje nekog ženskog stvorenja, i ti iskidani, očajni jecaji uznemirujuće lebde iznad njih. »Šta je to?« pita on Hanmera, a ovaj mu odgovara: »Greška, to ona jeca visoko u brdima.«

»Greška?«

»Greška. Jedna od moćnih sila koje mi poštujemo.«

»Vi imate bogove?«

»Imamo one koji su veći od nas. Jedna od njih je i Greška.«

»Zašto ona plače?«

»Možda zbog izgubljene radosti«, odgovori Hanmer zamišljeno.

Kako oni odmiču, zvuk ovog jecanja polako zamire. Kišica je prestala da pada, i sada se podigla sparina; Kleja je i pored ove vrućine uhvatila neka drhtavica. Prvi put otkako se ovde probudio počinje da oseća umor. To je nekakva čudna, metafizička vrsta iscrpljenosti, i to ga najviše zbunjuje. Otkako se zatekao u ovoj eri, nije ni jeo ni spavao, pa opet, sve do sada, on nije osetio ni glad ni pospanost; uz to, mada je propešačio mnogo kilometara, nije osetio nikakav bol u mišićima. Ali sada Klej oseća nekakvu čudnu težinu u svojim kostima, kao da se koštana srž u njima pretvorila u čelik; glava mu je preteška za kičmeni stub, a unutrašnji organi u njegovoj utrobi su se ulegli pod vlastitom težinom, stvarajući pri tom neprijatan osećaj: kao da će da probiju kožu. Konačno mu sine da ovo što se sad dešava sa njim možda ima veze sa predelom kroz koji prolazi: nekakvo zračenje, možda i radioaktivno, koje se podiže iz tla i sa okolnih stena. Okrenuvši se ka Ninamen, on joj kaže: »Postajem umoran. A ti?«

»Naravno. To se ovde događa.«

»Zašto?«

»Ovo je najstariji deo sveta. Starina leži nagomilana u ovim oblacima koji lebde svud oko nas. Hodajući ovuda, moramo da udišemo to iz oblaka, i to nas čini slabim.«

»Zar ne bi bilo bezbednije da se prođe lebdeći iznad ovih oblaka?«

»Ovo nam ne može naneti nikakvu štetu. Trenutna nelagodnost, i to je sve.«

»Kako se ovo mesto zove?«

»Staro.«

Ovde se zaista stari. Telo mu postaje deblje. Koža mu se bora. Po grudima, stomaku i bedrima nikle su sede malje. Genitalije su mu se smežurale. Oseća bol u zglobovima. Vene mu se jako ističu ispod smežurane kože. Vid mu je oslabio, pogled se zamutio. Diše sa naporom. Leđa su mu se povila. Kolena mu klecaju od slabosti. Srce kuca čas ubrzano, čas usporeno. Šišteći udiše i izdiše vazduh. Pokušava da ne diše, plašeći se udisanja starine nagomilane u oblacima, ali ubrzo ga obuzme vrtoglavica, i on stane halapljivo da guta vazduh. Ista stvar događa se i njegovim pratiocima; glatka voštana koža Skupljača sada je sva ispucala i naborana, umesto laganog hoda sada s mukom vuku noge, oči su im mutne. Grudi od ovih u ženskom obličju postale su sada smežurane i oklembešene, sa pocrnelim i ružnim bradavicama na vrhu. Mlitavo otvorena usta otkrivaju sive bezube desni. Klej je uznemiren zbog ovih promena na njima; jer, ako su oni uistinu večni i neranjivi, kakve će promene u njima izazvati prolazak kroz doline Starog. Ili oni ovo sa svojim telima čine samo iz obzira prema njemu, da se on ne bi postideo propadanja svog tela. Uostalom, do sada su mu rekli toliko laži da je on prestao da im veruje. Možda oni opet sanjaju san, i on sada prolazi kroz taj san. Možda čitava ova avantura i nije ništa drugo nego jedan Hanmerov san, nemirno lelujanje između jednog sumraka i jedne zore.

Tetura se napred. Drhtavim glasom preklinje Skupljače da ga izbave odavde. Kako bi to za njih bilo lako – razmišlja Klej – da ponovo prizovu one blede varničave oblake, i da se vinu u visine, u još jedan fantastičan let, daleko od ovog nesnosnog mesta! Ali oni uporno i dalje hodaju. On se sada kreće čak i sporije nego pre par trenutaka. Svetleća biljka koja mu osvetljava put takođe je zahvaćena ovim procesom starenja; suši se i savija, i svetlo joj postaje sve bleđe. Put kojim koračaju sada dobija i uspon, čineći kretanje po njemu još napornijim. Grlo mu je potpuno suvo, jezik mu je otekao, i čini mu se kao da ima smotuljak stare krpe u ustima. Lepljiva sluz cedi se iz ugla njegovih očiju i kaplje mu na grudi. Seti se ljudi-koza, njihove ispucale kože prekrivene plikovima, niz koju su se cedile bale.

Nekakve životinje oglasiše se kričanjem iz tame. Slabašno svetlo njegove biljke otkriva mu mnogobrojna usta, razjapljena, prepuna zuba, kako se promaljaju iz žbunja niklog u podnožju drveća pokraj puta. Cvetovi tamnih latica ispuštaju nekakav težak miris. Puis mu bolno tuče u slepoočnicama, oseća grudvu hladnoće u stomaku. Dva puta pada na tlo, i sa teškom mukom se podiže. Staro. Staro. Staro. Izgleda da čitav svemir umire; sunca su nestala, hrpice molekula tiho ležu u prazninu, entropija je konačno dobila svoj dugotrajni rat. Koliko još ovoga ima? Ne može više da podnese pogled na sopstveno smežurano telo, te stoga, drhteći, odbacuje da sebe svetleću biljku. Ali Bril, koja je biljku podigla sa tla, pruža mu je uz prekor: »Zar ti ne bi bilo žao da je osudiš na to da pusti koren na ovakvom mestu?« Klej se postidi i, prihvativši ponovo biljku, on reši da ne gleda više ni sebe ni druge.

Sve boje su sa ovog mesta nestale. Sve, čak i sjaj biljke, vidi se osenčeno crnim. Kosti mu se ugibaju sa svakim novim korakom. Creva u stomaku kao da su se splela i popucala. Pluća mu se kidaju u grudima. Uz ogroman napor on se približi Hanmeru, koji je takođe bio sav smežuran, i promrmlja: »Umrećemo ovde! Zar ne možemo brže da izađemo odavde?«

»Najgore je iza nas«, Hanmer mu odgovori svojim mirnim, neizmenjenim glasom.

I zaista. Iako je još uvek mrkla noć, on oseća da je jezivi zagrljaj Starog popustio. Povratak u normalan život je postepen i dugotrajan. Ubrzan puls i dahtanje polako prestaju; simptomi fizičkog raspadanja gube se iz trena u tren. Klejovo telo ojačava. Pogled mu se bistri. Koža postaje glatka. U ustima ponovo ima zube. Muškost mu se trijumfalno diže. Pa ipak, ni čvrstina tog jarbola što se podigao iz gustog žbuna dlaka ne može da odagna sećanje na mesto i na promene kroz koje je prošao; još uvek oseća kandže vremena na svojim leđima, i pamti svaki detalj prolaska kroz ovu avetinjsku zemlju. Hoda veoma obazrivo, čuvajući snagu. Trudi se sporije i da diše, kako bi uštedeo dah. Opseda ga pomisao na krhkost vlastitog unutrašnjeg sastava. Čuje grebanje kosti o kost, šumno kolanje krvi kroz nabrekle arterije. Još uvek ne veruje da se ponovo vraća u život. Da li je iskušenje zaista gotovo, ili je ovo vraćanje snage tek san u okviru drugog sna? Ne. Ponovo mu se vraća njegova mladost, sada doduše malo osenčena bliskim dodirom vlastite smrtnosti. »Da li na svetu postoji mnogo ovakvih mesta?« pita on Ninamen, a ova mu odgovara: »Samo je jedno Staro. Ali ima drugih oblasti nelagode.«

»Na primer?«

»Jedna oblast se zove Prazno. Jedna se zove Polako. Jedna se zove Led. Jedna se zove Vatra. Jedna se zove Tamno. Jedna se zove Teško. Zar si mislio da je čitav naš svet vrt?«

»Kako su nastala takva mesta?«

»U davna vremena«, objašnjava Ninamen, »ta mesta su ustanovljena radi podučavanja ljudi.« Ona se piskavo zakikota. »Ljudi su u to vreme bili veoma ozbiljni.«

»Ali vi sada svakako možete ova mesta da uklonite«, primećuje Klej.

Ninamen se ponovo zakikoće. »Možemo, ali nećemo. Ta mesta su nam potrebna. Mi smo, takođe, veoma ozbiljni.«

Ninamen ponovo ima čvrsto i gipko telo. Grudi su joj ponovo jedre, bedra zategnuta. Njena zelenkasto-zlatna koža opet je poprimila svoj unutrašnji sjaj. Tako je i sa ostalim Skupljačima: vratila im se njihova živahnost i pokretljivost.

Na nebu se pojavljuje svetlo.

To nije od sunca koje izlazi. Koliko se seća, oni su se cele noći kretali u pravcu zapada; a ovo svetlo leži ispred njih. To je mlaz zelenog svetla koji se, u obliku kupe, diže sa podnožja kosine kojom se oni spuštaju. Šireći se u visini, to svetlo obasjava veliki deo neba. Svetlosni mlaz je nalik gejziru koji je svojim bledim sjajem šiknuo u visinu. Vetar, leteći kroz ovaj mlaz, stvara u njemu virove sive boje: vrtloge svetla u svetlu. Uz ovaj blistavi mlaz svetla čuje se i zvuk, prigušen i šumorav, i on Kleja podseti na žubor vode koja dopire iz daljine. Čuje se i nekakav smeh, koji dolazi odozdo, ispod zemlje, rezak i klizav. Nakon nekoliko minuta daljeg spuštanja on konačno ima jasniju sliku onoga što je ispred njega. Od mesta gde se brdo spaja sa dolinom, pa daleko prema horizontu, pruža se stakleni sloj. Čitava dolina pokrivena je ovim staklenim pokrivačem. Na sredini doline, iz jednog kružnog otvora, uz oblake pare i gasa, izbija taj zeleni svetlosni mlaz. Kroz taj ustalasali, treperavi snop nejasno se ocrtavaju tamne površine sa druge strane doline: verovatno venac niskih planina. Unaokolo nema nikakve vegetacije. Prizor deluje nezemaljski i preteći. Želeći objašnjenje, on se okreće Skupljačima, ali oni hodaju kao da su u transu, lica su im okamenjena usled snažne koncentracije, i on odustaje od toga da svojim pitanjem poremeti njihovu meditaciju. Silaze dole u tišini. Konačno pod svojim bosim stopalima oseti staklo. Kako koji Skupljač stupi na staklo on zastane, sagne se i odloži biljku uz samu granicu koja deli staklo od zemlje. Klej učini to isto. Biljka žudno pruža svoje korenje ka tlu, čak i pre nego ga dotakne. Biljka se prima u tlu i, osvetljena ovim zelenim svetlom, njena prozirnost postaje za nijansu nestvarnija.

Klizajući se oprezno po ovom uglačanom podu, oni u luku prilaze otvoru, sa njegove južne strane. Otvor se sada vidi potpuno jasno: kružnog oblika, oivičen niskim bedemom, čudno mali za tako snažan efekat – ne veći od obruča koji on može da napravi svojim ispruženim rukama. Podseća na krater. I kroz njega, uz ritmični zvuk i oblake pare, izbija zeleno svetlo. Kao da se ispod zemlje nalazi nekakva fabrika koja umesto dima napolje izbacuje svetlo. U svakom slučaju ovo izgleda kao da je veštački stvoreno. Verovatno je to proizvod jedne od vrsta sinova čovečjih, nastao mnogo nakon njegove ere, a koji Hanmeru i njegovima po svoj prilici izgleda zastarelo.

Sada se nalaze unutar tog zelenog oblaka.

Vazduh je naelektrisan. Oseća peckanje u porama kože. Oštar, kiseo miris u nozdrvama. Njegovo golo telo naglo oblije znoj. Tihi, svečanog izraza lica, Skupljači se i dalje drže rezervisano, i Klej poštuje tu njihovu potrebu za povlačenjem. Sada se nalaze uz sam otvor. Prolazeći pokraj njega ulaze u zadnju stranu ove kupe, i Klej sada može jasnije da vidi onu tamnu površinu koja se nalazi na zapadnoj strani od otvora. To nije planina, kako mu se ranije učinilo. To je nekakva gromada mesa, ogromni živi Moloh koji sedi skupljen iza ovog zelenog sjaja. Ovo biće sedi na džinovskoj nakrivljenoj ploči koja izgleda kao da je od metala, tamnoljubičaste boje, i ta ploča njega drži izdignutog iznad tla. Odsjaji zelenog oblaka klize niz površinu ovog postolja, mešajući zelenu sa ljubičastom bojom, pri čemu se stvara sjaj u kojem preovlađuje braon boja. Braon je takođe boja i ovog stvorenja koje čuči tu na postolju. Klej vidi njegovu kožu: glatka, sjajna i tvrda – kao koža reptila. Oblikom ovo stvorenje podseća na žabu, ali žabu kakva se može videti samo u snovima: bez očiju, bez udova (umesto njih ima tek po koje ispupčenje na telu), izduženog tela, zatupaste njuške, velikih povijenih leđa, debelih bokova, ispupčenog trbuha, tela kao uraslog u postolje. Sedi nepokretno – kao idol. Iako ne primećuje ni najmanji znak da ono diše, Klej je ubeđen da je pred njim živo biće. Ono mirno počiva na postolju, u odblesku zelenog svetla, odajući utisak bića starog čitav milenijum, i veoma mudrog, koje samo posmatra i upija pojave u sebe bića savršeno smirenog. Vrh njegove njuške nalazi se najmanje dve stotine metara iznad tla. Stražnji delovi tog ogromnog tela gube se u tami vlastite senke. Kada bi se pomerilo, ovo biće bi zatreslo čivatu planetu. Nekorisno, čudovišno, kao kakvo, živo brdo, ovo stvorenje čuva staklenu dolinu svojom zamrznutom vrelinom. Kakvo je to biće? Odakle je došlo? Prebira po svom oskudnom znanju o ljudskim vrstama koje postoje u ovom dobu. Da li je ovo Čekač? Ili Pomagač? Ili Uništavač? Teško je poverovati da se ovakvo biće ubraja među sinove ljudske. Ako su u svom evolutivnom razvoju ljudi i mogli da se pretvore u koze i lignje i sferoide, teško mu je ipak da poveruje da su se pretvorili u planine. Ovo mora da je nekakvo sintetičko čudovište, ili posetilac iz neke druge galaksije koji se zadesio ovde na Zemlji, ili je pak zaostatak iz noćne more nekog od Skupljača, koji je slučajno produžio postojanje i u svetu realnosti.

Hanmer ih predvodi. Oprezno prolaze duž južne stranice ogromnog postolja na kom je smešteno čudovište. Raznobojni zraci odbleskuju se od postolja bojeći tela prolaznika prugama crvene, zelene i braon boje. Kada su ga već gotovo prošli, biće je konačno dalo prvi znak života: iz njega se prolomio tako potmuo jecaj – blizu granice podnošljivosti za ljudsko uho – da je to prouzrokovalo podrhtavanje tla, kao i stvaranje pukotina u staklu. Taj jecaj, taj potmuli urlik nosi u sebi toliki bol da Klej najednom uzdrhti, osetivši sažaljenje prema tom biću. Slične krike on je čuo samo još od životinja u šumi, kada im se čeljust metalne klopke zarije u nogu. Osim ovog zvuka bola, drugi neki znak života ovo stvorenje ne daje.

Kada su se našli na bezbednoj udaljenosti, Klej poče da ispituje Hanmera o ovom biću.

»Bog«, kaže Hanmer. »Ostao iz nekog ranijeg doba. Lišen svojih obožavalaca. Nesrećno biće.«

»Bog?« začudi se Klej. »Zar bogovi imaju ovakav oblik?«

»Ovaj ima.«

»Kakav su onda oblik imali njegovi obožavaoci?«

»Isti«, odgovara Hanmer. »Samo su bili manji. Živeli su jedanaest era i šezdeset eona pre našeg doba.«

»Posle mog doba?«

»Naravno. Oni su stvorili boga po uzoru na sopstveni oblik. I postavili ga ovde, na ovo postolje. Stakleno okruženje je stvaralo izuzetne svetlosne efekte. Ti ljudi su znali kako se gradi. Obezbedili su retku dugovečnost ovom svom proizvodu; svet se od tada veoma promenio, ali ovo još uvek stoji. Pa ipak, oni sami su nestali.«

»Da li su oni pripadali ljudskoj rasi?«

»Moglo bi se reći.«

Klej zastane i pogleda iza sebe. Vidi gejzire zelenog svetla; vidi ogromno telo napuštenog boga s njegove zadnje strane. Tlo se zatrese kada božanstvo ponovo urlikne. Kleju se oči napuniše suzama. Nekakav divlji impuls pokrete se u njemu: on se prekrsti, kao da stoji ispred oltara. Ovaj gest i njega samog iznenadi, jer sebe nikad nije smatrao hrišćaninom; ali ipak, akt potčinjavanja bogu je izvršen, i obrisi ovog brzog pokreta ruke, koja je ocrtala krst, još uvek trepere pred njegovim očima. Žaba-planina se ponovo oglasi krikom, strašnijim nego pre. Počinje odronjavanje zemljišta; stene se uz tutanj survavaju dole; staklena prevlaka doline puca na stotine mesta. Uz ovu potmulu riku začuje se i piskavo ječanje Greške, i smeh koji se prolomi sa nebesa. Strah stegne Klejovu dušu. Ne može ni da se pomakne. Zalije svoja stopala toplim urinom. Više ruku pruža se prema njemu: Ninamen, Ti, Bril. »Dođi«, govore mu, i opet, »Dođi«, i još jednom, »Dođi«. Uspeli su da ga pokrenu, i on kreće zajedno sa njima, dok se nebo kupa u prvim jutarnjim zracima svetla.

10

Dan je. Stigli su do blistave klisure i zaustavili se na jednoj izbočini, na tamnoj steni koja se pruža iznad rečnog korita, i to na visini od nekoliko stotina metara. Vazduh je ovde blag i prijatan. Ptice kruže glatkim plavim nebom. Teško sunce leži nisko na horizontu.

»Sada ćemo da činimo«, objavljuje Hanmer, »obred Podizanja mora.«

Klej klima glavom. Sa izlaskom sunca sav umor i strah su iščileli iz njega. Oseća se odmorno i orno, spreman za nova iskustva. Seksualna želja se ponovo budi u njemu; razmišlja da li bi mogao nekog od Skupljača da ubedi da vodi ljubav sa njim. Tek sada postaje svestan činjenice da se od Serfisinog nestanka cela grupa držala veoma čedno. Da li je to namerna apstinenacija? Ili zbog toga što su imali prečih stvari da urade? Muvajući se uz ivicu ove izbočine, tela okrenutog prema suncu, a okružen grudima, bedrima i stražnjicama ženskih Skupljača, Klej dobija snažnu erekciju. Skupljači mu i dalje liče ha lutke od plastike, ali ovaj nalet požude koji je ukrutio njegov ud jeste, ipak, nepobitna činjenica; ne zna tačno kako, ali ova bića su izgleda uspela u nastojanju da ih on počne doživljavati kao ljudska bića. Da li bi on osetio želju i prema nekoj drugoj vrsti ljudskog roda? Da li bi svoju ukrućenu muškost turio i u pihtijasto telo sferoida? Da li bi na svoje grudi privio vimena žena–koza? Da li bi osetio želju da miluje zadnjice ženki inertnih ljudi-žaba?

»Prijatelju, hoćeš li da sa nama učestvuješ u ovom ritualu?« pita ga Hanmer.

»Ako mogu.«

»Naravno da možeš. Od tebe tražimo jedino da budeš strpljiv i da se malo uzdržiš.«

On im to obeća. Ninamen, Angelon i Ti, ovog jutra u ženskom obličju, povijaju gornje polovine svojih tela prema tlu, potom sa gipkom lakoćom cela tela izvijaju u obruč; leđa su im u obliku luka, glave prislonjene uz stopala, a kolena izvijena prema spolja na način nemoguć za Klejovu vrstu; uzdižući svoje stražnjice, i taj gest ne ostavlja sumnje da one nude svoje polne organe. »Moramo se ovako spojiti«, napominje Hanmer, i pošto priđe Ninamen, njegov ud klizne iz svoje zaštitne navlake; on ga potom gurne između nogu Ninamen, u pukotinu koja je ovim položajem učinjena veoma pristupačnom. Hanmer to čini potpuno hladnokrvno kao da neki aparat uključuje u struju. Pri tom rukama obuhvata njene kukove kako bi ona lakše mogla da zadrži ovaj izvijeni položaj.

Bril isto tako mirno ulazi u telo Angelon. Hanmer načini rukom blago nestrpljivi gest koji je, nema sumnje, upućen Kleju. »Da, shvatam«, odvraća Klej i, hvatajući Ti za njenu okruglu zadnjicu, ugura vrh svoje palice u njenu rupu. Ti blago uzdahne. Klej se naginje napred; nedostaje mu gipkost Skupljača, ali je zato što se dimenzija tiče prednost na njegovoj strani; naležući na Ti, on prodire do kraja u nju. Njih šest, ovako čudno spojeni, na ovoj visokoj izbočenoj steni pružaju prizor akrobatskog erotizma, uz to su i potpuno nepokretni, pa izgledaju kao statue strašću obuzetih vila i vilenjaka. Uočava da Hanmer i Bril ne čine pokrete uobičajene za polni odnos, već stoje iza svojih partnera, spojeni sa njima i ukipljeni, pa i on čini isto tako. Čeka. Gde je signal? Kada počinje obred?

Obred počinje neprimetno. Skupljači počinju da pevuše, i taj zvuk je toliko slab da se čini da postoji pre negde izvan svemira, nego da je materijalizovan u njemu; u trenutku kada Klej postaje svestan ove pesme ona nije veća od jednog molekula, čitava bi mogla da stane u jedan foton; zvuk polako i postepeno ulazi u svet fenomena, dobija oblik, boju i masu, postaje sve puniji i raste sve više u visinu, tako da na kraju čini gromoglasni zvučni stub uzdignut visoko iznad klisure, zvučni sivo-crni čekić koji se diže i spušta lomeći sve pod sobom; uz stalni krešendo, ova pesma iz trena u tren povećava i sve svoje dimenzije, postajući više zaobljena i glatka, nalik kugli čija unutrašnjost iskri zvučnim varnicama, i Klej, strahujući da će ga taj zvuk zgromiti ako ništa ne učini, stidljivo mu pridružuje svoj glas, iznenađen otkrićem da se njegov glas na neki čudan način uklapa u ovu gromoglasnu melodiju. Nakon što se priključio pesmi, on nesigurno pogleda u svoje partnere, plašeći se da ovim možda ne ometa njihovu zamisao; ali oni mu se toplo osmehuju, hrabreći ga u ovom pokušaju: Hanmer, Bril, čak i izvijene ženke u znak odobravanja klimaju glavama prema njemu. Ovo ga umiri i on se slobodnije i jače oglasi, nastojeći da svoj glas uskladi sa njihovim glasovima. Čini mu se da mu i lobanja odjekuje od ovog moćnog zujećeg zvuka. On postaje jedno sa Skupljačima. Razume njihovu zajednicu, shvata da je povezanost između njih čvrsta, čvršća čak i od one između Disača u njihovim zasebnim bazenima. Sada, pošto je stupio u njihov krug, među njih, on više ne strahuje da će učiniti pogrešan potez. Kada Ti počne sa nizovima unutrašnjih grčenja, on intuitivno shvati da on sam ne treba da se pokreće. On i dalje stoji nepokretno, puštajući Ti da se uvija oko osovine koju je on položio u nju. Fizički osećaj je veoma intenzivan, ali se on suzdržava, sa strpljenjem kakvo nije znao da poseduje; i kada mu se učini da više ne može. da izdrži ovo mirovanje, da će morati da učini nekoliko snažnih trzaja ili će umreti, on taj višak uzbuđenosti jednostavno skrene prema Hanmeru i Brilu, prenese na njih, i on tu uzbuđenost ravnomerno raspodele na sve ostale. On čeka. Ti se pokreće. Na ovoj izbočenoj steni stvorena je mašina; on je jedan od njenih šest delova. Prošao je onu tačku kad se čezne za trenutnim zadovoljenjem; njegovo čitavo telo pulsira i treperi, ali on je savršeno miran. Seksualna energija prožela je čitavo njegovo telo. Njegov penis ga je potpuno apsorbovao, i ovo ovde sada više nije Klej, nego je samo palica, ukrućeni ud, poluga ugrađena u jednu složenu napravu. Potom se i sama svest o seksualnosti gubi. On je sada samo ornament, sačinjen od crnih linija i belih kružića. On je oscilacija izražena krivudavom linijom. On je sila bez mase. On je masa bez dimenzija. On je ubrzanje bez brzine. On je snaga. On je moć. On je odaziv. On je stvaranje.

Vreme je za Podizanje mora.

Sa ove izbočine, u širokom luku prolazeći prostorom, ružičaste trake pružiše se sve do ogromne vodene kugle zelene boje. On sledi taj pokret. Postaje reka čistog osećaja, svetlosni zrak što se u cik-cak liniji spušta niz kontinentalnu kosinu. Ugleda more, ogromnog džina koji se nemirno meškolji u svojoj tesnoj postelji. Klej mu pada u zagrljaj. Oseća sve: težinu, zelenu boju, slanoću, uznemirenost, smirenost, toplinu, hladnoću. Tu su i talasi koji zapljuskuju prozirne plaže. Tu su i skrivene doline i vrhovi oštrih grebena. Tu je tama. Tu je blistavi sjaj. Tu je svetlo koje iskričavo treperi po telima polipa. Tu su stvorenja večite noći, bića iz košmarnih snova. Tu u dubini su i nekakva odbegla deca ljudskog roda, izmenjena, sakrivena, puna besa. Tu su uze koje vezuju svet. Tu su šavovi duše. Tu je i neko krilato biće koje leprša krilima po kraljevstvu svetlucavog peska. Tu su nekakve izdužene crne bodlje koje trepere na zelenkastim stenama. Tu su nekakve kandže što se pružaju prema uzdrhtalim vijugavim životinjicama. Usta. Zubi. Ogromne mase uzburkane vode. Krhke žuto-mrke ćelije nošene vodenom strujom. Balet planktona. Simfonija kitova. Težina. Težina. Težina. More se uznemireno komeša, ispitujući pridošlice. Ali, sve je sada na svom mestu. Oni koji vode poreklo iz mora, moraju se vratiti svom izvoru. Ruke uranjaju u okeanov kameni ležaj. Kontrola je ponovo uspostavljena. Tela lagano klize. Ah, da, da, da! More se podiže. Oni ga lagano, dostojanstveno i poverljivo dižu, prvo masu sačinjenu od tela riba, dok na kraju i more samo ne šikne u visinu, napuštajući tako svoje vekovno prebivalište. Oni ga drže visoko u vazduhu. Počinje da pada slana kiša. Nekoliko nestašnih životinjica iskočilo je iz ovog vodenog mlaza, inače sve drugo je uhvaćeno i postavljeno u ovaj novi položaj. Tečno sunce kupa vlažno i nečisto dno. Korenje Zemljine kože sada je izloženo pogledu. Glas mora pridružio se njihovoj pesmi, dajući joj mutne tonove i meku potmulost. Žuboravi zvuk truba zvuči veoma ljupko. Skupljači su radosni. Moć sinova čovečjih doživela je sjajnu i ubedljivu demonstraciju. Dodirom sa morem, jedan krug je završen. Sa donje strane ovog lebdećeg mora, pod uticajem gravitacije, izvijaju se vodeni mlazevi, ali se oni brzo vraćaju natrag, u more, jer remete harmoniju. More polako počinje da se spušta, dok se oni koji su ga podigli ekstatično okupljaju tačno u centru ispod ove lebdeće vodene mase: primaju more na svoja ramena, i polako ga vraćaju na mesto sa kog je privremeno odlutalo. Da li je ovim sve završeno? Ne. Ne. Ne još. More se lagano spušta.

Udaljeno mrmorenje njegovog tela čuje se sve slabije, sada je samo još u ehu. More se vraća u svoju postelju. Polako, polako, polako, sa celokupnom svojom sadržinom, sa svim bićima koja plivaju u njegovoj tami, sa potopljenim antikvitetima, sa tragovima mnogih nestalih morskih istraživača, i sa lađama koje čitavu mileniju leže pokrivene toplim muljem morskog dna. Sve što ovaj obred zahteva, izvršeno je. Oni koji su more podigli sada su ponovo slobodni da uzmu vlastite identitete i da nastave lične ekstaze. Isključuje se iz spoja kojem je bio potpuno pripadao. Čuje gromki zvuk olakšanja od mora koje se ponovo preliva preko vlastitih ivica i zapljuskuje obale sveta. Prekida svoje stanje mirovanja, spreman da konačno ostvari ono što je zbog ovog obreda do sada odgađao.

Telo mu je još uvek spojeno sa telom Ti. Ona se pokreće; on se pokreće; počinje strasno trenje. I dalje spojeni, kliznuli su na tlo. On legne na leđa i raširi svoje noge; ona svom težinom nalegne na njega. Oseća njene hladne usne na svojima. Ti svojim rukama stiska njegove grudi, miluje otvrdle bradavice na njihovim vrhovima. Ti prodire u njega. Klizeći napred-nazad u ovlaženoj pukotini, ona se zabija duboko u njegovo telo. On nikad nije doživeo ništa slično ovom, i sama penetracija mu izgleda čudno i zastrašujuće, mada nalazi izvestan užitak u njoj. Dahćući on miluje Ti po snažnim mišićavim leđima, miluje njen tanak zategnut struk, i njenu ravnu malu stražnjicu. On skuplja malo svoje noge, tako da spajanje biva još intenzivnije. Osećaj nekakve čudne preokrenutosti ne napušta ga ni u trenucima najsnažnijeg uzbuđenja. Njegova bedra se trzaju; karlica se podiže i spušta. Talasi ekstaze podižu se sa njegovih bedara, prolaze kroz kukove, stomak, grudi, sve do njegove lobanje. Eksplodira od naleta silnih osećaja. Ali to još nije kraj. Hoće li Ti nastaviti? Da; vodi ga prema još jednoj eksploziji. Ti je snažno polegla po njemu. Oseća je na svojim grudima, i to kako uz postojano trenje njen tvrdi ud klizi u njemu. Još jedna eksplozija. Da. Da. Dosta. On je izgubljen; on je zbunjen; on je ošamućen. Obgrli nogama njena bedra i stane pomamno da stenje žudeći za krajnjim zadovoljenjem. Ti ulazi u njega dublje nego pre, čini mu se da svojim udom dotiče njegove bubrege, jajnike, debelo crevo, svu tu složenu mašineriju njegove unutrašnjosti, i tada mlaz tečnosti stane da se izliva iz uda koji je zariven u njega, uz snažne trzaje tela što je ležalo na njemu, i on oseti nezadrživi nalet moći, i tom naletu on se potčinjava, predaje se i pušta da ga preplavi talas konačnog zadovoljenja. Gotovo je. Ti se smirila. Nakon par trenutaka ona silazi sa njega. Mršteći se, on leži u istom položaju, izdignutog stomaka, savijenih kolena, raširenih nogu, i pokušava da nađe razlog zašto se još od završetka Podizanja mora on oseća nekako čudno, dezorijentisano. Polako shvata šta se sa njim desilo. On je zadobio ženski oblik.

11

Polako ustaje da osmotri situaciju nastalu nakon ove avanture sa morem. Obred je, kako vidi, izmenio sve njih: Hanmer i Bril sada su u ženskom obliku, a Angelon, Ninamen i Ti u muškom. To za njih ne predstavlja neki problem, što se za njega sigurno ne bi moglo reći. Počinje sam sebe da posmatra. Izgubio je najmanje petnaest centimetara u visini – sada nije viši od Hanmera, a i ugao iz kog posmatra svet je drugačiji. Mnogo je puniji u kukovima. Pređe rukama od pazuha do bedara i zastane zbunjen konturom svog tela, njegovim izraženim oblinama. Stisne prstima svoje meso, postajući svestan telesne strukture koja se nalazi u predelu karličnog pojasa. Ima i grudi. One se zaljuljaju kad on mrdne ramenima. Odgore gledane one mu liče na kruške koje na svom donjem kraju imaju male tamne peteljke – bradavice. Dojke mu se čine isuviše odvojene jedna od druge; rukom pređe gore-dole između njih, osećajući pod prstima neravninu grudne kosti. Prebira po svom sećanju. Da li grudi zaista stoje ovako, da li počinju da se uzdižu čak odavde, skoro od pazuha? Preteruje. Dojke normalno stoje. Nikada ranije on nije sa tolikom pažnjom ispitivao grudi, govori sam sebi. Pogotovu ne iz ovog ugla. Pokrije grudi rukama. Stisne ih. Uhvati bradavice između prstiju. Približi ove brežuljke od mesa jedno drugom, stvarajući dubok, zavodljiv prorez između njih. Uhvati ih rukama od dole, uživajući u njihovoj veličini. Od kada se ovde probudio on nije dodirnuo prave ženske grudi; tek sada shvata koliko je osećaj kada se dodirne telo ženke Skupljača različit od osećaja koji nastaje pri dodiru mesa izvornog Homo sapiensa. Pa ipak, ovaj dodir ga nije preterano uzbudio. Konačno, ovo su njegove vlastite grudi.

Pušta grudi. Klizi rukama niz svoje telo, preko blago zaobljenog trbuha. Razmišlja o tajanstvenom i složenom anatomskom spletu koji se nalazi tu ispod njegovih ruku: butna vena, sudovi jajnika, materica, stidna kost, spoljašni bedreni sudovi, svod, grlić, jajovod, Grafov folikul, infundibulum, duplikatura trbušne maramice na jajovodu, ligament koji polazi od infundibuluma. Pita se da li je plodan, da li bi zatrudneo kada bi bio sa nekim ko bi mogao da ga oplodi. To sigurno nije ta osoba (kako oni danas donose svoje mlade na svet? imaju li oni uopšte mlade?) ali neko drugi, druga neka žrtva vremenskog protoka, kada bi taj prodro u njega i tu izlio svoju spermu – da li bi se začeo plod, da li bi se embrion razvio, materica dovoljno raširila? Da li bi to bilo moguće? Sav se strese na tu pomisao. Dodiruje svoje kukove, tu tako čudno glatku kožu i, oklevajući jedan tren, spušta četiri prsta desne ruke u predeo između svojih nogu. Odsustvo muških genitalija uzbuđuje ga deleko manje nego što bi to ikada pomislio. Poznati organi koji su se bili klatili između njegovih nogu sada su nestali, da, ostavivši iza sebe prazninu, da, prazan otvoren prostor, no, on sada na tom mestu ima nešto drugo. Prstima razgrće gust žbun mekanih dlačica, i, uz osećaj čuđenja, dodiruje pukotinu, kvržicu, vlažnu unutrašnjost, govoreći sebi: ovo su male usne, ovo mora da je klitoris, ovo su velike usne, ovo je vaginalni otvor, ovo je venerin brežuljak. Od sada ću morati da čučnem kada hoću da izbacim urin. Više neću biti onaj koji vrši penetraciju, nego onaj na kome se ona vrši. Pred očima mu se odmah ukaže slika: njegovo telo stisnuto uz drugo telo, i debela dugačka stvar koja se duboko zariva u njega, dotičući pri tom njegove unutra sklonjene polne organe. Kako čudno. Razmišlja i o gramatičkom aspektu ove metamorfoze: jebati, ne više to, nego – biti jeben, od sada će tako biti. Moram da se priviknem na to da treba da držim noge raširene; moram ovladati svojim unutrašnjih mišićima; moram svoja leđa privići na te nove horizontalne položaje. Hoću li imati menstruaciju? Da li će to biti bolno? Kako da zaštitim svoje grudi od udaraca kada sam navikao da se krećem žustro, ne vodeći o takvoj stvari računa? Da li mi je hod dovoljno ženski? Treba li da vrckam stražnjicom?

Hoću li rano dobiti bore? Hoću li se od sada u nekim situacijama različito ponašati, i hoću li drugačije doživljavati svet? Klej sklopi oči. Promena mu se ne čini više toliko čudna, i već se malo srodio sa njom. Seća se Ti kako leži na njemu, kako prodire u njega. Da li je to način na koji i ovi ostali, njegovi drugari, vide stvari kada su u ženskom obliku? Prodiranje? Zarivanje? Zabadanje? Oni mora da su izgradili suptilniji odnos prema ovome. Milioni miliona godina su prošli a oni još uvek čine to; moja reakcija i moj doživljaj seksa verovatno im nije blizak. Rezultat mog mužjačkog pogleda na svet. Ili je to početak odbojnosti koju u sebi razvija svaka bivša devica. Pa ipak, uživao sam u tome da neko silovito prodre u mene, da me uzme, i da ja moram da mu se potčinim. Mada je osećanje pomalo i neprijatno.

Hoće li mi se ikada ponovo vratiti moj raniji, muški oblik?

Obe ruke spušta na prepone. Pokušava da se priseti svoje izgubljene muškosti. Kako je to bio dobar osećaj, to kada je ud postajao tvrd. To golicanje puno slutnje, ubrzan puls, osećaj potpune čvrstine, i snažno zarivanje. I sve je to sada nestalo. Od sada će trebati da se ovlaži, da se otvori, i da primi.

Hanmer mu prilazi, ponovo u muškom obliku.

»Kako divno izgledaš«, obraća mu se. »Kako čudno. Kako elegantno.«

Klej oseti želju da pokrije svoje telo.

Hanmer mu prilazi još bliže. »Mogu li da te dodirnem? Smem li da te proučim? Divimo se tvom drugom biću, ali privlači nas i ovo tvoje novo biće. Da li je to tačna slika originala?«

Klej neodređenim zvukom potvrdi. »Ja te volim«, mirno reče Hanmer. »Drago mi je.«

»Trebalo bi još jedanput da proslavimo. Imali smo veoma uspešno Podizanje mora.«

»Možda drugi put.«

»Odlaganje bi bilo okrutno. Ovde. Ovde. »Hanmer dodirne Klejove grudi. Mali tanki prsti koji trepere oko bradavica njegovih grudi čine mu se kao hiljade antropoidnih pipaka. Pokazuje svoje nezadovoljstvo. Hanmer se rastuži. »Moramo deliti osećaje«, reče Hanmer. »Dođi. Dopusti mi da uđem u tebe kao što si ti ranije bio ušao u mene.«. Klej se priseća događaja nakon buđenja; priseća se susreta sa Hanmerom dok je ovaj bio u muškom, ali i u ženskom obličju, sa Hanmerom, tim toplim i nežnim drugom koji bi iznenada nestao, a posle se isto tako iznenada pojavio. Tada mu nije smetalo Hanmerovo menjanje pola. Nije mu smetalo ni to da vodi ljubav sa nekim ko je posle toga postajao muško. Ali situacija je sada ipak drugačija, i on ne može da pristane na Hanmerov predlog. Neće njega niko uzimati. On je tvrd orah; gvozdena devica; pokušava da sakrije svoju nagotu; jednom rukom je pokrio svoje uzbibene grudi, drugu je ruku položio na podnožje stomaka. Uzor čednosti i stidljivosti. Hanmer se melanholično osmehne, poput razočaranog raskalašnika; on ne želi Kleja da sili na to, ta igra ne bi vredela truda. Eh? Eh? Klej zatrepće očima. Zlatne pčele zujeći okružiše njegovu glavu. On se okrete. I potrči dole, strmim putem koji vodi do reke u podnožju klanca. Trčeći oseća kako ga po telu šibaju grane sa žbunova koje raste uz put; jedna grana je zakačila njegovu levu dojku, nakon čega je na njenoj mekoj belini ostao crveni trag. Brzo ostaje bez daha. Put kojim trči se uvija u dosta oštrim krivinama, tako da u pojedinim trenucima uopšte ne vidi stenu na kojoj leže Skupljači. Niko od njih nije krenuo za njim. Go, sa grudima koje se njišu tamo-amo, nezgrapno pokrećući svoje telo, on trči putem niz ovu kosinu.

Strčavši dole, Klej pade na zemlju. Par trenutaka leži na tlu potpuno ošamućen. Potom se podiže. Sam je. Polako dolazi sebi. Zidovi kanjona kao ploče od crnog stakla uzdižu se visoko iznad njega. Nebo je svetla pukotina u daljini. Okolo nema ni jednog drveta, samo nekakve pečurke u obliku falusa koje su iznikle na obali reke. Iznad reke i njenih obala viju se oblaci pare. Klej kreće prema reci, opreznim i pažljivim korakom, grozeći se pomisli da nogom nagazi na neku od ovih pečurki.

Ovo nije obična reka.

Njena osnovna boja je plava, ali je ta boja prošarana svetlim prugama crvene, žute i zelene boje; kao da njena voda nosi roj sićušnih obojenih čestica koje su jedva prekoračile prag vidljivosti. Posledica ove pojave jeste blistavi prizor, prizor večne promene, sličan onome kada se luk duge pruži nebom, mešajući i pretapajući u sebi sve boje spektra. Na mestima gde se stene nadnose nad reku prizor je još blistaviji: čini se kao da na tim mestima boje šikljaju u vazduh.

On klekne uz samu ivicu reke, naginjući se napred da bi pažljivije osmotrio vodu. Da, to jesu obojene čestice, sićušne i različitih boja, sada je u to sasvim siguran; ovo možda jeste voda, ali to što treperi, te čestice, to samo prolazi kroz vodu. Možda su to njeni stanovnici? Jata sićušnih meduza? Zahvata rukom malo vode iz reke. Raznobojne čestice svetlucaju i na njegovom dlanu. Mada se boje brzo gube. Voda koja polako curi kroz njegove stisnute prste sada je potpuno bezbojna. Isprazni dlan i pokuša ponovo. I opet isto; on nešto izvadi iz vode, ali se to vrlo brzo izgubi.

Držeći se za stenu koja se pruža iznad njega on približava glavu vodenoj matici. Sada može da čuje i njen šum: kao da reka nejasnim, mrmoravim i monotonim glasom nešto sama sebi govori. A njene boje su zaista blistave. Mada, te boje kao da ne dolaze od nečega što plovi u reci, kao da ove čestice pripadaju reci, da su to njeni sastavni delovi. Kao da te obojene čestice čine jedno biće. Najednom, reka mu se učini kao stvar kojoj je udahnut život; vidi je kao živo biće, kao homunkulusa; ove čestice su njena krvna zrnca.

Da li da uđe u nju?

Nađe na obali peščano mesto zgodno za ulazak. Zagazi u vodu do članaka. Posmatra kako ove treperave čestice svetlucaju oko njegovih stopala. Oseti se ohrabren da nastavi. Kao da ga nešto zove u vodu.

Dublje. Sada mu je voda već do butina. Pljusne se vodom po ramenima i grudima. Umije lice. Načini još par koraka; dno je glatko i čvrsto. Voda didiruje njegovu stražnjicu. Njegove slabine. Hajde, govori on reci, vrati mi moja muda. Tamni trougao od stidnih dlačica između njegovih nogu sada je osvetljen sjajem iz vode. Nešto čudno se dešava sa njegovim stopalama, ali on više ne može da ih vidi. Ulazi još dublje. Voda mu doseže do pupka. Struja ga leluja levo-desno. Snažno pljusnuvši po površini, baca se naglavce u vodenu struju. Oseća vatru u svojim grudima. Spali ih, da, sprži ih! – govori on reci. Mlatara rukama i nogama; pliva. Potom se opušta. Čemu trud? Bezbrižno plovi nošen samom strujom. Raspoloženje mu se popravlja. Oseća čak izvesno kajanje zbog toga što je poželeo da se oslobodi ženskog pola tako brzo. Čemu panika? Čemu žurba? Zar ne bi trebalo prvo dobro da istraži kako to izgleda: boraviti u ovom telu. Oduvek je bio otvoren za sticanje novih iskustava; time se čak i ponosio. Nije li i sam bio pokušao da izvrši tu transformaciju, i to prosto iz želje da vidi da li je u stanju to da učini. A sada se ta promena desila. I on je sada, i to na ovaj način, odbacuje. Užasnuo se zato što je Ti nešto uvukla u njega. Odbio je Hanmera. Tako nabusito i neljubazno. Baš je licemeran. Prava kučka. Iznenada ga preplavi osećanje tuge. Nije čak ni počeo da istražuje mogućnosti koje pruža ovo telo. Da li je biti žena lepše nego imati ženu? Da li bi se posle izvesnog vremena privikao na to da neko prodire u njega? Zar je nemoguće tome se prilagoditi? Da li je toliko krut u svojoj muškoj usmerenosti? Zašto ne leći na leda, raširiti noge, i pustiti ih unutra? Biti elastičniji. Osetiti i razumeti Drugu stranu. Prepustiti se. Prepusti se. A svoju mušku alatku može dobiti nazad i kasnije.

Pokušava da izađe iz reke.

Ali on nije u stanju da se približi obali. Žestoko mlatara nogama, rukama snažno zamahuje, želeći da ispliva na obalu, pa ipak, on i dalje mirno plovi sredinom reke, nošen vodenom maticom. Pokušava nogama da didirne rečno dno, ne bi li se odbacujući se od njega dokopao obale. Ali pod njim nema dna. Voda ga i dalje nosi svojim tokom. Pokušava da zapliva snažnijim zamasima. Rezultat je isti. Od nagle iscrpljenosti oseti snažan bol u glavi. Počinje da guta vodu. Mnogo vode. Blistave čestice reke sada prožimaju njegovu unutrašnjost.

Uhvaćen je u snažni vrtlog sjaja. Vezan za kukove. Reka mu neće dozvoliti da iz nje izađe. Ali ispred sebe nazire nešto što bi mogla da bude prilika za beg: vidi sivu stenu koja se u obliku tankog luka pruža sve do sredine reke. Pustiće struji da ga donese do nje, a potom će se nekako izviti i uhvatiti za tu stenu, i na njoj će se odmoriti i skupiti snagu da može da se bori sa vodenom strujom. Da. Stena se približavala. Priprema se za sudar. Ramenom će prvo da nalegne na nju, odlučuje. Mora da zaštiti osetljive grudi. Vidi samog sebe kako se podiže u vis, gleda to klupko od razmahanih udova, bele kože, crne kose, ružičastih bradavica, praznine između nogu. Uspeo je. Naleže na stenu. Ali, događa se nešto neobično. On se ustremljuje ka steni, ali njegovo telo se razbija o nju; bez ikakvog bola telo mu se doslovno rascepljuje; jedan njegov deo protiče sa leve, drugi deo sa desne strane stene. Telo mu se ponovo spaja iza stene, i nastavlja mirno da teče.

Konačno shvata.

Reka ga je progutala. Ovo telo, ova struktura sačinjena od organa i mesa i mišića i kostiju, ova hrpa kalcijuma i fosfora i hidrogena, jeste iluzija. Ove grudi su iluzija. Ova punačka i zavodljiva stražnjica je iluzija. Ovaj trougao od kovrdžastih dlačica je iluzija. Stopio se, postao je jedno sa ovim blistavim tokom. Svoje telo dao je reci; sada je i sam sačinjen od istih tih svetlucavih čestica koje trepere u uskom pojasu između postojanja i nepostojanja, čemu se on divio kada je prvi put stao uz ovu reku. Sada nije u stanju da razgraniči ni to koje čestice čine njega, a koje ne. Sve je jedno u ovoj struji života.

Da li je beg moguć? Beg nije moguć.

On će ovako ići sve dalje i dalje, nošen brzom strujom, sve dok ne stigne do mora, kojeg je on sa svojim drugarima nedavno podizao. I on će se uliti u njega i razliti u njegovom ogromnom naručju. Hoće li mu svest i tada ostati netaknuta, kada bude jedna od milion miliona obojenih tačkica koje se lelujaju ovim nepojamnim prostranstvom? Već je počeo sebe da gubi. Već je suviše plamičaka tuđe vatre počelo da prožima i rastače njegovu nedeljivu supstancu. Počeo je da se topi. Rastvara se. Napustio je svaki osećaj sebe kao muškog ili ženskog bića, ostala je tek nejasna predstava sebe kao metaboličkog organizma; nestale su grudi, mošnice, nestale su oči, nestali su nožni prsti; ostala su samo ta zrnca, te sitne svetlucave čestice. Umreti poentilističkom smrću: kako eterično! Izgubiti se u vrtlogu zaslepljujućih svetlosti. Čitava vasiona svetluca. Oseća Braunijev pokret vlastite duše. Svestan je kretanja svojih ranijih sastavaka kroz telo reke: ovde se jedan prevrće i odbija od obale, ovde jedan tone, ovde je jedan uhvaćen u podvodni vir. Svestan je i terena kojim reka protiče. Klisura je nestala, i ona zajedno sa rekom sada klizi kroz rastresito zemljište ravnice, krivudajući ovim ogromnim prostorom i zaobilazeći podvodne peščane sprudove. Spušta se noć. Reka ubrzava svoj tok. On je rastavljen, raščlanjen, razdvojen, raspršen, raštrkan, razgrađen, razjedinjen, rastopljen, razveden, odvojen i podeljen. Do mraka reka postaje blistavo sjajna; njena voda obasjava čitavu ravnicu. On teče. Blizu je more. Reka ulazi u svoju deltu. Koje će naslage reka tu da izruči? Koji mulj će tu da bude nanet? Reka se račva u mnogobrojne rukavce; struja kojom on plovi zaobilaznim putem stiže do svog cilja, i pada u materinsko naručje mora. Sigurno će biti deljen i rastakan još više. Potpuno će se razići. Vode pevaju. Podrhtava u blistavoj žestini, u žestokom blesku. Čestice što su putovale s njim pevaj hosana u njegovu čast. Ovde je ispunjenje sudbine. Pred njim je mir. Razdvojen, rascepljen, osamljen, raznesen. Pođimo, dakle Nunc dlmittis. Ovde se putovanje završava, ovde započinje novo putovanje. Zbogom sinovima čovečjim. Pođi. Pođi. Rastakanje. Sjaj se spušta iz vazduha. Svetla su svuda naokolo. Svetla! Kakav divan sjaj! Ove boje su deo mene samog. Ova crvena, i zelena, i žuta, i plava, i ljubičasta. Lagano, Lagano, lagano, osvetlite moj put dok se spuštam, tonem kroz noć, dole, u tamu, neka treptaj tog sjaja bude poslednje što ću videti. Šta je ovo? Naneseno i ostavljeno ovde. Moja vlastita težina. I masa. Grubost materijalnosti. Ja sam mulj. Treba da postanem delta. Mogu li to? Da. Da. Da. Da. Spajajući se ovde. Prijanjajući. Srastanjem. Zgrušavam se. Nagomilavam. Sjedinjavam. Ovde. Ovde. Ovde. Zgušnjavam se. Sabiram. Stvrdnjavam. Spajam. Otelovljujem se.

Kakav li ću neočekivani oblik sada zadobiti?

Njegovo vrtoglavo putovanje završilo se u neposrednoj blizini mora. Konačno je van vrtoglavog toka, i konačno se, česticu po česticu, gomila, taloži uz obalu jednog malog ostrva. Sabira se. Ne spaja se, ne zadobija ljudski oblik, ni muški ni ženski; on je tek nanos, hrpa ispranih čestica, nalik sićušnim larvama ljuskara koje plima nanese na obalu. Sa njegovim česticama pomešane se nalaze i neke strane čestice, koje je on nekako sa sobom doveo do ovog mesta; ove čestice u sebi on oseća kao oštrice. Pretpostavlja da je ovo ostrvce čitavo izgrađeno od rečnih nanosa, i da mulj koji čini njegov donji deo zapravo i nije mulj nego naneta organska materija, kao što je to i on sam. I šta sada? Da ostane ovde, zakopan u tami? Reka ga sa jedne strane još uvek zapljuskuje, ali on se više ne deli, ne osipa se – sada je siguran u to da je van rečnog toka. Može li da se pokreće? Ne može. Može li da opaža? Da, ali vrlo neodređeno i nejasno. Može li da pamti? Može da pamti. Hoće li biti daljih promena njegovog oblika? Ne zna. Ipak je miran. On je sada ruševina. I sačekaće da bude ponovo izgrađen.

»Ja takođe čekam«, začuje se nečiji moćni glas.

Ko je to rekao? Gde je? Još jedna hrpa čestica koje je reka ovde nanela? Kako da odgovori?

Nema načina da ovom glasu odgovori.

Ako mogu da čujem – ipak je u sebi uporan – trebalo bi da mogu i da govorim. A ja mogu da čujem. Dakle, ja i govorim. »Možeš li mi pomoći? Možeš li mi reći šta sam ja postao?«

»Ti si čisti potencijal.«

»A ti?«

»Ja čekam.«

»Mogu li da te vidim?« zapita Klej.

Predočena mu je vizija: vidi stvorenje ogromnih dimenzija ukopano u crvenkasti pesak ostrva. Jedino mu se glava i ramena izdižu iznad površine tla. Glavu ima pljosnatu i široku, sa očima velikim poput tanjira, i bez ijedne druge crte na licu; ispod nje nema vrata, glava je posađena direktno na ramena. Vidi takođe i deo stvorenja koji je zakopan u tlo. Taj dec tela je dugačak, bez udova, sa grubom poroznom kožom, i okružen je gustom mrežom vlakanaca koja, izgleda, imaju funkciju korenja: da crpu hranljive sastojke iz peska. Klej u stvorenju prepoznaje Čekača, c kojem mu je nešto malo govorio Kvi, Disač. I pored toga što pojavom podseća na biljku ovo biće je životinja, štaviše, ono je pripadnik jedne od nekoliko ljudskih vrsta koje istovremeno postoje u ovoj epohi. Vizija postaje mutna, potom nestaje.

» I ja sam čovek«, reče Klej. »Tačnije, bio sam čovek.«

»Još uvek si.«

»Ali šta sam sada, u ovom trenutku?«

»Konstelacija mogućnosti. Ti si još uvek u prolazu, mada si se ovde zaustavio. Šta bi ti hteo da budeš?«

»Ponovo ja!«

»Ti jesi ti.«

»Ovo nije moj pravi oblik.«

Čekač kao da se zasmejao. »Kako znaš šta je tvoj pravi oblik?«

»Oblik u kojem sam započeo putovanje.«

Ćekač mu prikazuje čitav niz različitih oblika: Kl ej dete, Klej mladić, odrasli Klej, Klej zaspao, Klej probuđen, oprezni Klej, ošamućeni Klej, Klej svučen, Klej obučen, Klej uznemiren stoji u potoku, Klej Disač u Kvijevom bazenu, Klej žensko, Klej rastopljen u živoj reci, Klej nagomilan u delti. »Koji je tvoj oblik?« upita ga Čekač, a on odgovori: »Sve su to moji oblici.« Čekač doda: »Ovi, kao i mnogi drugi. Zašto sebe ograničavati. Prihvati iskustva kako ona dolaze. Šta bi hteo da budeš?

»Izaberi za mene«, reče Klej, i tako biva pretvoren u Čekača.

12

Smešta se u vlažan i hladan mulj. Nije u stanju da se pomeri; ideja po kojoj moć dolazi od činjenja pokreta čini mu se čudnom. Zadovoljan je time da ostane ukopan, crpući kroz vlaknasto korenje hranu koja mu je potrebna, i posmatrajući nijanse lelujave vode što treperi oko njegovog staništa. Njegov poznanik Čekač živi tu u blizini. Klej je sve vreme svestan Čekačevih misli; karakteriše ih ogromna snaga, dubok mir, strasni intelekt i – a to provejava kroz svaku njegovu misao – izvesna melanholija svojstvena nepokretnom kamenju, tuga zbog bilo kakvog oblika postojanja.

Klej ne zna koliko je Čekač star, ali ubrzo shvata da bi bilo glupo da ga to pita, jer Čekača vreme interesuje isključivo po svojoj negaciji. »Proučavaćemo«, obraća mu se Čekač, »vrline bezvremenosti.« Ne usuđuje se da pita ni to u kom trenutku ljudske istorije je izgledalo poželjno da čovek zadobije ovaj oblik, i zbog čega je do takve promene došlo. On prihvata sve stvari pasivno, tako kako stvari jesu. Naučio je da prihvata beskrajnu raznolikost pojava.

Raznolikosti prihvata, naravno, pasivno. »Koji je vaš cilj?« upita Ćekača, a ovaj mu odgovori: »Da čekamo.«

»Ima li mnogo pripadnika tvoje vrste?«

»Mnogo.«

»Da li si u kontaktu sa njima?«

»Retko.«

»Da li osećaš usamljenost ovde?«

»Osećam slobodu.«

Klej je iscrpio sva pitanja. Počinje da sa pažnjom posmatra reku. Njegove oči sada kao antene – prima slike sa svih strana; vidi planine, more, oblake, purpurne magline. Sunce izlazi i zalazi, izlazi i zalazi, ali on ove promene uopšte ne povezuje sa činjenicom da vreme prolazi. To su čisti svetlosni fenomeni. Vreme ne prolazi.

Ne-minuti se ulivaju u ne-minute, i ne-minuti postaju ne-sati, koji se opet gomilaju u anti-dane i kontra-nedelje i ne-mesece, a ovi u antiteze godine i u suprotnosti vekova. Ove intervale bezvremenosti povremeno prekida samo poneka lenja misao, koja put do njegove svesti nalazi polako kapljući u nju. Njega uopšte ne vređa ovaj novi poredak stvari. Čini se veoma suptilno i savršeno i ljupko postojati na ovaj način, pošto sada ima priliku da osmotri svaki pojam sa svih njegovih strana, da ga okrene ovako i onako, da ga rasklopi i sklopi, da ga sažvaće, da ga dobro ispita. Često protekne čitav anti-eon ne-vremena pre nego on razmeni neku misao sa Čekačem pokraj njega. Nema potrebe za velikim razgovorom. Potrebno je jedino da misli, prosuđuje, shvata i razume. Odbacuje dosta nepotrebnog prtljaga svog uma. Odbacuje pogrešnu potrebu stremljenja unapred, apsurdnost borbe, ništavnost agresivnosti, idiotizam sticanja dobara, zabludu progresa, pogrešnu ideju brzine, nenormalnost ponosa, halucinaciju znatiželje, iluziju dovršivosti, opsenu ponavljanja, i još mnogo toga što je on sa sobom nosio toliko dugo. Čvrsto ukopan, obilno nahranjen, potpuno zadovoljan svojim stanjem, on se pasivno približava žaslepljujućem univerzumu Misli. Neki od tih njegovih novih uvida su ovi:

Svi trenuci stiču se u sada.

Mirovanje sadrži i opasuje svako kretanje.

Pogrešno je zamišljati linearni sled događaja.

Događaji-po-sebi nisu ništa drugo do gomile slučajne energije, kojoj mi prilazimo sa pogrešnim osećanjem za oblik.

Boriti se protiv entropije isto je što i šepuriti se pred vlastitim pogledom.

Svaka reka vraća se svom izvoru.

Jedina doktrina lažnija od one o determinizmu jeste doktrina o slobodnoj volji.

Pamćenje je ogledalo neistine.

Konstituisati fizičke objekte iz predočenih čulnih podataka jeste ugodna razonoda, ali takvi objekti su lišeni istinskog sadržaja, i stoga nerealni.

Mora se shvatiti, a priori, da su svi apriorni pojmovi o prirodi univerzuma neizbežno pogrešni.

Ne postoje nužni uslovi i kazualne veze; znači, logika je tiranija.

Kada je jednom došao do intimnog razumevanja svih ovih premisa, svaki nemir ga je napustio. Potpuno je umiren. Nikada nije bio tako srećan kao sada, u obliku Čekača, jer sada shvata da su radost i tuga samo vidovi jedne iste iluzije, značajne i opipljive ne više nego što su to predstave o elektronima, neutronima i mesonima. On može da bude bez ijednog čulnog nadražaja i da živi u okruženju čiste apstrakcije: bez tkiva, boja, tonova, ukusa, bez razlikovanja oblika! On ne samo da se odriče poruka koje čula šalju svest; on poriče realnost i samih čula. U ovoj novoj atmosferi smirenosti on brzo dolazi na pomisao da Ćekači bez sumnje predstavljaju najviši stepen ljudskog razvoja, pošto su oni u potpunosti ovladali svojom okolinom. Činjenica da je ljudski rod nastavio da dalje evoluira, da je čovek produžio da se menja i nakon ovog ostvarenog stadijuma, čini mu se kao trivijalni paradoks; ovaj paradoks je očigledno zasnovan na pogrešnom razumevanju slučajnih događanja, i on više ne želi time da lupa glavu. Ovi Skupljači, ovi Disači, ovi Jedači, svi ovi oblici novijih dana potpuno su nesvesni svoje irelevantnosti u ne-strukturi ne-univerzuma, i stoga su dostojni žaljenja.

On nikada neće napustiti ovo mesto.

Pa ipak, neka čudna nelagodnost zatreperi u ovom samozadovoljstvu. Njegov drugar Ćekač često iz sebe emituje prigušene i zvonke tonove sumnje, što opet u priličnoj meri protivreči osnovnim postulatima njihove filozofije. Uz to, reka se s vremena na vreme ustalasa i zapljusne gomilama svetlucavih čestica mesto gde je Klej ukopan u tlo; ovo strujanje vode istog časa njemu onemogući čulno opažanje, i ostavi ga preko svake mere uznemirenog činjenicom važnosti opažanja. Iako prevladava ove teškoće, on ipak ostaje zbunjen tom osnovnom nesigurnošću koja se sukobljava ne samo sa njegovom svešću da nesigurnost kao takva ne postoji, već se tiče i njegovog saznanja da ni sukob kao takav ne postoji. Prelazi preko ovih neprozirnih pitanja dosta olako. Vreme protiče bezvremeno, izvijajući se u nizu sivih opni koje jedna drugu proždiru. On više ne zna da li živi u jutro ili u predvečerje sveta. Više se ne vraća linearnom doživljavanju stvarnosti, sve do onog dana kada se određena gustina, nekakvo tkivo, približila mestu gde je on bio ukopan u pesak, gde je sve dublje tonuo u izolaciju.

Primećuje nešto meko u nečem tvrdom. Primećuje nešto ovalno u nečem pravougaonom. Postaje svestan zvuka unutar tišine.

Čuje hrapav glas kako mu se obraća: »Tvoji te prijatelji traže. Hoćeš li im se vratiti?«

Klej je spreman da ovu grupu istovremenih fenomena shvati kao iluziju realnosti. I tada pred očima ugleda svog oživljenog drugara, sferoid. Posmatra to želatinozno biće koje prosecaju sjajne metalne šipke njegovog kaveza. Obrati mu se: »Nije istina da ja mogu da razumem tvoj govor.«

»Nijedna prepreka nije večna«, odgovori sferoid. »Ja sam sada podešen za jezik ove ere.«

»Zašto si došao ovde?«

»Da ti pomognem. Osećam zahvalnost, neku vrstu duga, jer si ti bio onaj koji me je vratio u život.«

»Oslobađam te tog duga. Život i smrt su nerazlučiva stanja. Ti si bio naprosto zbunjen, a ja sam te prosvetlio.«

»Bilo kako bilo, želiš li ti da zauvek ostaneš ovde ukorenjen?«

»Ja putujem daleko, koliko mi je volja, a da i ne napuštam ovo mesto.«

»Ne bih da te povredim«, reče sferoid, »ali čini mi se da ti nisi više svoj vlastiti gazda. Mislim da te treba spašavati. Da li ovde, u pesku ukopan, boraviš svojom slobodnom voljom?«

»Dopusti da ti objasnim šta je slobodna volja«, odvrati Klej.

I poče da priča naširoko. Za to vreme sferoid se primakao bliže njemu. On je upravo bio počeo da objašnjava unutrašnju prirodu iluzije linearnog sleda događaja kada je sferoid počeo da zrači zlatnim sjajem, i da stvara svetlosni prsten oko sebe; ovaj prsten je ubrzo obavio Kleja, ukopavajući se u tlo okolo njega. Duboko u tlu zraci ove energije obujmili su u potpunosti njegovo korenje. Prekinuvši svoje izlaganje, Klej zapita: »Šta to radiš?« Sferoid mu strpljivo odgovori: »Spašavam te.« Klej ne želi da bude spašen. »To je narušavanje mog fizičkog integriteta«, izjavljuje on. »To je proizvoljno i krajnje i anti-društveno ponašanje. Uz to, u protivrečnosti je sa ovim nenasilničkim periodom ljudske istorije. Činiti u moje ime nešto što se protivi mojim željama, to je izdaja moje duše. Molim te. Ti nemaš prava. I to u ime duga što ga osećaš prema meni. Ostavimo sve kako jeste. Ovo je nasilje. Ostavi me. Zašto me ne ostaviš. Samog? Ovo je prisila. Prinuda kao ljudsko oružje protiv entropije. Odlazi. Od mene.« Ništa od svega ovoga nije odvratilo sferoida od njegovog nauma. Svetlosni zraci ukopani u tlo oko Kleja počinju da se okreću, sve brže i brže. Vazduh počinje da se jonizuje, treperi i pucketa. Klej oseti vrtoglavicu. Vikne Čekača, ali ovaj ništa ne preduzima. Klej se podiže. Uz zvuk sličan onom kada se čep vadi iz boce, Klej biva iščupan iz peska. Leži na ivici obale, kao nasukana džinovska šargarepa, slabašno uvijajući vlakanca korenja na donjem delu tela, i gledajući svojim velikim očima svuda oko sebe. »Pogrešno si me razumeo«, obraća se sferoidu. »Nisam uopšte imao želju da budem pomeran. Svim srcem sam bio prihvatio stanje pasivnosti. Ovo je nasilničko nametanje. A ja prema tome osećam samo gađenje. Ne mogu da nastavim svoja započeta istraživanja. Žalosno vraćanje usluge. Insistiram da me vratiš na staro mesto. To je, konačno, pitanje i morala.« Sferoid, strasno zujeći, počinje da izvija svoje mekano telo u pipke, da bi njima pomilovao Kleja po njegovom namrštenom i vrelom čelu. Plavi oblak se obavija oko ovog jadnog obeskorenjenog bića, Kleja. Niti sivog dima uvlače se kroz njegove pore. »Neoprostivo«, govori Klej. »Nametnut završetak metamorfoza. To je čist biološki fašizam.« Sferoid jeca. Klej se sada menja. Može da oseti udare i talase koji se podižu u njemu. Kakav ću oblik sada zadobiti? Crvene škrge, purpurne pipke? Odvratni kotur mlitavog mesa? Stvorenje kome zelene kvrge izbijaju iz lobanje obrasle krestom? Pomera se. Diže se u sedeći položaj. Ponovo je račvast: ima noge, i meke organe koji vise između njih. Ponovo ima pol. Ruke. Prste. Uši. Usne. Stidne dlačice. Ponovo čuje krčanje svog stomaka; mikroflora skrivena u njegovoj unutrašnjosti počinje da živi. Rad nevidljivih čestica koje sačinjavaju njegovo biće. Ponovo je onaj stari.

Preplavi ga snažno osećanje zahvalnosti. Sferoid ga je spasao od njegove vlastite pasivnosti. Skoči na noge. Počne da igra po blatnjavom tlu. Sav radostan on zagrli kavez sa sferoidom i pritome primi nekoliko peckavih udara. »Ostao bih tamo do kraja vremena«, kaže Klej. »Kao biljka.« Oseti kako ukopan Čekač snažno negoduje zbog ovako površnog načina razmišljanja. »Naravno«, dodaje on, »stekao sam nekoliko vrednih uvida koji se tiču realnosti i iluzije.« Zatim se namršti i stane zamišljeno da šara nogom po pesku, pokušavajući da se seti nekog od tih uvida, da bi ga kao primer naveo sferoidu. Ali, ne može da se seti nijednog značajnog uvida. To ga rastuži. Sve je to, dakle, nestalo, ta čudesna filozofska bujica, to šikljanje blistavih podataka? Da li je njegova svesnot iluzije bila tek opsena? Za trenutak dolazi u iskušenje da otpuzi nazad i ukopa se ponovo u pesak, da još jednom dodirne izvor te neuhvatljive mudrosti. Ali to ipak ne čini. Zna da je odatle jedva uspeo da se spase. Oseća toplinu i strast, gotovo požudu, prema svom spasiocu. Urođena ljudskost povezuje sve nas, pripadnike ljudskog roda – razmišlja Klej. Sferoid je moj brat koga ja ne smem odbaciti. Ali Čekač mu se, rastužen, obrati: »Ja sam takođe čovek.«, i Kleja ophrva osećanje krivice zbog toga što je bio okrutan prema njemu. »Žao mi je«, promrmlja Klej. »Moram da načinim izbor. Mudrost nije dovoljna. Značajno je takođe i iskustvo. Konačno« – pomisli da bi to moglo utešiti Čekača – »ja mogu i da se vratim. Nakon što vidim i druge stvari. Ne rastajemo se mi zauvek.«

Čekač mu odvraća: »Teško da ćemo se opet videti. Ti si ovde samo u prolazu. No, čini ono što želiš. Tvoja volja je slobodna.« Kleja je ovaj prikriveni paradoks ošamutio. Gotovo da se stropoštao u sve-rastvarajuću reku. Kleknuvši na korak od vodene matice, on se bacio na pesak i počeo da puzi po tlu, uznemiren i zabrinut. Nebo je potamnelo. Sunce se gotovo izgubilo. On zariva ud u vlažni pesak. Ukopava u pesak i svoje prste. Uzima u usta pesak, i počinje da ga grize. Između zuba oseća gorke kvarcne čestice i poput krzna mekanu kamenu prašinu. Razmišlja o tome kako su ovi peščani nanosi u stvari ostaci svih prošlih vekova: delići gradova, auto-puteva, parčići Meseca i starih Mesečevih satelita – i da je sve to izmrvljeno, preoblikovano ovim mrmorećim morem, i naneseno na obalu ovog ostrva – i on dobije želju da sve to zagrli. Senka od sferoida polako pada po njemu. »Hoćemo li da idemo?« upita ga sferoid. Klej žmirka prema njemu. »Odakle dolazi tvoj glas?« odvrati mu on pitanjem. »Koliko vidim ti nemaš usta. U stvari, nemaš nijedan otvor na telu. Kako, do đavola, onda možeš da budeš čovek, tako, bez ijednog otvora?« Sferoid mu blago odgovara: »Hanmer nestrpljivo čeka tvoj povratak. Ti. Serfis. Ninamen. Angelon. Bril. Svi oni te čekaju.«

»Serfis je mrtva«, reče Klej dok je ustajao, otresajući sa sebe pesak, »ali bih ostale voleo ponovo da vidim. Istinu govoreći, ja i nisam imao nameru ovako da odlutam. Pođimo.«

13

Hodaju prema severu, koliko je on u stanju da oceni. Budući da sferoid nije baš veliki ljubitelj razgovora, Klej se zabavlja tako što pokušava racionalno da analizira svoja iskustva od buđenja pa sve do sada. Razvrstava iskustva u kategorije. Pobrojava različite takozvane »ljudske« oblike života koje je do sada susreo; priseća se i svih metamorfoza kroz koje je on prošao; u svesti oživljava detalje svih onih putovanja koje je ovde doživeo, a koja su daleko iznad čulnih moći normalnog čoveka dvadesetog veka, i pokušava da odredi da li su ta putovanja bila iluzije ili su se zaista odigrala u stvarnosti. Razmišlja o fenomenima ovog doba, kakvi su: promenljivost pola, dvosmislenost seksualnosti, nestalnost morala. Padne mu na um i to da je pogrešno o Skupljačima razmišljati u terminima muškog ili ženskog roda, ili ih tako doživljavati, jer ta bića zapravo nemaju pol, tačnije, nemaju ga na način kako se to u njegovo vreme zamišljalo. Tokom ovog hladnog i trezvenog odmeravanja, budući da se zaista udubio u svoje misli, on gotovo da i nije obratio pažnju na okolinu, sve dok se jednog trenutka nije začudio koliko je pust i jadan predeo kojim prolaze.

Spustila se noć; istinska pustoš ovog kraja sada je skrivena mrakom. Ali i to slabašno, depresivno purpurno svetlo koje se diže sa tla otkriva sasvim dovoljno. Nalazi se u ogoljenom, pustom predelu, gde isušeno tlo pucketa pod njegovim koracima, a oštri kamičci ranjavaju njegova stopala. Unaokolo ne vidi nikakve biljke, čak ni oskudno i štrkljasto rastinje karakteristično za pustinje. Neprijatno zujanje, poput onog koje dolazi od muve zatvorene između dva prozorska okna, čuje se iz rupa nalik krtičnjacima, koje se nalaze svuda po tlu; kleknuvši uz jedan otvor da bi bolje oslušnuo, on čuje zloslutno zujanje koje se izvija iz utrobe zemlje. Osećaj nepodnošljive suvoće pritisne Kleja. Noćno nebo je prevučeno nekakvom tankom izmaglicom koja od pogleda skriva zvezde. On se pita nije li ovo jedan od paklenih predela Zemlje, o kojima mu je Ninamen jednom pričala, mesto koje je rođak Starom. Da li je ovo mesto koje se zove Prazno? Ili Polako? Ili Teško? Ili Tamno? Pažljivo usmerava svoj korak preko ovog suvog, negostoljubivog terena, plašeći se da se ne spotakne i padne na neki oštar kamen. Ovo ipak nije mesto pogodno ako je čovek go.

»Kako se zove ovo mesto?« obrati se on sferoidu. Ali sferoid je u ovom vremenu i na ovom mestu stranac koliko i on, tako da na pitanje ništa ne odgovara.

Kleju je grlo potpuno suvo. Kožu mu je prekrio tanki sloj kamene prašine. Svaki put kad trepne oseća kako očni kapci zagrebu njegove zenice. Postaje nervozan i stvarno zabrinut. Zamišlja iza svake stene nekakvo čudovište. Kakvi su to zvuci? Šapat škorpionovih klešta? Povlačenje dugačkog repa po razbacanom šljunku? Trenje kamenja u utrobi nekog reptila? Ali, ovde nema ničega osim noći i tišine. Sferoid, kotrljajući se bezbrižno napred, prilično se već udaljio od njega. Klej prisiljava sebe da ubrza korak, rizikujući da se poseče na neki kamen na putu. »Čekaj!« vikne on promuklo, osećajući grebanje u grlu. »Ja se ne krećem na točkovima. Ne mogu da idem tako brzo.« Ali sferoid kao da je izgubio sposobnost razumevanja njegovih reči; ne obraćajući nikakvu pažnju na reči koje mu je Klej uputio, on se uskoro gubi sa vidika, zamičući za horizont sa kog se izvijao dim.

Zaustavivši se, Klej otkriva delić tla koji nije pokriven oštrim kamenjem, i tu čučne. Purpurni sjaj – možda neko zaostalo radioaktivno zračenje? – suviše je slab da bi mu osvetljavao put, i on reši da se odavde ne pomera sve do jutra. Nije preterano oduševljen mogućnošću da upadne u neku jarugu. Da li bi prelom noge ovde bio isto tako neprijatan kao i pri prelasku stare Arizone? To ne zna. Možda bi posle nekog vremena polomljena kost sama od sebe zarasla, možda bi se ovde sama od sebe svaka rana zacelila – kao u nekom prijatnom snu. Ali on nije voljan to i da isproba. Jer ipak nije sve san, čak ni ovde, i on ne želi samog sebe da zatekne kako u ovom nerealnom predelu muku muči zbog realnog preloma kosti. Sačekaće dok se ne razdani, dok ne postane vidljivo. U ovoj besanoj noći najrazličitije prikaze plešu oko njega. Bića koja trepere uz zvuk tankih metalnih žica. Čuje riku i povremene jecaje iz daljine, i nešto što bi najpre uporedio sa oglašavanjem hora crnih buba. Vetar je hladan i podiže prašinu. Prozirni prsti trepere oko njega i, golicajući puteve njegove svesti, pokušavaju da udu u njegovu glavu. Strah se poput ledenih spirala uvija oko njega. Izmaglica sa neba je nestala, kao da ju je progutalo neko biće koje lagano prolazi nebesima, i njegovom pogledu se ukazaše neke strane zvezde. Ali, uteha ne dolazi ni od njih: naše svetlo – kao da mu zvezde govore – osvetljava Zemlju, osvetljavalo ju je i u doba automobila i hidrogenskih bombi, i u sva potonja vremena naši su zraci plešući kroz galaksije dolazili i na ovu planetu, i evo opet našeg svetla, i evo tebe. Jadno golo stvorenje. Budalo. Kad će već jednom da svane? Da li to kolona insekata ide prema mojim stopalima? Zašto je oko mene tama tako gusta?

Vide se prvi zraci jutarnjeg svetla. Bele tople pruge klize po nebu. Topao vetar se podiže sa zapada. Crvena mrlja na horizontu kao da u sebe usisava svu vlažnost i hladnoću koje postoje na svetu. Suvo. Suvo. Suvo. Ružni šištavi zvuci. Svetlo. Nebo kao da je od rastopljenog bakra, bronze i cinka, sa kapajućim prugama antimona, molibdena, mangana, magnezijuma i olova. Bujice volframa pljuskaju po stenama. Zora ima zaslepljujući sjaj. On se okreće od izvora svetla, rukama pokriva oči, i dalje zgrčen u čučećem položaju kao kakav nesretni crveni ljuskar koji želi da se spasi uzavrelog kotla. Vazduh je sada more kroz koje se prelama svetlost; u njemu se temeljne molekularne strukture materije odbleskaju kao nizovi krugova zelene, žute i braon boje; ovi krugovi se svi okreću oko svoje ose, i jedan oko drugog, stvarajući tako neverovatno zaslepljujući prizor. Svet kao da je iskočio iz svojih tračnica. Pet primarnih boja, koje on ranije nikad nije video, nasrnuše na njegove oči. Može li tim bojama dati ime? Kako da nazove ovu duboku hladnu nijansu koja je oivičena ljubičastom bojom? Ili ovaj krut, pravolinijski koloraturni ton koji deluje tako disciplinovano, tako zapovednički? Kako nazvati ovu nesigurnu i nežnu nijansu? Ili ovu, nadutu i grubu boju? Ili pak ovu, tihu i komplikovanu nijansu? Boje se međusobno prelivaju i mešaju, povremeno se sudarajući jedna sa drugom. Počinje pun jutarnji blesak.

Konačno shvata da se nalazi u pustinji u kojoj se halucinacije u vidu toplotnih talasa podižu sa stena. Glava mu je bistra, a opažanja su mu sasvim u redu; neobičnosti koje je ovde iskusio plod su okoline, a ne njegove svesti. Ali razlika je veoma suptilna, i jedva primetna. Polako kreće napred, izbegavajući eventualne zamke.

Stene su postale uspravni svetli mlazevi čiste energije čije gusto površinsko tkivo bez prestanka treperi u crvenim nijansama. Sa prednje strane svake od ovih kamenih masa ljupko se vitlaju svetla zlatne boje. Sa suprotne strane tih stena neprestano se podižu bledi i plavičasti mehuri, koji se dižu do visine od desetak metara, a potom nestaju. Sve treperi. Sve je obasjano nekom unutrašnjom svetlošću. Ogolelo pustinjsko tlo sada je oživljeno mnogobrojnim cvećem, koje se uspravlja i povija, kao da prati ritam nekog kosmičkog disanja.

Koža mu je lavirint. Ruke su mu čekići. Pulsirajuće plavo crevo visi mu između nogu. Noge su mu povijene kandže. Kolena imaju oči, ali bez očnih kapaka. Jezik mu je od satena. Pljuvačka je staklo. Njegova krv je žuč, a žuč je krv.

Povetarac koji se živahno vije unaokolo, stvara eksplozije svaki put kada se dotakne tla, i ti praskovi sa tla podižu kitnjaste velove crvene svile. Vreme je elastično; jedna sekunda se izvija u beskrajan i bezmeran interval, da bi svaki pokušaj njegovog merenja ispao smešan; čitavi vekovi se, opet, uz stidljivo šištanje sabijaju u dimenzije ne veće od one koje ima jedan sunčev zrak. Nebo se klobuči i izvija u obliku ogromnih mehura koji poleže po Zemlji i njenim stanovnicima, sabijajući ih u uzane nabore uzljuljane realnosti. Potom se ti mehuri povlače a na Zemlju se spuštaju trake uskovitlane magle, kao i mnogobrojne komete čije su se putanje poremetile.

Kroz sve ovo Klej se uporno probija napred. Mnogo od ovoga što je video čini mu se divno i inspirativno, mada zna da sve to ima svrhu da ga zastraši. Kada su se začule gromoglasne trube on je glasno kriknuo, i to mu je pomoglo da se oslobodi straha. Ali bilo je trenutaka kada se stvarno uplašio: kada su horizont prekrili zeleni izukrštani zraci, kao da najavljuju dan konačnog suda, i kad se začuo snažan i neuhvatljiv, pun očaja zvuk. Sada se nad njim otvara čitava šuma neprijateljskih kišobrana. Puca kupola neba, i kroz tu napuklinu počinju da padaju srebrna sečiva. Tlo se talasa i iz sebe ispušta zvuke nalik ljudskom kijanju. On istrajava. Pustinju zamenjuje teren pokriven crnim blatom i šaputavom trskom; ljube ga krokodili, miluju bića uvaljana u mulj. Javlja mu se snažno osećanje koje nagoveštava da je blizu čas kada će primiti kaznu. Koščate, čupave ptice grakću i nešto mrmore prema njemu. Gazi kroz jezero pobačaja, preko humki čudovišta. Oseća kako sunce prži njegove butine, kako proždire meso njegove stražnjice. On je zakopan ispod tamnih piramida. Uznemiravaju ga rakovi, ovijeni maglom, koji se penju svuda po njemu, rugajući se njegovoj muškosti. Stvorenja sa sivim hrskavičavim rebrima, koja su na njihova tela položena vertikalno, upućuju mu zvuke slične tutnjavi. Ulazi u jednu sobu, i u njenom uglu nalazi neko biće zelene boje, kako šišti i šmrka. Vidi džinovsko natmureno lice koje je prekrilo pola neba. Ovim snovima nedostaje lepota – zaključuje on – ako su to uopšte snovi. Ipak nastavlja dalje.

Uz ove škrgutave operske horove, začu se i jedan šapat: »Mi želimo da te obeshrabrimo. Amputiraćemo ti, ako treba, i neki deo. Mi znamo kako da uznemirimo dušu. Mi nemamo griže savesti. Nemamo inhibicija. Ne znamo za oklevanje«. Nevidljive ruke miluju njegove polne organe, ostavljajući na njima otiske prstiju zelene boje. Sonda ulazi u njega nekoliko puta u roku od tri minuta. On im prkosi svojim žlezdama, unutrašnjim organima, semenicima, i oni odgovaraju na taj način što ga iznutra prazne, stvarajući od njega šuplju ljušturu koja bi svakog časa mogla da se vine prema užarenom sunčevom maču, maču koji seče sve pod sobom. Prilagođava se ovom osećaju lakoće, čak pozdravlja i ideju lebdenja, kad najednom biva gotovo smrvljen osećajem čvrstine: postaje železna masa; oseća ukus čelika u ustima i zna da bi, ako bi ga neko odgore snažno pritisnuo, on postao čelična ploča. Od ovoga se spašava izlivanjem vlastitog tela. »Zato ćemo te mi obmanuti divotom«, oni mu govore, i odmah potom on začuje tihu muziku. U blagom talasanju i lelujanju ovih tihih tonova on naslućuje harmoniju koja nadilazi svaku drugu zvukovnu mogućnost. Rezonator, koji ima postolje od safira i registar od opala, razliva beskonačne oktave od jedne do druge zvezde. Mesečevi zraci grade žičani instrument koji vibrira tonovima savršenog tembra, i ovaj zanosni sklad ulazi u njegove začarane uši. Ko bi mogao da odoli ovakvoj čaroliji? Magija ove melodije svojim čarobnim nitima spliće njegovu dušu. Počinje da se podiže u vazduh. Muzika postaje sve ljupkija i ljupkija, i njega podiže sve više i više, i on sada lebdi u skladu sa beskrajem, ispod modrih nebesa na kojima planete blistaju poput kapljica žive. Okreće se. Vrti. Kovitla. Topi se. Rastvara se. Nestaje. Počinje da recituje stihove svojih omiljenih pesama:

»Ne više starom, zvoni sada u čast novom,

Ti, na snegu, srećno zvono;

Godina prolazi, nek' joj je sa srećom;

Odzvoni našim greškama, zvonka istino.«

»Pustoš se vije nad životima našim.

I brak i smrt i rastanak

Naše ljubavi u ženskom zamiru telu;

Vreme čini da nam se prošli podsmehnu dani,

A ljubav tada okrutnija biva nego požuda.

Nijedan trn tako duboko ne ubada kao trn ružin,

Da li su tek tmina i prah plod,

I kruna dela naših životnih«.

I:

»Brodovi koji plove noću, i jedan drugog pozdrave u mimohodu.

Tako i mi po okeanu života se krećemo, jedno drugom govorimo;

Tek signal, slabašno svetlo i zvuk što proseku tamu,

Tek kratki pogled i glas; a onda ponovo tišina, mrak ponovo«.

Vidi čistu svetlost. Oseća kako zemlja tone u vodu. Oseća na sebi pogled Čiste Istine, suptilan, iskričav, sjajan, zaslepljujući, blistav – pogled koji uliva strahopoštovanje kao i sama Istina, koja svojom pojavom podseća na fatamorganu jer se po tlu kreće u obliku neprekidne treperave slike. Vidi božanski plavu svetlost. Vidi mutnu belu svetlost. Vidi zaslepljujuću belu svetlost. Vidi mutno svetlo boje dima koje dolazi iz pakla. Vidi zaslepljujuće žuto svetlo. Vidi mutnu plavičasto-žutu svetlost koja dolazi iz ljudskog sveta. Vidi luk duginih boja. Vidi mutnu crvenu svetlost. Vidi zaslepljujuću crvenu svetlost.

Ulazi u svet tame, tame koja se postepeno zgušnjava dok ona sanja o polarnoj noći i večnoj zimi.

Odatle odlazi u neistraženu tropsku šumu. Njegova duša ulazi u biljku; on je sada džinovska paprat koja njiše svoje široke mekane listove, ispuštajući iz sebe jake mirise. Obuzima ga čudna i nezamisliva ekstaza. Bliži se kraju njegovo putovanje kroz ovu pometenost. Odvaja se od tamnog tla prašume, i kreće dalje, kroz predeo lišen svakog zvuka i prizora. Tri snažna svetla izdvajaju se na ovom trostrukom zidu tame, i on lagano klizi ka njima. Sada već jasno može da razazna tri ogromna luka koji se dižu na grudima savršeno mirnog mora. Srednji luk je najveći; lukovi sa strane su jednake veličine. Shvata da su ovi lukovi u stvari portali koji čine ulaz u ogromnu pećinu; svod ove pećine diže se visoko iznad njega, oblacima sakriven od pogleda. Sa obe svoje strane vidi zidove od neravnih kvrgastih stena čiji se vrhovi dižu visoko dokle pogled dopire, i na tim stenama vise stalaktiti svih mogućih oblika i izuzetne lepote. Gromoglasni akord odjeknuo je svemirom u trenutku kad je on stao ispred usta pećine.

Ulazi unutra.

Vazduh je ovde blag i svež, i njemu se polako, polako javi misao da je on sada ušao u stvarnu pećinu, da je konačno napustio pustinju halucinacija. Pa ipak, prsti nerealnosti, koji su i ranije treperili oko njega pokušavajući da prodru u njegovu svest i da je zamute, prate ga i ovde, tako da on ni sada nije siguran da lye sve ovo istina ili privid. Iza njega se zatvaraju vrata. Ulazi u jednu prostoriju popločanih zidova, u kojoj se nalazi podijum od crne slonovače. Stolice su u polukružnom nizu poređane oko ulaza. Teške ploče kojima su obloženi zidovi ukrašene su freskama na kojima su groteskni likovi ptica, životinja i čudovišta ove epohe, i svi ti likovi nalaze se u stalnom treperavom pokretu, neprestano menjajući svoj oblik – i to Kleja podseti na šare koje se vide u kaleidoskopu. Zidovi su čas prekriveni zubima, čas su na njima ptice drečavih boja, sa dijamantnim kandžama, koje lepršaju u svojim gnezdima i lete kroz smaragdni vazduh, čas se na njima vide likovi Disača i Čekača koji se meškolje i šmrču. Sve teče. Sve se prepliće. Sve se stapa. On korača napred, prolazeći između zlatnih užadi. Penje se na podijum. Iza podijuma nalazi se otvor nekakvog mračnog tunela. Iz otvora duva tihi vetrić koji verovatno dolazi iz neke niže odaje. Spušta se pažljivo sa podijuma i ulazi u tunel.

Hoda oko sat vremena, bar mu se tako čini, i tek sada se ispred njega pojavljuje nešto što remeti potpuni mrak ovog tunela. U mraku tunela ispred sebe on vidi nekakvo purpurno svetlucanje. Svakih stotinu metara vazduh postaje za nijansu svetliji. Hvata ga drhtavica; ljulja mu se u glavi. Da li su baloni ispunjeni halucinacijama krenuli za njim i ovako duboko ispod zemljine kore? Materija od koje je sačinjeno tlo naglo se menja: do sada je hodao po glatkoj uglačanoj površini nalik mermernoj ploči, a sada je tlo dobilo izvesnu hrapavost, kao da je od betona. U trenutku kada je stupio na ovo novo tlo, svetlo je poprimilo blistav sjaj, i on sada može da vidi da se nalazi u predvorju ogromne građevine, izgrađene u gotičkom stilu, čiji se svodovi i odaje, naslagani jedni na druge, pružaju u visinu do koje pogled i ne domaša. Na podu veličanstvene odaje u koju je prvo stupio nalaze se nekakve stare stvari, koje za ovo vreme predstavljaju čist anahronizam: razne vrste mašina i uređaja, uglavnom obojenih zelenom bojom, zbog čega je Kleja ovaj prostor ispunjen mašinama podsetio na njivu iz dvadesetog veka, s tom razlikom što su ovi točkovi, kablovi, koturovi, poluge, turbine, klipovi, kazani, kompresori i svi ostali aparati, spojeni na takav način da predstavljaju sprave njemu potpuno nepoznate. Pa ipak, čini se da sve mašine rade. Tutnjava i lupanje i zujanje i rezanje dolaze od svih ovih sprava, i nekoliko kablova se izvija i palaca kao da su zahvaćeni nekom silom što struji kroz njih.

Sa Klejove leve strane, uz sam zid sobe, diže se jedno stepenište. On se zamišljeno počne penjati uz stepenice, pazeći da se ne oklizne na uzane prečage. Kada se popeo na visinu od oko trideset metara iznad ovih mašina, Klej otkriva da se stepenište naglo završava; ako načini samo još jedan korak, stropoštaće se na pod koji se nalazi duboko ispod njega. Pogledavši gore, on na ovom istom zidu otkriva još jedno stepenište. I na tim stepenicama vidi sebe, golog čoveka, kako se polako uspinje, pomalo gubeći dah. Klej se namršti. Istog trena on tamo gore, na tim stepenicama, i on je taj čovek koji se dalje uspinje. Ponovo se stepenište naglo završava, i pod njim se otvara ambis; ponovo gleda gore; ponovo otkriva stepenište koje se pruža iznad njega, i sebe kako se tim stepenicama penje; ponovo se spaja sa sobom i nastavlja uspinjanje. I tako se on penje i penje, sve više i više se umnožavajući, sve dok se konačno, nakon beskonačnog niza stepeništa, nije zatekao, sav izgubljen, u polumraku velikog gornjeg hola.

Klekne na široku ploču od bledocrvenog mermera.

Kapljice toplog znoja cure sa njega. Ne može da dođe do vazduha. Kašlje. Dahće.

Pogleda preko ivice i začudi se razmahanim udovima onih kloparavih mašina, koje se sada nalaze duboko ispod njega. Shvati da se ova prostorija, koja podseća na nekakvu nišu uvučenu u zid, nalazi na samom vrhu građevine.

I dalje nagnut preko ivice poda ove odaje, on pod sobom vidi nekoliko stepeništa i nekoliko Klejova kako se penju po njima. Mahne im i vikne nekoliko reći ohrabrenja. Zapljusne ga talas nove energije: krećući se četvoronoške, on se oprezno kreće po podu ove odaje, i stiže do mesta gde se u podu nalazi jedan omanji otvor. Digavši poklopac sa ovog otvora, on u njemu spazi lelujavu zelenu maglu, gustu i neprozirnu, čiji miris podseća na miris cimeta. Za probu, on kroz otvor prvo proturi ruku, spreman da je ako treba i žrtvuje, da mu ova magla meso pojede sve do lakta; ali ne, ništa slično tome se ne dešava, jedino što na ruci oseća nekakvu lepljivu toplotu. Dođi, uđi ovde – kao da ga otvor zove. Ovaj prolaz je za tebe načinjen, za tebe! Pođi dole. Prijatno lebdeće putovanje. On ulazi u otvor. Magla se tesno obavila oko njega, kao da ga je stegla džinovska oznojana šaka. U očima oseća isparenja mentola. Pramenovi razigranog zelenila stidljivo se obavijaju oko njegovih genitalija. On lagano tone kroz ovu gustu maglu. Spušta se dole, dole, i dospeva do mesta odakle je bio krenuo, pa i dalje, nastavlja da tone još dublje, tako da stiže do nekakvog tunela koji se nalazi ispod prostorije sa mašinama. Gravitacija je skoro potpuno nestala; dok pada on se prevrće, pliva, okreće oko sebe, stavlja noge iznad glave, posmatra svoj opušteni organ između nogu, i na kraju se zaustavlja, prizemljujući bez problema na noge. On izlazi iz magle, i iza svojih leđa pri tome začuje vlažan, usisavajući zvuk.

Ovdeje sve obasjano snažnim svetlima. Podzemni grad, ulica do ulice, sve je obasjano, sve blistavo, sve tako mirisno. Mlečno beli plamenovi gore u vazduhu, sveži i ukusni. Galerije se pružaju daleko unapred, utapajući se u mračnu daljinu. On je ranije već bio ovde. Ovo je svet tunela koji je izgrađen za život čovečanstva u vreme kad površina Zemlje nije bila pogodna za život. Za vreme obreda Otvaranja Zemlje, seća se, on je prošao kroz ovaj nivo, zadržavši se tu kratko, a zatim je kliznuo dublje u Zemljinu unutrašnjost. No, sada će detaljnije da ispita ovo mesto. Kreće napred.

Ali ubrzo nailazi na nešto krajnje žalosno. Prošavši krivinu tunela, on naleće na leš čoveka – koze; mrtvo telo leži na podu, stomaka okrenutog prema gore. Stvorenje je delimično oderano, a stomak mu je potpuno rasporen, tako da se vidi unutrašnjost abdomlnalne šupljine. Unutra nema nijednog organa. Nema ni krvi: ovo gotovo da bi mogla da bude i kopija tog stvorenja. Ali onaj poznati vonj, zapah truleži, koji šire ova stvorenja, lebdi svuda unaokolo. Smrt je nastupila nedavno.

Za ovo stvorenje više nema nade. Ali, ko je to učinio?

Osvetljeni zid se otvara i iz njega izlazi jedan metalni čovek. On je niži i širi od Kleja. Telo mu je, od glatkog plavog čelika, jednostavnog, kupastog oblika, pri vrhu okruženo nizom senzora: oči, slušalice, pokazivači toplote, i ko zna šta sve još. Udovi različitih vrsta pričvršćeni su za metalni prsten koji se nalazi u visini grudi. Nema nogu; on se kreće na točkovima koji se ne vide. Klej je ranije već video ovakve robote: to su davnašnje sluge, napuštene i zaboravljene, koje večno stoje u stanju pripravnosti. »Prijatelj čoveka«, izjavljuje robot, oglašavajući se zarđalim glasom koji dopire iz zvučnika skrivenog iza govorne mrežice. »Prihvatamo staru obavezu. Da služimo. Učini naredbu«. Klej nije potpuno siguran koji je ovo jezik, ali u svakom slučaju razume njegove reči.

»Prijatelj čoveka«, ponovi Klej njegove reči, sa ironijom u glasu.

»Da. Čudo moderne umešnosti«.

»Zar prijatelji ljudi treba da uništavaju ljude?

»Pojašnjenje?«

Klej pokaže na odranu kozu. »Ovo je takođe čovek. Ko ga je rasporio?«

»Ne odgovara ljudskim parametrima.«

»Pogledaj pažljivije. Prebroj hromozome. Izdvoj njegove gene. To je čovek, mislio ti tako ili ne. Genetski prilagođen, bog te pita zašto, ovom ružnom obliku. Koga je ubio?«

»Mi smo programirani da uklonimo sve potencijalne neprijateljske organizme nižeg reda.«

»Ko ga je ubio?«

»Sluge«, odgovori krotko robot. »Uništili ste čoveka. Ovo je, doduše, ne baš sjajan primerak, ali je ipak čovek. Šta biste vi učinili da vam ovde dole siđe Skupljač? Ili Disač? Ili Ćekač?«

»Nejasno.«

Klej mu se sad obrati odrešitije. »Slušaj«, reče mu, »svet je pun ljudskih bića koja ne odgovaraju predstavi o čoveku kakva je bila aktuelna kada se ovo mesto gradilo. Neki od njih mogli bi da zalutaju ovamo. Ja ne želim da vi njih ubijate.«

»Izmena programa?«

»Proširenje. Nova definicija čoveka. Gde mogu da predam naredbu?«

»Ja ću je proslediti centrali«, obeća robot.

»U redu. Dakle, čovek se od sada definiše kao: svaki onaj organizam koji vodi poreklo, u pravoj genetskoj liniji, od homo sapiensa, koji se smatra za graditelja ovog sveta tunela. Iz toga proizilazi da sluge ovog sveta tunela neće pokušavati da zlostavljaju ovakve organizme ako oni dođu u njihovu blizinu.«

»Konflikt. Konflikt. Konflikt.«

Crvena svetla trepere na robotovoj njušci.

»Šta nije u redu?« upita Klej.

»Naša je dužnost da štitimo ljude. Ali smo takođe obavezni da štitimo grad. Ako dođu neprijateljski ljudi-organizmi? Instrukcije? Definicije?«

Klej shvati u čemu je problem. »Vi ćete zaštiti, ako je to moguće, svet tunela od oštećenja koja bi prouzrokovali ovakvi nasrtljivi ljudski oblici. Ali vi ćete njih sa najvećom pažnjom izolovati i odstraniti iz ovog sveta, a da im pri tom ne načinite nikakvu fizičku povredu.«

»Primljeno. Prihvaćeno.«

»Ja sam Klej. Ja sam čovek. Vi ćete mi služiti.«

»Naša stara obaveza«, odgovori robot.

Klej posmatra ovo stvorenje, fasciniran njegovom sposobnošću komuniciranja. »Da li znaš«, obrati mu se nakon par trenutaka, »da si ti možda najstariji proizvod ljudske vrste koji danas postoji. Mislim, ti mora da si gotovo moj savremenik. A sve što je prethodilo nama, sve to je nestalo. Kada je ovaj grad izgrađen?«

»U osamnaestom veku.«

»Sasvim sigurno ne u mom osamnaestom veku. Osamnaesti vek, nakon čega osamnaesti?«

»Osamnaesti vek«, ponovi robot samozadovoljno. »Želiš li pristup podacima?«

»Misliš na mašinu za odgovore?«

»Tačno.«

»To bi možda pomoglo«, reče Klej, osetivši vreli proplamsaj nade. »Nešto što bi mi omogućilo da dođem do ostalih delova priče. Pomoglo da rekonstrušem sled istorijskih zbivanja. Gde je ta mašina? Kako da joj postavim pitanja?«

»Ideš li za mnom?«

Robot se okreće i počinje da se kotrlja niz hodnik srebrnih zidova. Klej korača za njim, gledajući kroz prozore što se nalaze na zidovima hodnika; s one strane prozora vide se nekakve čudne mašine onespokojavajućeg izgleda. Robot se zaustavlja ispred jednog stuba na kome se nalazi nekakav sivi predmet ovalnog oblika. »Pristup podacima«, oglasi se taj predmet, i zatreperi prigušenim svetlom, pozivajući na taj način Kleja da priđe bliže. »Zdravo«, obrati se on mašini. »Slušaj, ja sam bio uhvaćen u vremenski protok, i sada želim neke informacije. O razvoju civilizacije, i o toku istorije. Ja dolazim iz dvadesetog veka posle Hrista, ali svoje vreme nisam uspeo da povežem ni sa jednom drugom epohom, čak ni sa onom u kojoj je svet tunela izgrađen, i možda mi ti možeš pomoći da ove segmente povežem. Čak ako u sebi nemaš upisane događaje nakon civilizacije sveta tunela, možeš li mi reći barem to šta se sve odigralo između moje i tvoje epohe. Da? Da li me čuješ? Ja čekam.« Tišina. »Hajde. Čekam na odgovor.«

Iz sive ovalne mašine čuje se zveka i ječanje. Škripa i šištanje. Nekoliko probnih reči, dobro artikulisanih, ali njemu nerazumljivih. Pokušaj da se uspostavi komunikacija. A zatim:

»Pred kraj prve postindustrijske ere katastrofalni socijalni preokret rezultirao je totalnim uništenjem svih pojmova i pretpostavki na kojim je počivalo staro urbano društvo. Epoha obnove značila je prevladavanje haosa uništene životne sredine. Stvoreni su novi graditeljski pojmovi. Naš sadašnji sistem teče od tog trenutka. Međutim, ovde se neizbežno javlja jedna hronološka nesigurnost. Nestabilnost obnovljenog društva počela je osmog ili desetog veka, javile su se pojave koje su na kraju dovele društvo do same ivice postojanja. Izgleda da je bilo potrebno da svet dođe do svoje najkritičnije tačke. Na sreću, tehnička znanja i veštine omogućile su ovaj novi urbani sistem – i to se pokazalo jače od sile ljudske apokalipse. Napuštanje površine, nastanjivanje u novoj okolini, akumulacija mehanika, brzo i efikasno umnožavanje podzemnih gradova, doveli su do toga da u sadašnjoj epohi, u osamnaestom veku, bude moguć kontakt stanovništva različitih gradova, da se pažljivim ispitivanjem počnu odstranjivati bolesti i druge nepoželjnosti koje postoje u genetskom nasleđu. Mi smo sada povećali ljudsku infrastrukturu. Mi, najelastičnija od svih vrsta, uspeli smo da preživimo ovo Vreme čišćenja, koje je svojim katastrofama istrebilo čitave vrste. Možemo zbog toga biti ponosni. Obnova je započela, što se vidi iz pomenutih podataka: mi se nadamo da ćemo izdržati sve i sačekati nova doba koja će sigurno nastupiti.«

Nakon par trenutaka Klej razočarano reče: »Hvala«, i okrete se od mašine. Robot je i dalje bio kraj njega. »Ne vredi«, promrmlja on. »Nikakve koristi. Znam koliko i ranije.«

»Obući golog«, obrati mu se robot. »Još jedna od naših obaveza. Želiš li odeću?«

»Zar sam toliko ružan ovako neobučen?«

»Ljudi pokrivaju svoja tela kada su na ulicama. Za one koji je nemaju, mi nabavljamo odeću.«

Klej ništa ne odgovara i robot to njegovo ćutanje shvati kao odobravanje. Jedan deo zida iza Klejovih leđa se otvara i odatle se pojavljuje drugi robot. Taj robot diže jedno crevo koje podseća na surlu, i uz glasan pisak isprska Kleja pigmentom i tkaninom. Kada se oporavio od šoka, Klej je otkrio da je kompletno obučen: zlatna tunika čvrsto je priljubljena uz njegovo telo, na nogama su mu cipele koje podsećaju na prozirne koverte, a na glavi ima šešir širokog oboda. Toliko dugo je šetao go da je odmah osetio kako ga odelo sputava. No, ne želeći da uvredi robota, on zadržava odelo na sebi. Kreće duž hodnika. Prvi robot ide za njim, govoreći: »Hrana? Sklonište? Telesno čišćenje? Razonoda?«

»Ne.«

»Nikakve želje?«

»Samo jedna«, odgovori Klej. »Da budem malo sam. Odlazi. Ako te zatrebam, zazviždaću. Ili ću te viknuti.«

»Nejasno.«

»Pozvaću te. Učiniću glasan zvuk uz pomoć svojih glasnih žica. Je li sada jasnije? A sada, najljubaznije te molim, idi. Ne moraš da odeš daleko, ali budi van mog vidokruga – sve dok te ja ne pozovem.

Okreće se i polazi hodnikom. Robot odlazi na drugu stranu.

Klej zaviruje u sobe i u prodavnice. Sve je čisto i uredno, nijedna vrata nisu zaključana – kao da šeta kroz Pompeju. U jednoj od soba vidi ekran koji liči na televizijski ekran, i kada ga oft dodirne na njemu se pojavi trodimenzionalna Izbočina, koja ubrzo potom nestane, poput mehura u vreloj lavi. Iza se nalazi osmougaona kada za kupanje, i ako se pritisne dugme koje se nalazi pored nje niz njene porculanske zidove počne da se sliva nešto nalik na krv. Zelena materija koja podseća na kobasice cedi se iz cevi koje su smeštene iznad nečega što bi moglo da predstavlja štednjak. Krevet menja veličinu i oblik uz pomamnu energiju, postajući veći, manji, kružan, pravougaon. Ogromni ružičasti falus, zlokoban u svojoj životnosti, diže se iz centra škriljačnog poda. Jedan zid se rastapa u pljusak od mozaičkih pločica. Brizgaljke koje podsećaju na gljive nalaze se uz prizor, i one ga zasipaju mirisima, začinima, mastima, i nekakvim prozirnim fluidom zahvaljujući kom nakon par trenutaka ostaje bez odeće. Drago mu je da je ponovo go, mada se, izgleda, isuviše dugo zadržao ispred ovih brizgaljki: jedna od njih poškropila ga je crvenim uljem koje je delovalo kao anestetik na njegovu kožu. Stavlja prst u uvo: ništa. Oprezno se počeše po grudima: ništa. Stiska penis u šaci: ništa. Ne može da oseti ni dodir čupave prostirke poda koja se nalazi ispod njegovih bosih stopala. Da li je ovo trajna obamrlost? Zamišlja samog sebe kako nespretno hoda, gazi po oštrim predmetima koji ranjavaju i kidaju komadiće mesa sa njegovih stopala, a da on to i ne primećuje, sve dok od celog njega ne ostane samo nekoliko mišića koji vise na golim kostima. »Robote?« vikne on.

»Hej, robote! Dođi i pomozi mi!« Ali i pre nego je čovek – mašina stigao do njega, dve brizgaljke su ga istovremeno poprskale, i on je osetio da su mu nervne ćelije ponovo oživele, i to je osetio sa takvim neverovatnim intenzitetom da je istog časa doživeo orgazam. Dahćući on se povlači nazad, a zatim otpušta robota sa dva glasno izgovorena sloga. Kreće napred. Tetura se između duplog zida od ogledala, i biva uhvaćen u beskrajni regres, odbijajući se poput ping-pong loptice od jednog do drugog zida, dok se za to vreme ogledala okreću, pomeraju i savijaju. Spušta se na pod i puzeći izlazi van domašaja ovih ogledala. Kako su sve ove stvari uspele da prežive – pita se on – kada je svet pretrpeo toliko geoloških promena, kada su i sami kontinenti preoblikovani? Priznaje konačno mogućnost da je i ovaj svet tunela iluzija. Stiže potom do grupe ulica i galerija koje su različite od onih prethodnih; stil arhitekture je ovde grublji, manje maštovit, ali su ukrasi, kao i struktura tkiva poda, na višem nivou. Roboti mu, kotrljajući se, prilaze sa svih strana, i nude se da mu služe; all on ima svog robota, koji ga prati na razumnoj udaljenosti, tako da ne poklanja pažnju drugim robotima. »Kuda su ljudi otišli?« obrati se Klej svom robotu. »Zašto su otišli? I kada?« Robot zamišljeno odgovori: »jednog dana oni više nisu bili ovde.« Klej učtivo prima ovakav odgovor; bolji verovatno ne bi ni mogao dobiti. Počne pažljivije da osmatra prostoriju u kojoj se zatekao. Pritisne jedno dugme i sa fluorescentnog projektora krene nekakav apstraktni, trodimenzionalni film. Pušta dugme i čitav taj kovitlac od drečavo obojenih svetlosti povlači se nazad u projektor, i tu uz šištanje, zamire. Ulazi u sledeću prostoriju. Tu se nalaze igre na sreću; table koje svetlucaju i lupkaju, točkovi što se okreću u čudnim orbitama, žetoni, tabele, kockice od ebanosovine, karte za igranje koje se tope i ugibaju kada se dodirnu. Potom ugleda dečju slagallcu, balzamovano drvo, prazan kavez i mali zapečaćeni kovčeg. Kreće dalje. Mlazovi žive pare upozoriše ga da odstupi od sobe čiji zidovi kao da su od sunđera, sobe koja mu se učini slična materici. Odustaje od namere da krene niz stepenište koje možda vodi do nekog donjeg nivoa, jer ga oblaci zelene prašine počeše gušiti već nakon tri pređene stepenice. Dolazi do mesta gde se nalaze rasklopljeni roboti. Otkriva i jedan veliki ekran na kome se vidi prizor površine Zemlje: zaobljena brda i doline, ali ni traga od one užasne pustinje halucinacija, kroz koju je on ovamo i dospeo. Na kraju rukom gurne jedna debela i teška vrata, od metala koji bojom podseća na aluminijum, i kada se ona svečano otvoriše pred njim, njegov robot dojuri do njega i reče: »Iza ove tačke nema čuvara«.

»Šta to treba da znači?«

»Mi te ne možemo više štititi ako produžiš dalje u tom pravcu«

Klej posmatra hodnik koji se pruža ispred njega. On po svemu izgleda sličan hodnicima kroz koje je već prošao, možda je za nijansu čak svetliji, ako ne i privlačniji. Građevine koje se vide imaju delikatan izgled, sa fasadama što se blistaju uzdržanim sjajem rubina, a čuju se i tihi tonovi elegantne muzike iz nekog dvorišta. Robot ponavlja svoje upozorenje, a Klej mu odgovara: »Svejedno, prihvatam rizik.« Tek što je stupio u ovaj zabranjeni sektor, na um mu pade jedna onespokojavajuća misao i on, osvrnuvši se, upita robota: »Hoće li se ova vrata zatvoriti kada ja uđem unutra?«

»Tačno.«

»Ne«, reče Klej. »Ja ne želim da se ona zatvore. Naređujem ti da ih ostaviš otvorena dok se ja ne vratim.«

»Stroge instrukcije da bi se sprečili upadi stanovnika ove...«

»Zaboravi te instrukcije. Ovo je naređenje. Ovog trenutka ja sam jedini čovek na planeti, a ovo čitavo mesto je izgrađeno da bi služilo čoveku, i ti sam nisi ništa drugo nego mašina koja je stvorena da bi čovekov život učinila srećnijim i korisnijim, i neka sam proklet ako ti dopustim da mi prkosiš. Vrata ostaju otvorena. Je li to jasno?«

Oklevanje. Konflikt.

»Prihvaćeno«, reče robot na kraju.

Klej ulazi unutra. Nakon šestog koraka, on se osvrne. Vrata su i dalje otvorena. Robot stoji uz dovratak. »Dobro je«, dovikne mu Klej. »Zamapti, ja sam gazda. Vrata ostaju otvorena.«

Posmatrajući klasične fasade zgrada ovog dela sveta tunela, Klej stiže i do prvog znaka – ako se izuzme leš čoveka – koze – da je ne-mehanički život prisutan u ovom podzemnom utočištu. Osam malih zelenih vavoljaka leže ispred ulaza u jednu sobu. Po svoj prilici to je izmet nekakvog glodara iz ove epohe. Jer tamo gde roboti ne zalaze, tamo je verovatno zavladao život divljine.

Sakrivši se, Klej spazi stvorenje čiji bi to mogao biti izmet: nalik tvoru, nisko priljubljeno uz tlo, kratkih zdepastih nogu i golog purpurnog repa – ovo stvorenje se kreće šibajući levo-desno svojim repom. Umeto šare koja krasi tvora, ovo stvorenje na svojim leđima ima čitav niz očiju. Klej je svestan surove i odlučne inteligencije ovog bića. Da nije i ovo neki od sinova čovečjih? Nije. Nema ni trunke ljudskosti u njemu. Ovo stvorenje je izgleda krenulo u lov: nekoga progoni duž hodnika. Klej ga prati. Zver se baca na nešto. Možda na svoju žrtvu? Obgrlivši ga nogama i repom, ova zver zariva zube u svoj plen. Žvaće. Uz očigledan užitak. Odvratni mali mesožder, priređuje sebi gozbu. Konačno završava; odvlači svoju nesrećnu žrtvu, koju Klej nije ni uspeo da vidi, do jednog udubljenja u zidu i tu je ostavlja; potom se ponovo pojavi, i ispusti iz sebe još nekoliko zelenih vavoljaka. Nakon toga se izgubi sa vidika. Klej kreće dalje.

Ovaj deo kao da niko ne održava. Vazduh je vlažan, zasićen, protoplazmatičan. Svetlucave niti paučine vise sa zidova, a u sredini svake mreže, krčkajući, čuči po jedan grabljivi stvor. Klej prilazi jednom: dlakavi plavi jastog. Grabljivac se ljutito osmehuje prema njemu. Prolazi leglo ovih grabljivaca i stiže do jednog blistavog dvorišta u kome se nalazi vrelo, iz kojeg umesto vode ističe svetlost. Ovde vidi mašine slične onima koje je video dok je ovamo dolazio, mada se tu nalaze i neki njemu poznati izumi. Pred njim se nalazi konkavno ogledalo, čija dubina deluje tako izazovno meka i sjajna, kao ulaz u svet iza ogledala, u svet bajki. Ispruža četiri prsta da bi njima dodirnuo svilenkasto staklo ali, bolje porazmislivši, ipak povlači ruku nazad. »Šta ti radiš?« pita on instrument. »Stvari bi ovde trebalo da imaju natpise na sebi, kao ZA PIĆE ili PRITISNI DUGME ZA DOBRU HALUCINACIJU, ili već tako nešto. Ne može se očekivati od stranca da pogodi čemu pojedine stvari služe. On se ovako može ozlediti. Ili bi mogao oštetiti osetljivi deo neke mašine.«

U trenutku kad je završio svoj govor Klej začuje kreštavo gakanje, mrmorenje, žamorenje, brbljanje, a zatim se iz jedne tačke u ogledalu začuje njegov vlastiti glas, preoblikovan i umnožen, na granici vriska, doveden do oblika simfonije neverovatne složenosti:

»DOBRU HALUCINACIJU stvari natpisi kao stranac čemu čemu čemu očekivati PRITISNI DUGME ili ili ili trebalo da imaju ZA PIĆE stvari osetljivi oštetiti oštetiti oštetiti pogodi da da da ozlediti ZA HALUCINACIJU, ovde ne može se on on on on on on ozlediti ili PRITISNI PRITISNI PRITISNI kao od stranca ovde na sebi na sebi ZA tako nešto stvari nešto natpisi pojedine DUGME oš nat oč neš os te će lji po go ti vari luci bru osetljivi ZA stvari ugme ranca štet bi PRITISNI DUGME šte e e e titi HALUCINACIJU anca DOBRU.«

Nakon ovoga usledila je tišina.

A zatim se sve to ponovilo, u izmenjenom obliku. Kao trostruka fuga. Modulacije u ogledu. Spiccato. Zaslepljujuća dominanta. Koda pre trećeg glasa. Transpozicija subjekta u toniku. Allegro non giocoso. Andante ma non tropo. Largo. Vivace. Solfeggio. Soba odjekuje od muzike njegovih reči. »PRITISNI!« »bru!« »LUCINA!« »Iće!« Beskonačne varijacije. »Ru ru ru ru ru!« Sonata quasi una fantasia. Portamento. Sforzando. Sfogato. Fortissimo. On beži. Muzika ga prati i u hodniku. Legato! Doloroso! Dal segno! Agitato! »Oštetiti! Oštetiti! Oštetiti!« On trči, sapliće se, pada, ustaje, ponovo trči. Mašina za reprodukciju zvuka pruža za njim oštre jezičke zvuka, i oni se kroz vazduh provlače kao jegulje kroz vodu. On trči i skreće iza jednog, drugog, trećeg ugla, nastavljajući sa trkom i nakon što su zvuci zamrli. Odjednom se naglo zaustavi. Ogromna zver blokirala je prolaz. Životinja ima oblik šatora, sa ulegnutim naborima zelene kože, i otprilike je dva puta veća od Kleja. Gega se na tankim žutim nogama, koje oblikom podsećaju na pačje noge. Apsurdno male ruke njišu se sa njenih grudi; gore se vidi prorez koji predstavlja usta i dva velika sjajna oka. Oči su uperene u Kleja: trepću sa dobrodušnim izrazom i nesumnjivom inteligencijom u pogledu, ali u tim očima se nazire i trag hladnog zla, vidljiv u prikrivenom svetlucanju zenica. Zver i Klej stoje jedno naspram drugog u tišini. Konačno Klej progovori: »Ako si od ljudskog roda, onda smo u srodstvu. Ja sam pripadnik davne vrste. Ovde sam dospeo uz pomoć vremenskog protoka.« Oči postaju čas opreznije, čas veselije, ali nema nikakvog drugog odgovora. Stvorenje se približava Kleju. Ono je veliko, ali se čini bezopasno; bez obzira na to, ovako go i nenaoružan, Klej je krajnje oprezan i polako se povlači unazad. Ne okrećući se, on rukom opipa zid iza sebe tražeći vrata; napipava jedna vrata, otvara ih i žurno prolazi kroz njih; vrata za sobom zatvara i snažno se navaljuje na njih, osluškujući kretanje zveri u hodniku. Ali ogromna zver ne pokušava silom da otvori vrata. Očigledno ima neki drugi plen na umu, barem za sada. Klej posmatra zver kroz prozorče što se nalazi na vratima, i vidi kako je ona pažnju usmerila ka jednom gnezdu koje se nalazi na stubu sa druge strane hodnika. Zverka je otvorila svoj prorez-usta, i iz njega se odmotao jezik, debeo poput surle a dugačak nekoliko metara, sa tri kukasta prsta na vrhu. Zver je ovim prstima počela da ispituje gnezdo sačinjeno od svetlećih plastičnih traka. Čim su prsti par puta kucnuli po gnezdu, iz njega se pomoliše glavice: mladunci, čini se, jedne od onih životinja što liče na tvora. Šest crnih njuškica miču se u očiglednom besu. Pokušavaju da izmaknu jeziku koji palaca oko njihovog gnezda; jedno od ovih mladunaca hrabro skače na jezik, zariva svoje svetložute zube u njega, potom skače natrag u gnezdo. Stvorenje slično šatoru povlači svoj jezik i njime maše kroz vazduh pokušavajući time da umanji bol od uzgriza. Zatim se jezik ponovo primače gnezdu i nastavlja sa istraživanjem. Mladi tvorovi poskakuju i lelujaju okolo gnezda, ali ovaj put jezik se kreće veoma brzo tako da uspeva da uhvati jedno od mladunaca ispod stomaka i da ga povuče dole ka ustima koja su razjapljena čekala. Male okrutne kandžice očajno grebu, ali bez ikakve koristi. Mladunče završava u ustima zveri. Upravo u tom času pojavljuje se i majka-tvor, koja je bila u lovu, i videvši kraj ove scene, ona bez oklevanja skače na ogromnog grabljivca. Klej kroz vrata čuje vrisak, ali ne može tačno da odredi čiji je. Pobesnela majka grize, grebe i kida. Jezik, mlatarajući kao uznemirena zmija, spušta se i diže, prstima traži tvora, pokušavajući da ga zbaci dole. Ali ova životinjica oštrog repa je suviše brza. Brzo se pomerajući, majka-tvor uspeva da izmakne jeziku, grizući ga svaki put kada joj se suviše približi. Otkriva da se koža ove grabljive zveri može lako probušiti, i ona je buši na nekoliko mesta, stvarajući konačno ispod jedne od njenih ruku otvor dovoljno velik da se tuda može uvući unutra. Zverčica ulazi u telo ove ogromne životinje, kao da namerava da prodre do njenog stomaka i oslobodi svoje mladunče. Sada se borba potpuno promenila. Njuška, prednje noge, kao i sredina tela tvora nalazi se u telu neprijateljske zveri. Oči životinje slične šatoru izgubile su svoj lukavi humor; one sada izražavaju samo agoniju. Jezik, odmotavši se do kraja svoje ogromne dužine, šiba u grču po zidu. Zver cupka i poskakuje na svojim pačjim nogama; uzaludni su svi pokušaji da svojim malim rukama uhvati zverčicu koja se zarila u nju. Svoje telo ranjena zver trlja uz stub, i bolno urličući ona očajno kruži okolo stuba. Njena sudbina je izgleda zapečaćena.

Ali sudbina ipak stiže u nešto drugačijem obliku. U hodniku se iznenada pojavljuje treće stvorenje, reptil, gotovo bi rekao da je to dinosaurus. Stvorenje se primiče na ogromnim nogama koje se završavaju kandžama; a bedra su mu poput stabala drveća. Mesnati rep se vuče za njim. Podlaktice su mu kratke ali neobično snažne; lice se širi u nezgrapnu njušku; čeljust ima prepunu zuba, koji deluju tako divlje i zastrašujuće da to prelazi granice ljudskog poimanja. Iznad ovog niza zlokobnih oštrih zuba nalaze se dva velika sjajna oka koja ledeno gledaju. Šta predstavlja ovaj odvratni tiranosaur? Kakav je to trik evolucije, da se tako okrenula unazad, i ponovo stvorila jedno ovakvo stvorenje? Čudovište riče, njegova glava dodiruje krov tunela, i ono hvata zver koja liči na šator, i baca je visoko kao da ova uopšte nema težinu. Dva samouverena ugriza ovih strašnih čeljusti i nesrećna zver pada dole, prepolovljena. Tvor se oslobađa, prekriven lepljivom crnom krvlju, i hita u svoje gnezdo. Džinovski gušter, nagnuvši se nad žrtvu, počinje da jede, kidajući komade mesa svojim strašnim čeljustima. Čupajući komade mesa, zver zadovoljno frkće.

Klej, siguran iza svojih vrata, posmatra ovu scenu, ošamućen ne toliko zbog ovog krvavog ubijanja, koliko zbog poruke koja mu dolazi iz svesti ovog stvorenja. To nije reptil. To je još jedan od sinova čovečjih. Da li si ti Jedač? pita Klej, a ova spodoba iz noćnih mora, ne prekidajući svoju gozbu, odgovara: Mi se, dakle, poznajemo.

Misli Jedača su poput ledenih santi koje plove po sivom moru. Klej oseća nelagodnost zbog ostvarenog kontakta. On se povlači nazad i šćućuruje se uz najudaljeniji zid ove prostorije; Jedač je suviše velik – govori on sam sebi – da bi mogao da ude u ovu sobu. Ali vrata se širom otvaraju. Surova njuška se pomalja u sobi, mada je ostali deo Jedača ostao u hodniku. Klej vidi izobličen i odraz samog sebe u očima čudovišta.

Čovek? pita Jedač. Stara forma?

Tačno. Vremenski protok me je...

Da. Grubo negodovanje. Meka ružičasta stvar. Neupotrebljivo.

Klej mu odgovara: Ljudi su stvoreni slabi kako bi se njihove veštine i refleksi razvili. Da smo od početka imali tvoje kandže i zube, da li bismo ikad izumeli noževe i dleta i sekire?

Jedač mu se ruga. Gura svoju glavu malo dublje u sobu. Klej zabrinuto posmatra kako glatki plastični zid oko vrata počinje da puca. Čudovište bi ga u tri zalogaja progutalo.

Ja sam takođe čovek, razmeće se Jedač.

Koji je poprimio životinjsko obličje?

Koji je poprimio moćno obličje.

Moć je u tome da se vlastita slabost prevlada snagom uma, kaže Klej. A ne u zverskoj sirovoj snazi.

Hajde da odmerimo moje zube i tvoju pamet, predlaže Jedač. Gurajući još jače vrata, ovo čudovište, očigledno nezasito, traži bilo kakvo meso.

Klej mu se obraća: Tvoji savremenici, ostali oblici ljudskog roda, izgleda da su uspeli u tome da žive bez ubijanja. Ne treba im ni hrana. Zašto ti ubijaš? Zašto moraš da jedeš?

Moj slobodan izbor.

Izbor koji znači povratak primitivizmu?

Moram li da budem poput ostalih?

Ostali su slobodniji od tebe – insistira Klej. Ti sizavisan od potreba svog tela. Ti nisi dalji koraku evoluciji. Dovratak se još više zateže. Koja je bila svrha evolucije da od čudovišta razvije čoveka, da bi ga posle opet vratila u oblik čudovišta?

Žestok pritisak na zid oko vrata. Pucanje plastične materije.

Jedač kaže: Tu nema svrhe. Nema obrasca. Škripanje zuba. Jedna rupa provaljuje u sobu. Izabrali smo ovaj oblik kada nam se svidelo da ga izaberemo. Zar je trebalo da sedimo i pevamo? Da se igramo sa cvećem? Zar je trebalo da čitamo Pet obreda? Mi imamo svoj sopstveni put. Mi smo deo materije stvari. Zid se ruši i stvorenje do pola provaljuje u sobu.

Ogromna čeljust se razjapljuje. Zlokobni zubi svetlucaju. Klej je za vreme ove razmene misli uočio vratanca u uglu sobe, nasuprot vratima kroz koje provaljuje čudovište. Naglo poleti ka vratima, otvori ih i, sa velikim olakšanjem, prođe kroz njih, izmičući na taj način čudovištu. Iza sebe čuje riku čudovišta. Obreo se u nekakvom zamršenom lavirintu, sačinjenom od spiralnih prolaza, koji su svi mračni i ispunjeni ustajalim vazduhom. Oči mu se polako privikavaju na novu okolinu. U ovim galerijama žive stotine različitih vrsta životinja. Kako da shvati ekologiju: čime se ovde hrane biljožderi? No, čini se da je ovde uzaludno tražiti logiku. Kroz hodnike se kreću Jedači, najmanje tuce njih, noseći svoje ulovljene žrtve. Svaki od njih ima svoju teritoriju. Niko ne zalazi na tuđi teren. Oni bez prekida love, a opet ne mogu sakupiti dovoljno mesa. Klej je naučio kako da ih otkrije i pre nego mu priđu blizu: po frktanju i buci koju čine pri hodu. Zahvaljujući tome on je u stanju da izbegne svaku opasnost. Može li da nađe put koji vodi nazad do vrata koja su za njega ostala otvorena? Može li bezbedno da se vrati do onog dela sveta tunela koji održavaju i čuvaju roboti?

Nikad kraja lutanju kroz ove zamršene prolaze. Po telu su mu ponovo izbile dlake. Prvi put otkako je svoju glad dao Hanmeru, on ošeća slabu ali nedvosmislenu potrebu za hranom, oseća i žeđ. Smeta mu što je go. Nagutao se isuviše prašine. Pazeći da izbegne Jedača, nije obratio pažnju na tlo, gde su se nalazili mali mesožderi, tako da je nekoliko puta uštinut za pete i za listove nogu. Jedan prolaz se uliva u drugi, ali on se ne primiče poznatoj teritoriji. Obuzima ga očajanje. Kroz ovaj podzemni svet on će izgleda večno lutati. Ili, ako uspe da se domogne površine, obreće se ponovo u onoj istoj pustinji halucinacija, gde ga je njegov vodič sferoid ostavio. Susret sa Jedačem pomutio je njegov duh. Muči ga pomisao da je takva zver potomak ljudskog roda.

Pokušava da se uteši mišlju da je i on takođe, svojom pojavom i rečima, ozlojedio Jedača. Izmišlja kulturu za njih. Predočava sebi prizor kako se Jedači mole, obasjani verom i duhovnim mirom. Zamišlja pesništvo Jedača. Zamišlja sledeću scenu: grupa Jedača stoji ispred zida na kojem su okačene slike; osluškuje njihove estetičke ideje. Zamišlja Jedača matematičara kako ispisuje brojke i crta geometrijske figure grebući uporno po tlu svojim kandžama. Dušu mu preplavi toplo saosećanje za njih. Vi ste ljudi, vi ste ljudi, vi ste ljudi – ponavlja on sam sebi, i već je spreman da ih primi u bratski zagrljaj. Zapljusne ga osećanje ljubavi prema njima. Svest mu uranja u svet Jedača, nejasan, nesiguran i fantastičan. Zahvaćen vrelom strašću, svetlucajući i podrhtavajući, podrhtavajući i otkrivajući se, on šalje svoju poruku ljubavi ovim čudovištima, predaje svoju poslanicu svirepim stvorenjima. Vidi i njih, kako se okupljaju oko njega, zahvaljuju mu za njegov milosrdni dar, škripeći svojim jezivim zubima u nežnoj harmoniji, blagosiljajući ga zbog toga što je video esenciju ljudskosti u mesu bića iz ružnog sna. U ovom ushićenju on mirno prolazi kroz zamršeni svet tunela, i konačno ugleda svetlost ispred sebe. Korača prema tom svetlu, uspinjući se, i čuje nebeski hor iz kog se izdvaja jedan glas, koji mu govori: »Dođi, samo produži ovim putem«. On se uspinje i dalje. Hor anđela peva iznad njega. Prolazi kroz osmougaoni otvor i slatki talas svežeg vazduha zapljusne njegove nozdrve. Ovo nije san. Obreo se na poljani pokrivenoj sočnom zlatnom travom, a njegovi prijatelji su tu oko njega, i Hanmer mu se obrati: »Stigao si na vreme da nam se pridružiš u Podešavanju tame.«

14

Skupljači ga okružuju, želeći da mu iskažu dobrodošlicu. U njegovu čast svih šest su uzeli ženski oblik; ljube ga i miluju i uvijaju se oko njega. Hanmer, Ti, Bril, Serfis, Angelon, Ninamen. Serfis? Serfis. Oni mu ne pružaju priliku da zatraži objašnjenje. Kikoću se i odvode ga do plitkog bazena na sredini poljane, gde počinju da ga peru i skidaju sa njega prašinu podzemnog sveta tunela. Njihove ruke su svuda po njemu: kao da ga dodiruju nestašne ruke haremskih devojaka. Ne može pažljivije da ih osmotri zbog vode kojom ga pljuskaju. Serfis? Noge se uvijaju oko njega. Za kratko, kao igre radi, oseti da je prodro u nekog. Potom se naglo odvojio, pre nego što je uspeo da načini ijedan pokret. Neko ispituje njegov pazuh. Neko ulazi u njegovo uvo. »Dosta«, promrmlja on, ali Skupljači nastavljaju i dalje. Konačno uspe da im se izmigolji i, sa snažnom erekcijom, izađe na obalu. Skupljači stoje na obali; svih šest su sada u muškom obliku. Sferoid se nalazi nedaleko od njih.

»Serfis?«, iznenađeno on upita. »Jesi li ti Serfis?«

Prilazi bliže tom glatkom biću. Serfis klima glavom. Ima neke nove dubine u njenim skerletnim očima.

Hanmer reče: »Da, ovo je Serfis. Smrt ga je zamorila.«

»Ali...«

»Podešavanje tame!« uzviknu Ninamen, i oni se svi podižu, počinju da se izvijaju oko Kleja uzvikujući to isto. Čak se i sferoid pridružio opštoj galami. »To je sve suviše brzo za mene« , reče Klej, a zatim se prekorno obrati sferoidu: »Ostavio si me tamo, u onoj užasnoj pustinji.« Sferoid, zbunjen, spušta svoju boju za nekoliko nivoa u spektru, nelagodno se okrećući na svom točku. Ali ova optužba se gubi u opštoj veselosti svih ostalih. Njihov divlji ples izgleda da predstavlja pripremu za nastupajući obred, jer oseća da oni igrom crpu energiju iz tla, izvlačeći je uz zvonke pulsacije i obmotavajući svoja tela njom. Pokrivač od jonizovanog vazduha, uz peckanje i šištanje, pada preko njih. Gust plavi sjaj podiže se sa trave. Dok trava sipa ove svoje čarolije, Skupljači menjaju pol, postajući čas muško, čas žensko, ne mogući da se zaustave ni u jednom polu, možda i zato što se koncentrišu na druge stvari. On prolazi između njih, miran kao i pre. Nebo se zamračuje; sunce se spušta dole kao da ga neko odgore pritiska rukom; kako se dan privodi kraju, tako se na nebu, kroz oblake zujećih elektrona, pomaljaju zvezde. Klej prilazi Serfis, koja je u ženskom obličju. Ona se kreće napred-nazad, napred-nazad, čineći pri tome složene korake, ali se ne udaljava puno sa mesta na kom stoji. Rukama čini sferične pokrete. Blede iskre vrcaju sa vrhova njenih prstiju. »Ti si uistinu bila mrtva«, obrati joj se on. »Zar ne?« Ona ne prekida svoj korak. Ona mu odgovara ljupkim šapatom: »Sve ću ti reći.« On počinje da sledi ritam njenih pokreta. »Gde si bila?« uporan je Klej. »Kako je to izgledalo? Kako si našla put nazad?« Ona podiže svoje ruke i zasipa ga pljuskom bledih varnica koje zuje i zvižde pri dodiru sa njegovom kožom. »Kasnije«, kaže mu ona. »Imam dobre vesti o smrti. Ali sada moramo da podesimo tamu.«

»Mogu li i ja da se priključim obredu?«

»Već jesi« odgovori ona. »Već jesi, već jesi, već jesi.«

Mlaz energije sada izbija iz samog srca sveta; blistavi plavi stub koji podseća na Mejpol diže se u središtu poljane. Zaslepljujuće trake pune unutrašnje sile vise na stubu; Serfis prilazi i hvata jednu traku, Hanmer hvata drugu traku, Ninamen, Ti, Bril, Angelon, svako od njih se hvata za po jednu traku, sferoid, koji deluje pomalo bojažljivo, pušta jednoj blistavoj vrpci da ude u njegov kavez. Klej okleva jedan trenutak. Potom i on hvata jednu traku. Ima senzaciju kakvu je već iskusio: ono osećanje rastvaranja tela koje je doživeo, dosta davno, kada ga je Hanmer poveo na let između planeta. Ali ovo osećanje mu je nekako bliže i prisnije; uz to, osećanje je i intenzivnije. Podiže se. On, Hanmer, Serfis, Angelon, svi oni, postajući jedan plamen, dižu se uvis i ustremljuju ka nebesima. Gotovo istog časa oni su već izvan Zemljine atmosfere. Ispod sebe on vidi planetu koja se sanjivo okreće umotana u plavo runo svemira. Zona dnevnog svetla klizi po planeti; majušne čestice svetlucaju u tom svetlosnom zraku. Ostali svetovi slede svoje nebeske putanje, okrećući se oko sebe i oko drugih planeta, čineći pri tome jedinstven mehanizam. Klej bi želeo ponovo da poseti Jupiter i podvuče se pod njegov teški pokrivač. Sanjari i o plivanju kroz magle Neptuna. Ali, ubrzo otkriva da na ovom putovanju nema pojedinačnih zaustavljanja. Planete brzo promiču pored njega, i on ih vidi iza sebe kao sićušne tačke u tamnom prostranstvu, a zatim i te tačke nestaju. On plače zbog ovog gubljenja svetova. Suze klize niz njegovo lice i zvonko kaplju kroz nebesa, dobijajući na brzini, na zamahu i kinetičkoj snazi. Dok klize niz noć suze crpu energiju iz samih korena galaksije. Potom se iznenada, jedna po jedna, ove suze pale i počinju da plamsaju čistim sjajem. Zadobijaju onaj jasni uzdržani sjaj kojim blistaju sunca. On je stvorio sjajnu ogrlicu od zvezda.

Njih sedmoro lebde i lelujaju ispred sleđenog lica univerzuma.

Sada mu je žao što se ranije nije ozbiljnije bavio astronomijom. Ove zvezde na sebi nemaju natpise sa imenima. Kako će znati koje je zvezde obišao? Kakva je ono užasna crvena kugla, položena na široku postelju od proređenog gasa? Kakav je ono moćni plavi svetionik, koji svojim snažnim sjajem cepa prostor tame? Onaj grumen tinjajućeg pepela? Onaj zgrčeni beli patuljak? Ono trepćuće narandžasto oko? Ono trostruko sunce? Onaj oblak mutnog sjaja? »Njihova imena«, oglašava se Klej. »Možete li mi reći njihova imena?« Neko mu – Hanmer – odgovara: »Jaje, List, Usna, Gušter, Krv, More i Pruga.« Klej odvraća »Ne. Ne. Njihova stara imena. Sirius, Canopus, Vega. Capella, Arcturus, Rigel, Procyon, Altair, Batelgeuse. Spica? Deneb? Aldebaran? Antares?« Oni mu daju druga imena, pokazujući na zvezde uzbuđenim proplamsajima energije: »Kotao. Tanko. Prvo. Ravno. Kamen. Slep.« Ponovo Klej odbacuje imena zvezda. Oseća krajnju nelagodu. Gde je on? Kakve su ovo zvezde? Beta Lyrae! Tau Ceti! Epsilon Aurigae! Gamma Leonis! On slobodno lebdi prostorom, dok zvezde trepere na tamnom zidu ispred njega. Može da ih dodirne; može da ih pomiluje; ali ne može da ih imenuje. Ovde pred njim je jedna žuta kao njegovo sunce, ali mnogo čudovišnija, beskrupolozno raširena u svemirskom prostoru. Ovde je nekakav crveni džin koji je prigrlio stotine ugljenisanih svetova. A ovde. I ovde. I ovde. Mrtve zvezde. Patuljaste zvezde. Duple zvezde. Zvezde koje eksplodiraju. Bestidne zvezde. Stidljive zvezde. Prašnjave zvezde. Komete. Meteori. Magline. Mrlje. Meseci. Ovde su zvezde koje se osipaju u sitne čestice. Ovde su zvezde koje plešu u ritmu žestokog i zanosnog plesa. Ovde su zvezde koje padaju. Ovde one koje se sudaraju. Gde se univerzum završava? Kakva je boja tla izvan njegovih zidova? Koji se jezik tamo govori? Koje se vino tamo pije?

Kosmos je ceo ispunjen neskladnim tonovima, i on klizi, ošamućen, osećajući kako mu se utroba prevrće od grube zveke ovih glasnih bezimenih zvezda. Svaka od njih mu peva svojom vlastitom, sa ostalima neusklađenom, pesmom. Svaka od njih gradi svoju vlastitu tonsku skalu. Ovde ne postoji harmonija. Ovde ne postoji red. Ovde nema razuma. On je izgubljen; on je bespomoćan; on je ošamućen; on je zgrčen.

Hanmer, miran kao i uvek, obraća mu se rečima: »Ovo sada je Podešavanje tame.«

Počinje. Uz krajnji napor i naprezanje, no, tako mora da bude. Klej oseća da su ostali tu okolo, blizu njega, da ga obgrljavaju, mešajući svoje supstance sa njegovom: ovo nije nešto što može biti učinjeno pojedinačnim, individualnim naporom. On spaja svoju snagu sa njihovom snagom. Počinju da organizuju zvezde. Zveka i lupa i pisak i šištanje i jeka i sudari nekontrolisano emitovane energije, sve to njihovom voljom treba da bude ukroćeno. Rade strpljivo na tome da razmrse klupko isprepletenih frekvencija. Razdvajaju i razvrstavaju boje koje se sudaraju. Ispravljaju iskrivljene vibracije, klasifikuju darmar od šištećih zračenja. Posao je težak i spor, ali ga prati i ekstaza. Entropija je neprijatelj; borimo se da osvojimo njenu teritoriju, i pobeđujemo. Tamo! Sada svetlucavi nizovi zadobijaju formu! Sada se iz haosa rada red! Posao još nije dovršen: potrebna su još neka sitna podešavanja, par usmeravanja ovde, poneka promena tamo. Prostorom još uvek gmiže nekoliko disonanci. Nekoliko harmonija je odmah ponovo skliznulo u nesklad: nisu svi zvuci bili voljni da poprime skladno obličje. Ali slušaj! Slušaj! Sada se rađaju melodije! Podešavanje je suptilno i vešto; skale su neuhvatljive, ali nesumnjivo postoje; još uvek se začuje poneki disonantan ton, ali sada ih je sve manje i manje. Kosmička tastatura se oglasila pesmom. Mi smo drveni batići, zvezde su dirke ksilofona – i slušaj samo tu pesmu! Peckanje i zveckanje, podrhtavanje i svetlucanje: univerzum se mirno kreće u svom ležištu, kosmos je u harmoniji.

On sada razdragano lebdi ispred zvonkih zvezda.

Njihova vatra je hladna. Njihova koža je meka. Njihova muzika je jasna i čista.

A mi smo sinovi čovečji, podešivači tame.

Gleda gore prema zvezdama i pozdravlja ih. Pozdravlja zvezde: Formalhaut, Batelgeuse, Acherner, Capella i Alphecca; Mirzan i Muliphen, Wezen i Adhara; Thuban, Polux, Denebola, Bellatrix; Sheliak, Sulphat, Aladfar, Markab; Muscida, Porrima, Polaris, Zaniah; Merak, Dubhe, Mizar, Alcaid. Pozdravlja zvezde: Elrischa, Alnilam, Ascella, i Nunki. Raduju ga zvezde: Al-giebha, Al-geiba, Mebsuta, Mekbuda. Sav ozaren pozdravlja i zvonke zvezde: Mira, Mimosa, Mesarthim, Menkar. Sva sunca pevaju u blistavom sazvučju: Sadalmalik, Sadalsud, Sadachiba, Saq sakib alma; Regulus, Algol, Naos, Ankaa. I on sam pridružuje se pesmi. Pazite, kaže im on, ja ovde lebdim slobodno u prostoru, ja koji sam čovek od žene rođen, koji sam se ispileo i puzao i učio da stojim, ja koji sam u materici imao škrge, ja kome je dosuđeno par decenija života, ja koji sam patio i upoznao bol i samoću. Ja stojim ispred zvezda. Izmamljujem melodije iz njih. Ja putnik iz zapečaćene prošlosti, ja prognanik, ja žrtva – ovde sada stojim. Sa svojim drugarima. Sa sinovima čovečjim. Dakle, da li sam ja ono malo stvorenje? Da li sam ja taj koji je slab? Zapevajte! Ispunite univerzum grmljavinom! Oglasite se drvenim i limenim instrumentima, duvačkim i gudačkim instrumentima, udaraljkama! Sada i sada i sada i sada!

Širi se kosmosom, od zida do zida. Smeje se. Urliče. Miluje sunca. Zviždi. Jeca. Izvikuje svoje ime. Likuje.

I podešene zvezde skladno zvone.

I Hanmer, kada za to dođe trenutak tiho se oglasi: »Gotovo je. Pođimo sada nazad.«

15

»Smrt«, podseća on Serfis. »Da mi pričaš. Obećala si. Sve o tome.«

»Bio je to mir« reče ona. »Kao da si prazan. Kao u dvostrukom snu.«

Njih sedmoro sada se opušteno brčkaju u jezeru od tamnog meda. Nedostaje samo sferoid; on nije uspeo da se vrati sa putovanja između zvezda. Med kaplje sa velikog čvornovatog drveća, čije se krošnje povijaju prema dole pod težinom vlastitog eliksira. Med ulazi u Skupljače kroz njihovu kožu, uvećavajući tako blistavi sjaj njihovih tela. Klej nehotice okusi nekoliko kapi meda; od toga poče da mu zuji u ušima. Svi Skupljači sada su u ženskom obliku, izuzev Hanmera, koji muškim zamasima pliva duž obala jezera.

Klej se opet obrati Serfis: »Da li si nešto videla tamo? Da li si bila svesna bilo čega oko sebe?«

»Prazno.«

»Ali si znala da ti negde postojiš.«

»Znala sam da ja ne postojim.«

»Šta si osećala?«

»Osećala sam ne-osećanje.«

»Zar ne možeš biti malo konkretnija?« nervozno upita Klej. »Želim da znam kako je to izgledalo.«

»Umri i vidi«, predloži mu Serfis.

»Umri i vidi«, promrmlja Ninamen. »Umri i vidi«, reče Ti. »Umri i vidi«, oglasi se i Angelon. Bril reče: »Vidi i umri.« Ostali Skupljači prsnuše u smeh. Hanmer zaključi: »Svi ćemo umreti. I svi ćemo videti.«

»I nakon nekog vremena svi ćete se vratiti?« upita Klej.

»Mislim da nećemo«, lenjo mu odgovara Hanmer. »To bi sve pokvarilo.«

»To je blistavo kraljevstvo«, reče Serfis. »Sve stvari tamo su spojene, ujedinjene, kao što se boje ujedinjuju da bi stvorile belu boju. To je bilo mesto izvan svih mesta. Odnosno, mesto svih mesta. Sa svetlim zidovima. Sa nebom što klizi niz horizont. A mi svi smo bili ništa. I brzo smo zaboravili sami sebe. I ja nisam bila Serfis, i niko drugi nije bio ono što je bio, i svi smo blistali, Blistali. I tada sam se ja vratila.«

»Ne«, Klej zbunjeno pljusne rukom po površini mednog jezera. »Ja ne verujem u to. Smrt je smrt, i nakon nje nema ničega. Doslovno ničeg. To je kraj bivstvovanja. To nije mesto. Ti nisi nigde bila.«

»Bila sam.«

»Onda znači da nisi umrla«, uporan je Klej.

»Serfis je umrla«, oglasi se i Hanmer, plivajući prekrštenih nogu.

»Umrla sam«, reče Serfis. »I otišla. I bila. I vratila se. I pričam ti o tome. Mesto, mesto, mesto!«

»Onda je to bila iluzija« tvrdoglav je Klej. »Kao i vaša putovanja do zvezda. Kao podizanje mora. Kao vaš silazak u unutrašnjost Zemlje. Izmislili ste mesto-smrt, i Serfis je tamo otišla, i to vas veseli. Ali to nije bila smrt.«

»Bila je smrt«, odgovori Serfis.

Ti i Ninamen plivaju ka njemu. »Zagorčaćeš med svojom prepirkom«, doviknu mu Ti, a Ninamen, nakon što je prišla bliže, reče: »Rešenje je jednostavno. Kada umremo i pođemo tamo gde je bila Serfis, ti umri zajedno sa nama, i sam se u sve to uveri, i onda ćeš znati istinu.«

»Ja nisam Skupljač«, progunđa Klej. »Kada ja umrem, biću zaista mrtav, i neću se vraćati nazad.«

»Da li si siguran u to?« iznenađeno ga upita Bril.

»Verujem da je tako.«

»Kako možeš da veruješ, kad nikada nisi bio mrtav?« pita Angelon. »A Serfis je bila mrtva«, dodaje Ti.

»Mi verujemo Serfis«, svečano izjavljuje Ninamen.

On je nadglasan. Oni raspravljaju kao deca. On uopšte ne može da utiče na njihove misli. Razgovor o smrti, i o vraćanju iz smrti, njega je učinio napetim i nervoznim.«

»To je bila samo mala smrt«, objavi Serfis. »Kasnije moramo probati i veću. U pravu je on, ali sam i ja u pravu: to je bila smrt, ali ne sve od smrti, to što sam ja iskusila. Možda to i nije dovoljno. Da otkrijemo šta je smrt, moramo istinski da umremo. Kada za to dođe čas.«

»Dosta«, prekide je on.

»Da li smo ti dosadni?« upita ga Angelon.

»Meni je smrt bila dosadna«, reče Serfis. »Mala smrt koju sam imala. Bila je divna, ali je postala dosadna.«

»Mi smo divni«, primeti Ninamen, »a možda i mi postajemo dosadni.«

»Niste mi dosadni«, odgovara im on. »Samo me činite depresivnim. Tim razgovorom o smrti. I o umiranju.«

»Sam si to tražio«, prekori ga Serfis.

»Kamo sreće da nisam.«

»Hoćeš li da nemamo konverzaciju?« upita Hanmer.

Klej zbunjeno gleda u njega. Potom odrečno zatrese glavom. Shvata šta ga je u svemu ovom najviše pogodilo: drsko je – zaključuje on – od strane ovih bića da igraju igre sa smrću. Kada su ljudi njegovog, a i mnogih drugih doba, stalno živeli pod mračnom senkom njene neumitnosti. Za nas to nije bila igra. Ne sviđa mu se ni način na koji oni razmišljaju o smrti. Smrt je nespojiva sa njihovom prirodom; umiranje bi u njihovom slučaju značilo i kršenje jednog prirodnog zakona. Pa ipak, oni se poigravaju sa idejom umiranja. Površno razmišljaju o smrtnosti. Njihova ponuda da se odreknu vlastitih dragocenih života jeste, u stvari, podsmevanje njegovoj prolaznosti. Po načinu kako je na ovo reagovao, Klej shvati da on njih voli.

»Da li si usamljen među nama?« upita ga Ninamen.

Tamnozeleni oblak klizi nebom iznad njih. Iznenada se spusti žestoka kiša, dobujući po površini jezera poput rafala. Gejziri tamne tečnosti se podižu i spuštaju. Praskaju zelene munje. Istog časa začuje se i grmljavina. Uz ovaj moćni zvuk čuje se i nešto što mu se u prvi mah učini kao pucketanje, ali malo zatim u tome prepozna jecanje Greške. Hoću li se konačno susresti sa tim žalobnim božanstvom? Jecanje se više ne čuje. Kišne kapi padaju manje žustro. Skupljači su se okupili oko njega, gotovo zaštitnički.

»Hoćeš li da sanjaš sa nama?« upita ga Angelon.

»Šta ćete sanjati?«

»Sanjaćemo tvoj svet«, odgovori ona, blago se smešeći. »Zato što si usamljen.«

16

On sklapa oči. Skupljači ga hvataju za ruke i, opušteno plivajući po površini jezera, počinju da sanjaju, iako nisu zaspali, i on sanja zajedno sa njima, i sanjaju njegov svet, jer je on usamljen.

Sanjaju za njega Egipt. Sanjaju piramide belih stranica i sfinge pretećih lica, sanjaju škorpione na užarenom crvenom pesku, sanjaju stubove Luksora i Karnaka. Sanjaju faraone. Sanjaju Anubisa i Seta, Ozirisa, Hora, kao i boga Ra u obliku jastreba. Sanjaju za njega Lasko i Altamiru, pucketave dimljive lampe u kojima gori mamutsko salo, levorukog umetnika koji nanosi boje oker nijanse na zid pećine, krda čupavih nosoroga, vračeve ogrnute ritualnim kožama. Sanjaju mu zlatne kupole Vizantije. Sanjaju mu Kolumba koji luta po moru. Sanjaju mu Slobodu koja u ruci drži mač, podignut visoko iznad njene glave. Sanjaju mu mesec, sa tragovima stopa na njemu, i sa nepomičnim metalnim paucima. Šumarak od crvenkastog drveća; Ajfelov toranj; Grand kanjon u Koloradu; koralima pokrivene plaže Santa Kruza; most Bej pri sunčevom zalasku; Rivijeru; kvart Boveri. Sanjaju golubove pismonoše i njorke i ptice dodo i barske ptice i evropske bizone i divlje patke i ptice moa i mastodonte. Sanjaju lavove i tigrove, mačke i pse, gazele, prugaste veverice, paukove, slepe miševe. Sanjaju auto-puteve. Sanjaju tunele. Sanjaju kanalizaciju. Sanjaju podzemne prolaze. Benediktinsku kapelu i Šartr, konjak, burbon, skoč, likere. Linkolna. Vašingtona. Napoleona. Pontopidana. Kako koji fragment naiđe, on ga prigrli, da bi ga ubrzo pustio i uhvatio sledeći koji za ovim sledi. Tok je bujan. Sanjaju njegove prijatelje i njegovu porodicu, njegovu kuću, njegove cipele. Sanjaju samog Kleja, i puštaju ga da otplovi u vlastitu prošlost. Mičući se i ploveći tamo-amo po jezeru, oni kao da iz čarobnog šešira vade i pružaju mu sve te bezbrojne stvari iz njegovog doba. Pružaju mu Krstaške ratove, filmove, Njujork Tajms, probne baze u Enivetoku, Model A, Ponte Vekio, Devetu simfoniju, Crkvu Svete grobnice, ukus duvana, Albertov memorijal. Brzina se povećava. Guši se u vlastitim uspomenama. Ispunili su ovo lepljivo jezero komadićima njegove prošlosti. Oni su fascinirani i obradovani i zaprepašćeni svakim pojedinim otkrićem, i dok prizivaju njegova sećanja oni neprestano mrmljaju: šta je ovo? i ko je bio ovaj? kako se ovo zvalo? »Je li ti drago da vidiš ove stvari ponovo?« neko šapuće. »Zar si mislio da se one ne mogu dozvati?« On poče da ječi. San je trajao i suviše dugo.

Konačno dolazi kraj. Njihovi pokloni iz sna su nestali. On se nasumice hvata za Ninamen, čvrsto se pribija uz nju i ne pušta je sve dok šok od povratka u ovaj svet ne prođe. »Jesi li uplašen«, pita ga ona. »Jesi li uznemiren? Jesi li žalostan?«

17

Dan i noć i dan i noć i dan, i oni stižu u predeo obrastao drvećem, grebenast, ispresecan potocima, po kome se slobodno kreću životinje. Izgleda da su neki obrasci posebno dragi evoluciji. Klej vidi nešto što bi mogao da bude los, samo što umesto rogova ima zeleni rascvetali grm; vidi trbušastu životinju jakih vilica koja u svemu podseća na medveda, s tom razlikom što umesto dlaka ima nakostrešene bodlje; vidi ravne repove kako lupaju po vodi, i pomisli na dabrove, ali potom uoči i dugačke zmijolike vratove tih životinja u vodi. Mahne jednom klupku svetlucavih bodlji koje podseća na bodljikavo prase, kao i životinji čiji mu zubi i rep u svest dozivaju sliku risa; mahne u znak pozdrava i životinji čije ga duge uši i sivkasto krzno neodoljivo podsetiše na zeca. Ali ovde vidi i mnoge životinje kojima ne može naći srodne oblike u minulim vremenima. Gomila dlakavog mesa sa pet pravilno raspoređenih trupova, što se mirno šetka tamo-amo; izduženo biće plave boje koje poskakuje na svojoj jedinoj, kao od gume napravljenoj nozi; ptice bez krila, sa pilećim kandžama i krokodilskom njuškom; ljuspasti puzavac, bez ijednog uda, a sa tri trupa, priljubljenih jedan uz drugi; kao i mnogi drugi oblici. Kako idu napred, vreme se sve više i više pogoršava, i oni sada ulaze u oblast sa izrazito jesenjim vremenom. Klej se već bio privikao na ovaj svet u kome nema godišnjih doba, niti klimatskih zona, tako da ga je ova promena vremena u priličnoj meri zbunila. Ledeni vetar šiba ga po licu. Suvo lišće leti kroz vazduh. Sunčevo svetlo je slabo i prigušeno; svi zvuci su oštriji; teški sivi oblaci vise na horizontu. »Približavamo se još jednoj oblasti nelagode«, objašnjava Hanmer.

»Kojoj?«

»Zove se Led.«

Mesto zvano Led pred njima ubrzo iskrsava. Gusti zid tesno pripijenog drveća, sa oštrim plavim iglicama poput omorike, označava granicu koja deli šumoviti predeo od užasne oblasti koja se pruža ispred njih. Oni hodaju između igličastog drveća i ulaze u zonu večne zime. Ko zna kako je ovaj delić starog Antarktika ovde nanesen; i zašto ovako nešto uopšte, postoji u ovom, u priličnoj meri gostoljubivom i pitomom dobu? No, u svakom slučaju, predeo deluje poput leprozne mrlje na zdravom i lepom obrazu. Ovo je kraljevstvo beline. Ona ošamućuje; ona zaslepljuje. Intenzivan sjaj bode njegove oči tako da je prinuđen da se okrene. Klej potom upita Serfis: »Jesi li sigurna da ovo nije ono mesto u koje si ti bila otišla, misleći za njega da je smrt?« Ona odgovori: »Smrt je mnogo belja nego ovo mesto. I ni izbliza nije tako hladna.«

Hladno. Da. Biti go u surovom polarnom zagrljaju. Smrznuće se. Postaće stub od leda, očiju i dalje otvorenih, stisnutih usana, a genitalije će mu se pretvoriti u ledene kuglice. »Moramo li da idemo dalje?« Postoje granice. Šta će ga ovde štititi? Led je gladak i zategnut: kao da je nekakav čaršav nestvarnog sjaja prebačen preko ove zemlje. Crne stene tankih i oštrih ivica probijaju ovaj ledeni plašt. Ispod površine tla se čuje tutnjava i prasak, kao da dole pod zemljom gruvaju topovi. Klej čuje i jeku sa kojom se stvaraju pukotine u ledu. Pa ipak, Hanmer i dalje korača ovim ledenim pokrivačem, a svi ostali ga slede. I on takođe. Oseća bol. Mrzne. Sunčevi zraci se poigravaju sa ledom poskakujući po njemu, zatežući ga pri svakom dodiru. Ovde je led tamnoplave boje, tamo u nijansama žuto-zelene boje, a na ovim grebenima je modro-crveni preliv, kao da su se sjednili svetlo i krv. U ledenoj tišini koja je nastala u jednoj od pauza između podzemnih tutnjeva, gust veo magle obavio je putnike, i dok on pozdravlja meki dodir magle na svojoj koži, u isto vreme ga je i strah da će izgubiti iz vida svoje drugare, da će mu oni izmaći, da će ostati sam u ovoj pustoj zemlji. A zna da toplotu prima od njih. Oni ga napajaju toplinom za vreme prolaska ovim ledenim prostorom.

Nekakve prikaze izroniše iz magle i preprečiše mu put: uspravna dvonožna stvorenja, tanka i izdužena, sa kratkim neproporcionalnim nogama i telima koja oblikom podsećaju na bačve. Tela snažne muskulature pokrivena su im gustim sivim krznom. Krupni i dugački vratovi deluju kao postolja za njihove glave. Usta su im puna krupnih oštrih zuba. Nosevi snažni i kukasti. Oči, svetlužute boje, lukavo sijaju. Izgledaju kao džinovske vidre koje su prilagođene za hodanje, ali takođe izgledaju i kao ljudi prilagođeni ovim ledenim uslovima života. Strah ga je od njih. Osvrće se unaokolo tražeći svoje drugare; njih nema nigde u blizini. Panika zahvati njegovu dušu. »Hanmere? Ninamen? Ti?«

Siva stvorenja se kreću laganim lenjim pokretima, i deluju kao da švrljaju okolo bez cilja, ali ipak nema sumnje da mu se približavaju. Ima ih desetak, ali svakog časa iz magle izroni i neko novo stvorenje. Klej oseća njihov miris: opor i kiselkast, sličan mirisu vune koja je dugo kisnula. Oseti se apsurdno golim. Zna da ovo nisu divlje zveri, nego sinovi čovečji, u još jednom svom obličju.

»Bril? Angelon? Serfis?«

Nešto toplo dodirne ga po laktovima: grudi od Serfis. Okreće se ka njoj, drhteći. »Je li ih vidiš?« prošapta Klej.

»Naravno.«

»Kakva su to bića?«

»To su Uništavači.«

Čini se da im ime savršeno odgovara.

»Ljudi?« upita Klej.

»Da, na svoj poseban način.«

»Strah me je od njih.«

Serfis se smeje. »Ti, koji si raspravljao sa Jedačima, uplašio si se od ovih?'

»Jedač je razmetljivo stvorenje koje osim zuba i kandži nema ništa drugo«, reče Klej. »Ali ovi su...«

Čuje kako se kroz maglu izvija poznati zvuk jecanja.

»Da«, reče Serfis. »Sluge Greške.«

Diže se ledeni vetar. On se šćućurio, pokrivši rukama lice. Magla se još gušće svija oko njega. Sunčevi zraci, klizeći po zaleđenom tlu, zavlače se ispod vunastog oblaka magle i prelivaju Kleja plavim, zelenim i tamnoljubičastim sjajem; on oseti blesak, kao od zlatnog požara, a potom se svetlo gubi. »Serfis?« doziva je on. Pokušava da je rukama napipa u magli. Mora da su mu usne poplavele. I uši. I prsti. Ima utisak da bi jednim udarcem mogao da odlomi svoj smrznuti penis. I svoje zaleđene mošnice. Vuče noge po ledu, po tom glatkom i hladnom ogledalu. »Hanmer? Bril?« Sada se rastvoriti! Vinuti se gore u prostor, u kosmos, lebdeti između zvezda – bilo kuda otići, nestati, samo ne biti ovde. Šta znači ovaj ledeni predeo? Ovo parče pustoši. Ova mrzla nesavršenost. Jecanje koje čuje sada je glasnije. Ono mu steže srce; da li Greška zaista tuguje tako duboko? Zašto tuguje? Za kim? »Ti? Ti, gde si? Gde ste vi ostali? Ninamen? »Kada bi svojim mislima mogao da dotakne nekog od njih, da zamoli za pomoć, da mu neko od Skupljača priđe. On je suviše ranjiv. A ova hladnoća je stvarna. Ali, njegovi prijatelji su lakomisleni, nestalni, zaboravni; vraćajući se sa zvezda na zemlju oni su izgubili sferold, a posle to nijednom rečju nisu pomenuli; možda mu oni i nisu prijatelji. Gde su orti? Zašto su ga doveli na ovo mesto? Oseća miris prokisle vune, sada je to mnogo jači i intenzivniji miris, i to ga uznemiri. Seća se jezera i ribnjaka, brda, dolina, potoka, mirisa čudnovatog cveća, slatkog ukusa misteriozne vode. Seća se prodiranja u Ninamen, ulaska u njenu toplu i vlažnu pukotinu. Seća se starih ekstaza i prijatnosti prethodnih dana. Teturajući se prema napred, on se saplete i naglavačke padne na led: oseća kako mu gore delovi tela kojima je dodirnuo led. Uši mu zaglušuje jecanje. Skida sa kože ledene čestice. Svet se zatamnjuje. Svetlo se povlači i gubi prema zapadu, brišući pri tom sve boje sa leda, sa magle i sa neba. U tami se javljaju nove boje. Sviće zora; blede električne varnice vrcaju iz proreza na nebu, i spliću oko Kleja trake rumenog i zlatnog sjaja. Razigrano podrhtavanje prati ovu borbu svetla i tame. Ima nekakve toplote u lepoti ovog svitanja. On se diže, ispruža ruke pokušavajući da uhvati zoru, i da se njome ogrne. Noć, se nabira i talasa; nebo se preliva bojama smaragda, tirkiza, svetlocrvenom, limun-žutom, biserno-sivom bojom; milioni čekića tuku po nakovnjima; glasovi vrcaju odasvud. Strah ga nije napustio, ali se primirio, i sada ga oseća kao grudvu u stomaku. On voli led. On voli hladnoću. On voli noć. On voli plamen u nebesima. On voli one koji uništavaju. On voli svoj strah.

Uništavači su ga okružili

Sada, u blesku svitanja, uspeva jasno da ih vidi. Malo su viši od njega, ali su mnogo teži jer su im tela sačinjena od snažnih i krupnih mišića, kao i od prilične količine masnog tkiva. Njihovo sivo krzno je svilasto i gusto spleteno. Na njihovim šapama izgleda da se nalaze kandže, samo što su sada uvučene. Ovo su efikasne mašine smrti, čvrstog aerodinamičkog oblika: nisu to razmetljiva i groteskna čudovišta poput Jedača, koji su zastrašujući na način koji nosi i prizvuk komičnosti; ne, ovo su bića u kojima je esencija životinjske snage i moći, i koja deluju stvarno preteći. Sada ga ova bića manje podsećaju na vidre, a više na žderavce. Ali njihov stav je potpuno ljudski, kao što je ljudski taj hladni, pronicljivi sjaj njihovih očiju. Oni stoje pred njim, strpljivo i nepokretno, njihove grabežljive ruke opušteno vise niz trup dosežući do ispod njihovih kolena. Šta oni žele? Da ga prožderu? Izgledaju zaista kao mesožderi. Zamišlja samog sebe opruženog na ovom prostranom ledenom tlu, rasporene utrobe, sa crevima koja se puše, i plućima i jetrom koji proviruju iz trupa, dok se Uništavači svađaju oko njegovog pankreasa, bubrega, aorte, slezine. Ali to mu se čini trivijalnom sudbinom. Iskušava ih tako što prvo levo pa desno krene ka njima, praveći se da ima nameru baš sa te strane da se probije između njih. Njihovi refleksi, kako je i očekivao, brži su od njegovih: na gotovo najmanji nagoveštaj pomeranja u određenom pravcu, oni zatvaraju prolaz na tu stranu.

»Znate li da govorite?« pita ih on. »Da li me razumete? Da li znate šta sam ja?«

Tanke crne usne krive se u položaj koji, nema sumnje, znači osmeh.

»Ja sam čovek«, govori on dalje. »Prastara vrsta; rani oblik. Vremenski protok me je doveo ovde. Pratili su me Skupljači. Ja sam neprilagođen i neusavršen, mozak je jedina moć koju posedujem, a to nije dovoljno za boravak u ovom ledenom predelu. Da li me razumete? Možete li vi da govorite?«

Uništavači ništa ne govore.

On ponovo kreće prema napred, ovaj put ne da bi ih iskušao, nego da zaista pokuša da prođe između njih, nakon čega bi se dao u beg. Možda još uvek može da nađe Hanmera, možda još ima nade da se ode iz ovog užasnog predela. Za trenutak izgleda kao da će ga oni pustiti da prođe, ali baš u trenutku dok je prolazio kroz obruč koji su ova stvorenja napravila oko njega, jedan od njih ga hladnokrvno uhvati i baci ga natrag u obruč. Počinju da se poigravaju sa njim: odgurujući ga, bacaju ga od jednog do drugog unutar ovog obruča. Hvata ga jedan, drugi, treći, u kratak i snažan zagrljaj – koji je pre znak podsmevanja nego naklonosti – a potom biva odgurnut dalje. Sada tek postaje svestan njihove ogromne fizičke snage: on je klupko vune u njihovim rukama. Vonj koji dolazi od njih bolno ga žari u glavi. Ošamućen je. Pada. Više ne oseća hladnoću. Čini mu se potpuno normalno to što leži go na ledu. Zora se povlači. Noć trijumfuje. Uništavači se smeju, počinju nezgrapno da igraju, i da zavijaju na odsutni mesec. Jutro možda nikada neće stići.

18

Do jutra oni stižu do najudaljenijeg kutka Leda. Pošto hoda okružen Uništavačima, zid od gustog krzna ga štiti od hladnoće; život se vraća u njegovo telo, dobija čak i blagu erekciju. Prigušeno svetlo zore pojavljuje se i gubi tokom čitave noći. Prešao je granicu iscrpljenosti i sada se oseća odmornim.

Za vreme prolaska ovom belinom oni su sreli i mnoge druge Uništavače, koji su se obično kretali u grupama. Predani poslu za kojeg bi se teško mogao naći naziv, ovi krznom prekriveni stvorovi se okolo kreću sa odlučnim izrazom lica. Takav izraz lica Klej nije video ni kod jednog drugog bića ovog sveta. Članovi jedne skupine pozdravljaju članove druge skupine odgovarajućim divljim urlicima koji, Klej je u to siguran, nisu neprijateljski obojeni. Ali između njih nije razmenjeno ništa što bi on mogao da prepozna kao reč. A on opet nije u stanju da uđe u misli ovih smrknutih stvorenja, mada je svestan njihovog snažnog i hladnog intelekta. Oni se prema njemu odnose sa nekom vrstom sladostrasne pažnje; nema sumnje da im je on zbog nečega atraktivan, samo da li je zadovoljstvo druženja to što oni hoće od njega, ili je možda ukus njegovog mesa to čime ih on privlači. Oni mora da osećaju prezir prema njemu: bleda zver bez dlaka, davnašnji ljudski oblik, tako slab i ograničen. Teraju ga da hoda uporedo sa njima, udarajući ga svojim kukovima svaki put kad on zastane. Sviće dan.

Pri jutarnjem svetlu on vidi Uništavače na njihovom velikom poslu. Većina ih je angažovana duž granice koja razdvaja Led od susedne oblasti. Nekoliko Uništavača marljivo obara drveće i čupa žbunje; ovaj posao obavljaju koristeći ruke, ramena i grudi; njihova tela pri ovome izgledaju prilično napregnuta. Jedan broj ovih bića skuplja ostatke koji ostaju iza ovih što čupaju i obaraju, i reda te ostatke na gomile. S vremena na vreme, nekoliko za to zaduženih Uništavača pale ove gomile, i to varnicama koje nastaju kao posledica njihove koncentracije. Jedna druga grupa, čučeći i skakućući okolo, razgrće i čupa svojim isukanim kandžama busenove trave, sitno šiblje i korov, koji su ostali na tlu nakon što je počupano sve krupnije rastinje. Na kraju dolaze četiri Uništavača koji, držeći se za ruke, zatvorenih očiju, prelaze granicu Leda. Kreću se sa krajnjim naporom, kao da im grudi naležu na tešku metalnu barijeru koja im ometa kretanje. Iako hodaju sa naporom, sa svakim njihovim učinjenim korakom oblast Leda se za malo proširi na susednu oblast. U početku je mraz samo beli prah kojim je posuto tlo; ali ubrzo on postaje pravi ledeni mraz, koji zamrzava tlo. Turobni Uništavači, zalazeći u plodnu teritoriju, za sobom pomeraju i granicu ledene oblasti. Na mestima gde su započeli svoj jutarnji rad led je već petnaestak centimetara debeo, a na mestu gde oni sada stoje led je još relativno tanak.

»Mislite li ovako da zamrznete čitavu planetu?« pita ih on.

Začuje se dobroćudni smeh. Niko ne odgovara. Ivica leda se pomera za još nekoliko centimetara. Nedaleko od njih uz bolni prasak pada jedno drvo. Da li se Uništavači nalaze duž čitave ove granice, radeći na tome da se ledeno kraljevstvo proširi. Koliko im vremena treba da ledom pokriju čitav svet?

»Naravno«, obrati mu se jedan od Uništavača, »mi isto tako i gubimo delove svoje teritorije. Sunce nas tuče s leda. Naši neprijatelji raškravljuju zemlju na periferijama. Nekih dana mi ne radimo ništa drugo nego otklanjamo štetu učinjenu prethodnog dana, i često prođe i čitava nedelja a da mi ne osvojimo deo nove teritorije.«

»Ali, zašto to činite?« upita Klej.

Ponovo smeh. Nema odgovora. Da li Uništavači uopšte govore? On vidi da im se usne nimalo ne razdvajaju. Vidi da im se vilice ne pokreću.

On krene u obilazak ledene granice, sve vreme praćen nekolicinom Uništavača, koji mu ne dopuštaju da odluta. Oseća se kao da mu neko pokazuje bučnu i moćnu fabriku. Uništavači se čine ponosni na svoj rad. Pogledaj nas, vidi kako smo predani svom poslu. Mi nismo kao tvoji lenji Skupljači, ni kao tromi Disači, ni kao ukorenjeni čekači, ni kao pobesneli jedači: mi nismo lenjivci, mi nismo sanjalice! Vidi žar sa kojim mi uništavamo šumu. Vidi strast sa kojom mi proširujemo led. Mi smo oni koji su posvećeni, oni koji izvršavaju dela. I led se širi. I blago leto pred njim ustupa.

»Bilo je šest Skupljača« obraća im se Klej. »Ja sam sa njima bio, a zatim sam ih izgubio u magli. Znate li gde bi oni mogli biti?« Nakon kratke pauze Klej nastavlja: »Možete li mi reći zašto me držite ovde. Ja bih bio mnogo srećniji tamo gde je toplo« I dodaje: »Hoćete li mi uopšte nešto odgovoriti? Pošto možete da me razumete, zašto vam je teško da mi odgovorite?«

Kad je pala noć oni su ga poveli sa sobom, nazad, u samo srce ledene oblasti.

Ponovo zora. Ponovo zeleni i crveni i žuti talasi, ponovo šištanje i krckanje. Ponovo potmula jeka iz dubine tla. Šćućuren zbog hladnoće, on posmatra gozbu koju priređuju Uništavači. Uhvatili su jednu od onih životinja sa pet trupova i doneli je u svoj logor; životinja obimom podseća na slona, sferičnog je oblika, prekrivena dugom crnom dlakom, sjajnom i oštrom, i sa neodređenim brojem nogu. Uništavači su opkolili ovu zver. Svaki je podigao svoju levu ruku; kandže su kliznule iz svojih ležišta; plamen zore se sve više razgoreva, i vatra se spušta dole, odbleskujući se od žutih oštrica kandži, koje zbog toga dobijaju nijansu tamnog sjaja. Bujice prikupljene energije nalaze svoj fokus, ustremljuju se ka ulovljenoj zveri. Dlaka ovog stvorenja se diže uvis, otkrivajući velike tužne oči i usta otromboljenih usana, kao i purpurnu naježenu kožu. Svih pet trupova ove životinje se ukrućuju, iz njih se začuje potmuli krik bola. Životinja pada i više ne čini nijedan pokret. Uništavači se bacaju na nju. Kao da osećaju nostalgiju za vremenom sveopšteg proždiranja, ovi mesožderi komadaju svoju žrtvu sa prekomernom žestinom. Kidaju komade mesa sa nje. Jedan od njih, pokazujući smisao za krvavi humor, donosi Kleju nešto što bi trebalo da predstavlja poslasticu: neki unutrašnji organ, veličine pesnice, čija površina svetluca prelivajući na sebi razne boje, kao što svetlucaju krila nekih buba. Klej nepoverljivo gleda u ovo parče mesa. Otkada se probudio on nije uzeo nikakvu čvrstu hranu, a i da je osetio potrebu za njom, oklevao bi da uzme sirovo meso. Mada ovaj komad mesa ne izgleda kao sirov: kada ga je primio u ruke, na dlanovima je osetio toplinu, i to ne samo onu toplinu koja odlikuje sve žive organizme, nego i nekakvu peckavu toplotu, koju je po svemu sudeći prouzrokovao plamen zore. Uništavač koji mu je dao ovo parče mesa sada mu pantomimom pokazuje akt jedenja, smejući se pri tom, a zatim se sa očiglednim zadovoljstvom stane lupati po svojim bokovima. Klej se namršti. Instinkt mu kaže da se čuva ljubaznosti sluga Greške. Hoće li ga ovo meso pretvoriti u Uništavača? Hoće li se od njega smanjiti? Povećati? Hoće li ga meso otrovati? Hoće li početi da halucinira? On zabrinuto zatrese glavom. Baš kad je hteo ovo parče mesa da vrati Uništavaču, ovaj ga je pogledao tako jezivim pretećim pogledom da je on od toga odmah odustao. Prinosi meso ustima. Odgrize jedan komadić mesa za probu. Ukus je neobičan: bogat, opor, malo podseća na karanfilić, a naknadno u ustima oseti i ukus sličan gljivi brestovači. Klej se nasmeši. Nasmeši se i Uništavač: on sada deluje gotovo dobroćudno. Klej uzme još jedan zalogaj.

Sada oseća efekte. Ukus metala u ustima; traka vrelog čelika pritisnuta na njegovo čelo; varnice vrcaju iz pora njegove kože. Počinje halapljivo da proždire ostatak mesa. Gde su Uništavači? Opruženi na snegu, prezasićeni, oni bljuju. Više ih se ne boji. Nezgrapne zveri. Majmuni-ubice, lakrdija evolucije. Osećaju kreativno uzbuđenje u rasprostiranju leda. »Gradite!« vikne on prema njima. »Lečite! Popravljajte! Poboljšavajte!« Oni digoše glave, pogledaše ga zamućenim očima, i u tom pogledu se Jasno video prezir. On dobija želju da zguli svo to krzno sa njih. »Povucite led nazad!« viče on dalje. »Sadite zelenilo! Donosite toplotu!«

»Idiot«, promrmlja jedan Uništavač.

»Slabić«, oglasi se drugi.

»Agitator.«

»Smutljivac.«

»Budala.«

On ima osećanje kao da lebdi. Ne primećuje hladnoću oko sebe. Stopala čvrsto polaže na led, naginje se unazad, pije zoru. Crvena i žuta i zelena i plava boja kovitlaju se njegovim mozgom. Smeje se. Poskakuje. Preskače redom sve Uništavače koji leže na tlu. Žderanje ih je učinilo tromim i mlitavim. Nepokretni su i umrtvljeni. Vere se uz jednu crnu stenu, i stiže do granice Leda, gde iz sebe počne da izbacuje plamen zore koji je bio upio; led šišti, cvrči, topi se, nestaje. Pomera granicu leda, otapa ga, otkrivajući ispod njega vlažno tamno tlo. Dok ove zveri leže bezvoljne i nepokretne on će otopiti sav led, a nakon toga će pobeći. Boje i materije blistaju u njegovom usplamtelom duhu. Vrti mu se u glavi; od radosti i uzbuđenja koža mu postaje purpurna, i on sipa još jedan plameni mlaz niz dugačku ledenu granicu. Proključali molekuli isparavaju u nebesa. Koliko leda će uspeti da otopi dok se Uništavači ponovo ne pokrenu? Do sada je otopio sve ono što su oni danas uspeli da zalede. »Vidite li? I slabo praistorijsko biće takođe ima svojih moći« obraća im se on. »Ono što je smutilo vaš um, moj je razbistrilo.« Oduvek je čeznuo za prilikom koja bi mu omogućila da učini nešto vredno i korisno. Sada će on povratiti plodnost ovoj ledom opustošenoj oblasti. Neka se Uništavači pripaze; dopustili su da moćna snaga iz njih iščili! Pa ipak, on više nije na vrhuncu ekstaze. Žuta paučina, donoseći sa sobom hladnije misli, prekriva njegov mozak. Zrak energije koji je on bacao na led izgubio je svoju snagu; sada je to tek slabašni sjaj. Ima li još mesa?

Klej razgrće gomilu od kostiju i otpadaka. Parčići kože, grudvice loja, do dna ispražnjeni trupovi, ligamenti – Uništavači su izgleda potpuno oglodali ovu zverku, svukli sa nje i najmanji komad mesa. Ne. Ovde. Parčence svetlucavog mesa, koje mora da su prevideli. Klej ga zgrabi. Oseća toplinu na prstima. Stavlja meso u usta. Jede.

Ponovo moć. Ponovo sipa iz sebe plamen.

Uspeo je da istopi led sa još nekoliko metara prostora ispred sebe, pre nego je zapao u stanje inertnosti. Jasno mu je da će i protiv svoje volje morati da napusti ovaj posao. Sada bi valjalo pobeći, dok njegovi čuvari još uvek dremaju. On počinje da trči, saplićući se i poklizavajući, padajući i ustajući, i tako prolazi ovom belinom pod zvezdama što se rasprskavaju na nebu. Na kojoj strani je izlaz? Uništavači su sada van njegovog vidokruga. Zora je postala mutna i noć bez meseca je polegla po tlu. Plaši se da u ovoj pomrčini nekako ne doluta nazad u logor Uništavača. Da sačeka do jutra? Možda će onda biti prekasno. Do tada ga mogu ponovo zarobiti ovi demoni. Ali kako da izađe odavde? U ovom prostoru ne vidi nikakav orijentir. Okolo se nalazi samo led.

Hoda dalje. Hladnoća je napala njegove testise; smrznuti, testisi lupkaju jedan o drugi kao dva kamenčića u vrećici. Poslednji tragovi izuzetne moći koju je dobio od mesa tužno zamiru u njegovom stomaku. Po slabom treperavom svetlu zore on se nesigurno kreće napred, pun straha, maštajući o tome da se negde zaustavi, i tu se odmori i ugreje. Da popuši jednu cigaretu. Popije šolju tople bele kafe. U ustima oseća vruć tost na kojem je namazan puter, i sve to ga izluđuje. U Klajtonu i Misuriju sada je leto. Javori i brestovi su okićeni zelenim listovima. Potoci umilno teku; pastrmka se koprca uhvaćena na udicu. Uveče se izlazi u grad: odrezak i burbon na Petoj aveniji, tihi džez, potom odlazak u bar van grada, gde se devojački smeh izvija kroz prozračnu noć, grudi se njišu, ružičaste prozračne noći, da, prigušena svetla, devojke prozračnih kukova, i ti kreneš prema izlazu, i zatekneš se...

U mulju.

Prastari glib. Ovo je mesto sa kojeg je on, izdaleka, otopio led. Otapanje je zahvatilo i tlo ispod leda. Sada je tu svuda unaokolo blato. On pliva kroz mulj. Topli gnjecavi mulj klizi niz njegovo telo. Migoljeći se kroz mulj, on se kreće napred. Ovo i nije tako neprijatno. Topli mulj je raskravio njegove genitalije. Tamno mazivo miluje njegove promrzle kukove. On klizi kroz vaginu sveta. Valja se i pliva kroz blato. Ovde je mulj dubok metar, metar i po; na pojedinim mestima mulj je gotovo tečan, drugde je gust kao glina; njegov dodir je prijatan, čak uzbuđujući. Led je ostao iza njega; izmakao je Uništavačima. Blato je umazalo njegov stomak, grudi, lice; potpuno ga je okružilo, i za trenutak se čak. uplašio da će potonuti ispod njegove površine, da će mu tu u blatu biti kraj, ali onda ponovo uspeva da nađe čvrst oslonac ispod nogu, i otiskuje se dalje, kada se umori od napredovanja, on se opusti, polegne u blato, održavajući glavu iznad površine blagim pokretima nogu. Potom se probija dalje napred. Ne treba da se stidim ovog povratka u glib, govori on sam sebi. Znam ko sam. Znam i šta sam. Zašto bih se po svaku cenu trudio da se izdignem iznad ovog? Samo onaj ko je nedavno izmileo iz mulja može da se oseti nelagodno zbog povratka u mulj. A ja sam siguran u sopstvenu ljudskost. Ako hoću, ja mogu i da volim mulj.

Do prvih sivkastih problesaka jutra on stiže do kraja močvare. Izlazi iz mulja. Plop! Začuje se u trenutku kad mu se telo odvojilo od ovog gliba. Koža mu je pokrivena gustim slojem blata. Više nije go. Gde je izlaz? Ispred sebe vidi, doduše mutno, nešto što liči na nekakvu ulicu: put sa ove svoje strane oivičen visokim i lepim drvećem. Zora je već uhvatila maha kada je on stigao do tog puta. Hoda laganim, opuštenim korakom. Blato na njemu se sasušilo, i veći deo on uspeva da otre sa sebe, tako da ga sada pokriva samo tanki prašinasti sloj. Kako odmiče dan svetlost naglo dobija na intenzitetu. Ovde je toplo. Ponovo je U vrtu sveta. Nada se da će naići na potok sa hladnom, čistom vodom, gde bi mogao da se opere. A potom bi mogao da potraži Skupljače; ne sviđa mu se ideja da okolo luta sam, bez vodiča.

»Ti nisi bez vodiča«, začuje se mumlajući glas.

Osvrne se i vidi da za njim tiho idu dva Uništavača. Oni su ponovo budni i okretni, i ponovo svojom pojavom deluju preteći: žderanje ih je osvežilo i oni su ga bez po muke dostigli i uhvatili. Hoće li ga kazniti što im je otopio led? On pokušava da ubrza korak, mada zna da je to uzaludno. Put se pruža pravo poput putanje strele, gubeći se u daljini; drveće sa obe strane puta formira savršeni zid. Dan je blag. Nebo je bez oblaka. Uništavači tiho idu za njim.

Oseća pritisak njihovog užasnog ponosa.

Čuje se i jecanje Greške.

Ugleda crvenu mrlju ispred sebe, kao pri izlasku sunca – samo što je ova mrlja na zapadu.

Uskoro oseti miris pepela i dah vreline na sebi. Komadići ugljenisane materije lebde u vazduhu.

Vazduh se talasa od vreline, i ravnina puta kojim korača se gubi u ovom optičkom iskrivljavanju. Drveće uz put, do malo pre uspravno i visoko, sada je zgrčeno i čvornovato, sa ugljenisanim iskrivljenim granama na kojima više nema lišća. »Gde se to nalazimo?« upita on jednog od Uništavača, i ovo zveroliko ljudsko biće mu odgovori, ili možda mu nije ni odgovorilo, no, svejedno, Klej shvati da je stigao do mesta koje se zove Vatra.

19

Ovo je još jedna od oblasti nelagode. Nekada je to možda i bila šuma, sa sjajnim drvećem između kojih su visile gusto spletene lijane, a sa tla se dizalo najrazličitije rastinje. Ali sve to je sada opustošeno, i to ne odjednom, nego, kako se čini, u više navrata. Tlo je ovde prekriveno debelim slojem pepela. Koračajući po ovom sivom ćilimu, on pod svojim stopalima oseća sagorele drvene komade; njih je zatrpao pepeo; oni pri dnu su već ohlađeni, dok su komadi bliže površini još uvek topli. Vazduh je pun gareži. Sa kupastih gomila pepela podižu se stubovi gustog plavog dima. Trula drveća su pocrnela, i uglavnom sva sagorela. Tu i tamo visi poneka lijana, i ona pocrnela, puknuta na mestu gde ju je vatra duže lizala.

Vrućina nije više tako snažna; kakav god požar da je ovde protutnjao, on se sada smirio i pretvorio u prijatno, mestimično tinjanje vatre. Ništa nije toliko vruće da se ne može dotaći, iako se svuda unaokolo širi toplina. Ali mesto izgleda kao da je pretrpelo nekoliko uzastopnih požara. Ovo je potpuno istrošeno mesto. Čitavo je oksidisano; iz njega je isceđen svaki životni sok. Mutni crveni sjaj koji se još vidi ispod poneke od mnogobrojnih gomila pepela uverava ga u suprotno: ako ovde nešto još može da gori, znači da nije sve mrtvo. Nešto je ipak živo. Mada ni to verovatno neće još dugo biti živo. Zastane kod jednog tinjajućeg mesta i sačeka da žar ispod njega zgasne. Da, i to je umrlo.

Kreće se kroz ovaj sagoreli krš. Oblaci pepela podižu se sa svakim njegovim korakom. Pepeljasta sumaglica pomračuje sunce. Oštar ukus ugljena steže mu grlo, žari nozdrve.

»Šta se ovde dogodilo?« upita on.

Uništavači se smeju. »Ovo mesto je Vatra«, jedan od njih mu se možda obrati. »Glupo je razdvajati pojavu od suštine. Nema izdvojenog događanja. Suština mesta je identična sa njegovim pojavnim oblikom, a ovaj se otkriva već u imenu.«

»I ovo mesto ovako gori, sve vreme?«

»Mi to pospešujemo.«

I zaista to čine. Klej sada vidi grupu Uništavača na udaljenom kraju ove pepeljaste oblasti. Spaljena oblast se tamo završava, ali je oni proširuju sa istom vrstom revnosti sa kojom su rasprostirali led. I ponovo posao obavljaju u nekoliko faza. Nekoliko njih je isprednjačilo i ušlo u džunglu obraslu bujnom i gustom vegetacijom. Njihov zadatak je da prekinu životne procese i oni to čine oštrim, neprijateljskim naletima. Za njima ide druga grupa ovih razoritelja. Oni sišu i izvlače sav sok i svu vlažnost iz izvaljenog drveća i iščupanog rastinja, lišavajući ga na taj način svake životnosti. Nakon ovog zahvata u vazduhu još par trenutaka lebde isparenja od biljnih sokova, a zatim se ona povlače dublje u šumu; isušivanje nezadrživo napreduje. Čim je izmaglica od ovih isparenja nestala, počinje pravo uništavanje: plamenom. Stručnjaci za paljenje hodaju između pripremljenog, sasušenog drveća. Oni su u stanju vatrene ekstaze: varnice vrcaju sa njihovog sivog krzna, i sve ih obavija magličasti veo naelektrisanog sjaja. Varnice padaju svuda unaokolo; drveće zahvata plamen; počinje vladavina vatre. Vruć vetar duva prema džungli, terajući pred sobom životinje, koje se sklanjaju dublje u džunglu. Klej je užasnut efikasnošću njihovog rada.

»Koji je vaš konačni cilj?« upita on.

»Da uvećamo Vatru do planetarnih razmera.«

»Ali to, nema sumnje, protivreči vašem programu da proširite teritoriju Leda.«

»Da, protivreči«, spremno priznaju Uništavači.

»Kako onda mirite ovu protivrečnost?«

»Vatra se širi prema Ledu, Led raste prema Vatri. Kada se ovo dvoje sretnu, tada ćemo eventualno korigovati naše programe.«

»A u međuvremenu, trudićete se da što više prostora ovog sveta pretvorite u jednu ili u drugu oblast.«

»Tvoje rezonovanje je za svaku pohvalu.« Oni ga guraju prema napred, van zone ohlađenog pepela, u deo džungle koji je bio u plamenu pre neki dan. Oseća toplotu pod svojim stopalima. Tragovi od blata na njemu sada su prevučeni još i slojem od čađi. Njegovi prsti, obloženi karbonskim česticama, klize jedan uz drugi. Oseća nalete vreline iz upravo zapaljenog sektora. Sočni plameni jezičci izvijaju se sa zapaljenog tla. Povremeno se snažni i izduženi plamenovi sa vrhova drveća obruše na tlo, rasprskavajući žar na sve strane. Lica njegovih pratilaca sijaju od zadovoljstva. On ih pažljivo posmatra, vrebajući priliku za beg. Ali oni ga odvode još dublje u Vatru. Ovde sada ne vidi ništa što nije izgorelo. Čuje pesmu vetra koji donosi novi kiseonik, podstičući time gorenje. Vidi ugljenisane gomile na sve strane; Pedesetak metara ispred njih vidi se nekakva ogromna jama; kosina koja vodi do jame pokrivena je pocrnelim kamenjem; njena unutrašnjost ima oblik levka, podseća na krater, a dno joj se gubi u mračnom bezdanu. Ovo mora da su sama usta pakla. Hoće li ga baciti u taj bezdan? on stoji zajedno sa njima na rubu ove jame. Dole u dubini se vide nekakve figure, stvorenja koja se odlučno kreću duž zida ovog kratera. Ta stvorenja su pocrnela, potpuno su pokrivena garežom i čađi, i Kleju je teško da odredi kojoj vrsti ona pripadaju. Moglo bi se jedino reći da pripadaju, bez sumnje, vrsti prokletih. Tih stvorenja ima najmanje hiljadu, hodaju jedno iza drugog, i po uzanom puteljku se spuštaju u ovaj sumporni ambis. Klej zastaje, prikuplja snagu, nadajući se da će biti u stanju da se otrgne ovoj dvojci Uništavača kada ga oni zgrabe da bi ga bacili u ambis. Ali ovi kao da su potpuno zaboravili na njega. Pažljivo, poput umornih planinara kada silaze niz planinsku kosinu, ova dva Uništavača kreću dole u krater. Hodajući nagnuti, stavljajući nogu pred nogu, oni počinju da silaze u jamu. Stojeći na rubu kratera, ispod užarenog neba, on posmatra njihov silazak. Uskoro oni nisu veći od pasa, i čestice ugljena počinju da se hvataju na njihova sjajna siva krzna. Kreću se mirno, ne gubeći korak; njihova snažna i moćna tela održavaju savršenu ravnotežu. Izgubio ih iz vida kada se iz kratera podigao jedan oblak sivog dima; kada ih je ponovo ugledao, oni su bili već prilično duboko u jami, gotovo na nivou po kom su se vukle one pocrnele spodobe. Sada su im čitava tela bila pokrivena gustim slojem ugljena. Do njegovih nozdrva dopire miris spaljenog krzna. Čuje se i tutnjava iz dubine zemlje. Bledi plamenovi odbleskuju se na nebu iznad njegove glave. Gde su Uništavači? Jesu to ona dva prljava majmuna što šljapkaju po pepelu tu dole u krateru? One nagaravljene veverice? Više ne može da ih raspozna; oni su zauzeli mesta među ostalim crnim stvorenjima, i izgubili se u tom mnoštvu. Oblaci teškog dima sve ih zakloniše od njegovog pogleda. Krater postaje mutan, i iz njega izbijaju teška isparenja.

Sam je.

Teturajući se on se udaljava od kratera. Sve vreme posrćući, on prolazi preko poljane pokrivene ugljenisanom travom i žbunjem. Dan se primiče kraju i uskoro jedino svetlo biva ono što dolazi od žeravice koja još tinja. U daljini čuje drveće koje se ruši. Ogromne grane padaju na tlo sa prigušenim uzdahom, tiho, jer su iznutra potpuno izgorele: ceo ovaj predeo deluje kao da je iz sna. Nogama mrvi ugljenisane komade koji leže na tlu, i pri tome se čuje tužan škriputav zvuk. Čitav kosmos kao da je uvijen u crnu izmaglicu. On kao da se obreo na nekoj mrtvoj zvezdi. Korača i dalje kroz ovu spaljenu pustoš. Gde je sada muzika? Gde lepota? Gde ljupkost? Gde je sjaj? Ovaj napušteni vatreni svet nagriza njegovu dušu, kao što crne ugljenisane čestice nagrizaju njegovo telo. Tamni bakarni sjaj grebe njegove oči. Pokušava da ne diše. Vetar menja pravac i zapahnjuje ga vrelinom. Pepeo je ovde gust, mekan i crn prah koji se sa svakim njegovim korakom diže u vidu oblačka, gušeći ga pri tom. Dani koje je proveo sa Skupljačima, ti dani puni čudesnog i raznobojnog sjaja, sada mu se čine kao neka poluzaboravljena priča, kao arkadski eho koji brzo zamire na ovom spaljenom mestu. Plamenovi naglo liznu prema njemu! Drveće se krši! On trči čas ovamo, čas onamo, voden nekom tutnjavom koja se čuje ispod pepeljastog tla. Napolje! Napolje! Napolje! Izaći odavde!

Ovde je malo svežije i čistije.

Vatre ovde nije bilo u poslednje vreme. Oseti olakšanje čim je stupio u ovaj čistiji predeo. Osvrće se i iza sebe vidi Gehenu: nebo je čitavo zažareno, a sa tla se plamenovi palacajući dižu uvis. Avetinjsko svetlo koje obasjava ovaj skelet od šume ponovo zamire, i tama ponovo sve pokrije, ali i kroz tu tamu se čuje kako se drveće ruši, kidaju grane, a sitni stanovnici džungle u panici trče tamo-amo. Klej se okreće od ovog prizora. Hoda napred, sve dok pred sobom ne začuje žubor vode. Ko zna kakvu čudnu moć ima ova voda? Ali gotovo da ga i nije briga za to. Mora sa sebe skinuti svu ovu prljavštinu. Nadajući se najboljem, on čučne u vodeni brzak, sve do vrata. Voda je hladna; sigurno dolazi iz nekog prijatnijeg predela. On trlja i grebe kožu, skidajući sa nje blato i gar. Zagnjuruje glavu, umiva se, trlja svoje pepelom prekrivene očne kapke. Trlja pokvašenu kosu da bi iz nje iščistio sve trunje koje se tu zaplelo. Konačno izlazi iz vode, osvežen. Voda ga izgleda nije ništa promenila, izuzev toga što mu koža sada sija, osvetljavajući mu tako put kojim ide. Zahvaljuje sudbini jer je konačno umakao Uništavačima.

20

Pretpostavlja da je stigao do mesta koje se zove Teško. To mora da je još jedna od oblasti nelagode. Nakon zore je, zajedno sa Uništavačima, on već bio na granici ove oblasti. A sada pak podozreva da je ovo možda najteže od svih njegovih iskušenja.

Nema nikakvog znaka, nikakvog upozorenja gde ova oblast počinje. Nema ni jasnog osećanja da je pređena granica, da se stupilo na teritoriju Teškog. Efekat ove oblasti je nešto što narasta polako, uvećavajući se sa svakim učinjenim korakom; s početka ovo ga je jedva nešto malo pritiskalo, a zatim sve više i više. Sada se nalazi pod punim opterećenjem ovog mesta. Ovo je oblast niskog stamenog drveća koje ima kratke grane i široke listove. Vazduhom leluja hladna izmaglica. Sve deluje prilično bezbojno: nijanse boja su se izgubile. I oseća se užasno privlačenje tla; gravitacija je sada neumoljiva sila koja pritiska svaki deo njegovog tela. Koliko ovoga on može da podnese? Testisi su mu toliko teški da dolazi na pomisao da je možda bolje ako hoda povijenih kolena. Očni kapci kao da su mu od olova. Obrazi mu opušteno vise. Stomak hoće da mu se prospe iz utrobe. Grlo mu je kao zategnuta najlon kesa. Koliko li je on ovde samo težak? Petsto kilograma? Pet hiljada kilograma? Pet miliona? Teško. Užasno teško. Teško.

Njegova vlastita težina prikovala mu je stopala za tlo. Svaki put kada podigne nogu i njome zakorači, začuje se tutnjava koja dugo odjekuje, i tlo počne da podrhtava kao da se zatresla čitava planeta. Oseća krv, tu tamnu i pospanu masu, kako sa naporom klizi kroz njegove napete grudi. Oseća čudovišnu gvozdenu grbu na svojim leđima. Pa ipak, hoda dalje. Ovom mestu jednom mora doći kraj.

Nema kraja.

Zastavši, spušta se na kolena, prosto zato da dođe do daha; potekoše mu suze olakšanja jer je jedan deo tereta, u ovom položaju, spao sa njega. Poput kapljica tečnog srebra suze se lagano kotrljaju niz njegove obraze, da bi uz tup i prigušen udar pale na tlo. Poći će nazad, odlučuje. Krenuće natrag po svom tragu, i pokušaće, kada odavde izađe, da krene nekim drugim putem.

Pokušava da se podigne.

To mu polazi za rukom tek iz petog pokušaja: oslanja se na kolena i laktove, izdiže stražnjicu, testise mu tlo snažno vuče prema dole, oseća krckanje kičme, škripanje u vratu, gore, gore, još jedan napor – konačno se podigao na noge. Teško diše. Kreće. Lako pronalazi put kuda je došao, jer su u tlu iza njega ostale utisnute sope, i to utisnute najmanje pet centimetara u dubinu. Prati trag svojih stopa, nadajući se da će tako izaći odavde. Ali gravitacija se ne smanjuje zajedno sa njegovim udaljavanjem od središta Teškog. Naprotiv, gravitaciono privlačenje je iz časa u čas sve jače. Procenjuje da je do sada prešao pola puta do mesta gde je ova težina počela; pa ipak, on ne oseća postepeno slabljenje sile koja ga pritiska, iako je ta sila postepeno rasla kako je ovamo dolazio. Promena pravca kretanja nije mu ništa donela. Sada čak i disanje postaje prava borba. Grudni koš neće da se podigne osim uz krajnje naprezanje; pluća se šire teško kao da su od gume. Obrazi mu se tegle i spuštaju prema ključnim kostima. U grlu kao da ima kamen. Suv glas iz daljine objavi: »Intenzitet privlačenja je funkcija trajanja tvoje izloženosti njemu, a ne tvoje blizine centru privlačnog tela.«

»Privlačnog tela?« pita se on, ne razumevajući. »Kakvog tela? Čijeg tela?« Premetnuvši ove reči još nekoliko puta u svojoj glavi, on konačno shvati. Zakoni fizike ne važe za ove fenomene. Ali sada barem zna da će, ako se ovde zadrži suviše dugo, on biti potpuno spljošten. Postaće tanki sloj molekula koji je nanesen na tlo poput Novembarskog mraza. Mora otići odavde.

Ali sada je sve mnogo teže.

Više ne može da. stoji uspravno. Glava mu je preteška i povija njegova leda; kičma se savija uz škripu i krckanje. Mora da puzi. Sa mukom se odupire iskušenju da se potpuno opruži po tlu i podlegne pritisku ove jezive sile.

Nebo je svučeno dole, i poleglo je po njemu. Sivi olovni štit pritiska njegova leda. Kolena mu uranjaju u tlo. On puzi. Puzi. Puzi. Puzi.

»Hanmere, pomozi mi!« vikne.

Njegove reči su teške poput olova. Klize mu sa usana i padaju na tlo.

»Ninamen! Ti! Serfis! Neko!«

On puzi.

Oseća jeziv bol u kukovima. Boji se da od silne težine testisi ne probiju kožu u kojoj se nalaze. Njegovi nokti takođe reaguju na privlačenje. Njegove kosti se razdvajaju na laktovima i kolenima. Puzi. Puzi.

On i dalje puzi.

Njegovo grlo je kamen. Očne jabučice su dva kamena. Usne su mu kamene. Ruke uranjaju u tlo. Sa mukom ih vadi napolje iz tla. Na izmaku je vlastitih snaga. Poginuće. Umreće laganom i odvratnom smrću. Sivi plašt neba ga gnječi i mrvi. Prignječen je između zemlje i vazduha. Teško je breme na njemu. Teško. Teško. On puzi. Vidi samo parče golog tla koje je tik ispod njegovog nosa.

Vidi vodu.

Stigao je do jezera. Glatka siva tečnost čeka na njega. Dođi, uđi u mene, ona ga doziva. Zbaci svoj teret. Na mojim grudima nema težine. Samo, da li je u stanju da pređe taj poslednji metar. Usne mu dotiču vodu. Grudi grebu po tlu. Polaže lice na površinu jezera: voda ga blago miluje po obrazu. Mrda se, meškolji, grči, izvija, dahće, on, crv gravitacije koji se bori za svoj opstanak. Još dvadeset centimetara. Petnaest. Deset. Oseća hladnoću na grudima. Težina. Teža. Trza se. Još centimetar. I...

I on plovi.

Da li je ovo voda? Izgleda tako gusta, tako opipljiva. On zapliva, slobodan od tereta koji je pretio da ga zgnječi; mrda nogama, širi ruke. Srce mu ubrzano tuče. Tutnji. No, sada sam ovde, ali gde se ja to uistinu nalazim? Što se ovde duže zadržava, čini gore samom sebi, jer je verovatno još uvek izložen dejstvu sile Teškog; uticaj gravitacije se iz časa u čas nagomilava, i kada on izađe iz bazena, može istog časa biti spljošten, pretvoren u dvodimenzionalnu figuru. Ali, mora li on da izlazi iz bazena? Možda ima i neki drugi put? Uzima vazduh u pluća.

Zaranja u vodu.

Dole se spušta dosta lako. Voda ga prihvata. Prolazi kroz slojeve sivkaste vođe prošarene sunčevim zracima. Stiže do dna. Tu na dnu, između stena, otkriva jednu pukotinu dovoljno široku da se u nju uđe. Mada oseća da mu pluća gore, on ulazi u tu pukotinu. Obuzet grozničavim uzbuđenjem pliva napred. Sada se kreće horizontalno, paralelno sa jezerskim dnom. Da nije ovo tunel bez izlaza? Hoće li ovde umreti, roneći kroz ovaj uzani prolaz, i da li je to lepša smrt od one da bude zgnječen pod silom gravitacije? Pliva. Pliva. Pliva. Pred sobom vidi svetlo. Uspinje se, pliva prema površini. Izranja.

21

Izašao je iz vode i zatekao se na ivici raja. Sunce je opasano zelenim razdraganim svetlom; vazduh je blag i sladak; ptice pevaju; biljke svetlucaju u sreći. Nakon Leda, nakon Vatre, nakon Teškog, gotovo ne može da poveruje da ga je sudbina ovde dovela. Vidi samog sebe opruženog na prijateljskom ćilimu blagošumeće trave; vidi sebe okupanog vedrom toplinom; pozdravlja obnavljanje svog izmrcvarenog tela. Kreće napred. Čuje se zvuk podrugljivog jecanja. Pred sobom kao da oseti prepreku, i nešto ga odbaci unutrag. Postoji li neki nevidljivi zid oko ovog rajskog vrta? Ne. Ne. On može da uđe unutra. Ali polako. Vrlo. Polako. Ovo je takođe jedna oblast nelagode. Ovo. Takođe. Dospeo je u Polako.

Vazduh je prozirna melasa. On je njome zarobljen. Ovde neće biti trčanja, ovde se može samo mirno, svečano kliziti po tlu. Kolena koja se lako podižu, ramena na kojima nema nikakve težine, kosa što slobodno lebdi u vazduhu – u početku ga je sve to radovalo. Ali osećaj prijatnosti brzo bledi. On otkriva i nelagodu. Mozak užurbano radi, šalje nestrpljive komande, a telo nije u stanju da na njih odgovori. Neizvršene komande kruže njegovim nervnim sistemom, i to ga onespokojava. Hoće da zastane i ubere jedan cvetak, i taj pokret zaustavljanja čini se tako nagao kao da je čelom udario o stakleni zid. Začuje zvuk, pokušava da se okrene, i mora da se bori protiv tajnog zagrljaja koji mu to otežava. Svaki pokret je izazov; svaki znači frustraciju. Na ovom mestu nema bola, ali isto tako nema ni slobode.

Prođi onda kroz ovo mesto, i napusti ga? Da, naravno. Ali, koliko dugo će prolazak trajati? Pokušava da se prilagodi. Pokušava da uguši svaku iritirajuću nestrpljivost u sebi. I klizi. Klizi. Klizi. Ide gore, spušta se dole, blago, blago, nastojeći da bar on sam ne stvara otpor sredini koja sama po sebi znači otpor. Uprkos sebi, on počinje da se nervira. Želi da prodre kroz tečni zlatni vazduh. Zaboravlja se i pokušava da ubrza svoje kretanje. I ne stiže, naravno, nikud. Sve u njemu vri. Znoji se. Sve oko njega je ljupkost i lepota; drveće se ljupko njiše, nebo je medeno, svetlost uzvišena. Ali, on je zarobljen.

A ovo mesto, sada i to shvata, ima moć koja postepeno raste.

Kreće se sve sporije i sporije. Zagrljaj vazduha iz časa u čas postaje sve čvršći. Viskoznost vazduha se povećava. Kretanje leganim pokretima gubi i poslednji prizvuk prijatnosti: Kleja sada obuzima strah. Dizanje noge sada predstavlja napor. Pomeranje lakta znači pravu bitku. Učiniti jedan korak isto je što i mali rat. Ovde nema užasnog pritiska i težine kakvu je osetio u Teškom, ali ova puzeća nepokretnost u suštini znači isto; bezbolno i nežno ovo mesto će ga dovesti do konačne nepokretnosti. Hvata ga panika. Pokušava da ubrza hod. Ali to samo uveća njegov jad. Što se više on napreže, sve čvršće biva vezan otporom sredine. Koliko će dugo još moći da se pokreće? Hoće li se sasvim zaustaviti, i postati živa statua na ovoj jelisejskoj poljani? Korak. Korak. Korak. Napreže se da bi pomerio nogu. Nevidljivi zid je svuda oko njega. On pritiska njegov nos. Oseća ga na usnama. Pokušava da se nagne, i tako u obliku klina da krene napred, kroz ovaj lepak. Možda da proba postrance, prvo ramenom? Prolaze čitavi minuti dok on ne uspe da se okrene za devedeset stepeni. Konačno dospeva u taj položaj. Naginje se i ramenom naleže na ovaj svetlucavi vazduh. Gura. Pritiska. Ali, još više samog sebe usporava.

Sada jedva da se uopšte pokreće.

Oseća prve znake zamora. Ovo naprezanje ga je iscrpilo. Pluća mu gore. Na njegovim zategnutim obrazima mišići trepere i podrhtavaju. Odlučuje da se opusti: kliziti, ploviti, provući se kroz vazduh. Da. Lako je to reći. U ovom položaju kretanje je barem manje naporno. Samo što je i sada prešao jedva par koraka. Pokušaj onda ovako: opusti se i padni na tlo. Uz totalno opuštanje mišića. Zatim se podigni, a onda ponovo padni. Izvijajući se ovako, napredovaćeš sve više i više, sve dok konačno ne napustiš ovo mesto. Tako govori on sam sebi. I pokušava tako. Opustivši sve mišiće, naginje se napred i sanjivo pada na tlo. Za ovo mu je trebalo nekoliko minuta. A sada: skupi noge ispod stomaka i ustani! Ali ovo nije tako lako izvesti. Sada je slično kao u Teškom, jer i sada ga odgore pritiska nevidljivi štit i ne dozvoljava mu da ustane. Diže se, polako, sasvim polako, polako, nastojeći da izbegne suvišno naprezanje, ali sa čvrstom rešenošću da uspe. Konačno se uspravlja. Sada vidi da je ovim manevrom, padanjem i ustajanjem, uspeo da se pomeri za otprilike jedan metar. Par trenutaka stoji na ovom mestu, prikupljajući snagu; stajanje barem ne iziskuje napor; sa tim vazdušnim omotačem koji je tesno priljubljen uz njega. A sada pokušaj ponovo? Padni i ustani? Njegov pad je ovaj put još sporiji nego malopre. On je perce koje tone kroz smolu. Dole. Dole. Dole. Prizemljuje. Podvija noge. Za ovo mu treba čitava večnost. Kako li samo izgleda nekom neutralnom posmatraču? Kao ogromni pijani crv? Ponovo je na nogama, uspravljen. Sposobnost kretanja svela mu se na stoti deo njegove ranije sposobnosti. Ili čak hiljaditi deo. Trebaće mu čitava večnost da prođe ovo mesto. Ako ga uopšte prođe? Ponovo pada. Podiže se. Pada. Spušta se sumrak; tamni bakarni tonovi boje travu. Pokušava da ustane, ali ovaj put je to zaista veliki napor. I preveliki. Padne mu na um da je otpor atmosfere možda manji dole, bliže tlu. Pokušaće da puzi, kao u Teškom. Puzi. Ali dole otpor nije ništa manji. Mora dalje, mora se probiti kroz ovaj gusti vazduh. Svakog trenutka pokreti mu bivaju sve usporeniji: treptaji očnih kapaka pretvorili su se u neverovatno spore i duge pokrete; pluća se šire i u sebe beskrajno polako uvlače vazduh. On i dalje puzi. Puzi. Puzi. Sada je noć. Hoće li sjaj zvezda rastopiti njegovu umrtvljenost? Neće. Srebrni zraci plešu po vazduhu. Zar svetlosni zraci što dolaze sa zvezda ne bi trebalo da se prelamaju kroz ovaj gust, neprobojan vazduh? Hoće li biti kraja ovom prolaženju? Oh, tako polako, beskrajno polako, kreće se brzinom puža. A uskoro neće biti u stanju da se uopšte pomeri. »Bril?« vikne on izgubljeno. »Angelon?« Glas mu je takođe usporen. Zvuci koje proizvodi kidaju se u parčiće, a potom gube svaku zvučnost. »Ti? Hanmer? Han mer? Ser fis? Ser? Fis?« On je zaboravljen. Okružen gustim vazduhom, zarobljen u mestu Polako. Sada nije u stanju ni da se podigne na noge. To bi trajalo milion godina. Usredsređuje se na puzanje. Pruža napred desnu ruku, za njom desno koleno, onda levu ruku, i levo koleno. Stopala se vuku za kolenima. Glavu gura ramenima. Završava jedan puzeći korak. Bojažljivo svetlo zore kaplje u njegove oči. Ispruža desnu ruku napred. Podne je; sunce gori na sredini neba. Desno koleno. Sunce zalazi. Kad je levu ruku ispružio bio je već uveliko sumrak. Noć i levo koleno. Iznad njega sada su zvezde: odmori se, obnovi snagu, govori sam sebi. Pruža napred desnu ruku. Zora. Podnevni žar. Desno koleno. Koliko će ovako izdržati? Njegov pasoš nije overen za večnost. Njegov život ima ograničen rok trajanja. Senke se izdužuju. Leva ruka. Zora. Levo koleno. Noć. Zora. Desna ruka. Sumrak. Desno koleno. Tama. Zora. Leva ruka. Podne. Noć. Zora. Podne. Levo koleno. Noć. Noć. Noć. Noć. Noć. Odustaje. Predaje se. Pokreti su mu sada beskonačno spori. U ovoj oblasti granicu između pokreta i nepokretnosti lako je preći samo sa jedne strane. Dan. Noć. Dan. Noć. A da pokuša ponovo da se pokrene? Polako ipak trijumfuje. Između sistole i dijastole prolazi čitav mesec. Posmatra prste na svojim rukama i, eksperimenta radi, počinje da ih pomera. Ali, planine se brže pomeraju nego njegovi prsti.

No, ipak je u stanju da se za par centimetara pomeri napred, puzeći sporije nego pre. A tada, nekim čudom, on stiže do granice Polakog.

Stigao je do ruba jedne litice. Gornji deo glave pomolio mu se preko ivice tako da je mogao da osmotri plato koji se nalazi ispod ove stene. Biće to rizičan pad na ovaj plato dole, ali šta znače jedna ili dve slomljene kosti prema zaustavljanju svakog životnog procesa, što čeka ovde gore. Nema izbora. Mora da padne dole. Možda se uticaj Polakog proteže malo i izvan njegovih granica, pa će mu pad biti ublažen. Uspeo je puzeći da se pomeri još par centimetara. Sada mu brada naleže na ivicu stene. To će mu pomoći da se malo odgurne napred. Glava mu se klati nad ambisom. Kada će dosegnuti težišnu tačku svog tela, i kada će se masa njegovog tela osloboditi dejstva sile Polakog? Jako sporo se pomera napred. Možda se u njemu nagomilalo suviše dejstva sile Polakog: sada će konačno postati potpuno nepokretan i ostaće ovde da visi večno. Ali, pomera se za još par centimetara. Grudi su mu sada prešle preko ruba litice. Tokom narednih nekoliko dana on uspeva da ispruži desnu ruku preko ivice. Još malo. Još malo.

Konačno pada.

22

I zaista, Polako pokušava da ga zadrži. Klizne preko ruba litice bez naglog propadanja, spušta se dole potpuno lagano, još neprilagođen vremenskoj šemi spoljnjeg sveta. Zbog toga je i u prilici da promeni svoj položaj: počeo je da pada glavom nadole, ali tokom leta on se okrenuo kako bi se dočekao na svoja bedra, za koja procenjuje da su bolja za prizemljenje nego stopala. Tako i prizemljuje, lupivši o tlo stražnjicom. Malo poskoči, i opet se spusti na tlo, ovaj put definitivno.

Pregledavši se na brzinu, vidi da nigde nije povređen.

Diže se hitro na noge, uživajući u osećaju brzine sopstvenih pokreta.

Maše rukama. Trza nogama. Skače u vazduh. Drma glavom.

Ovde nema ekstremne gravitacije, nema ni misteriozne usporavajuće sile; ovde ne vlada ni nepodnošljiva zima, ni žarka vrućina, niti se on ovde oseća neočekivano senilnim i starim. Sa olakšanjem konstatuje da je ovo mesto potpuno lišeno takvih negativnih osobina. S druge strane, teško bi mogao da izdvoji neku pozitivnu odliku ovog mesta. On stoji u ravnici koja kao da je čitava sačinjena od jedne jedine kamene ploče sive boje. Ploča je široka i ravna, bez ijedne neravnine ili nabora, bez ikakve karakteristike, a krajevi joj se utapaju u horizont. Nebo je takođe sivo, i dodiruje se sa tlom na takav način da on ne bi mogao sa sigurnošću da kaže gde jedno završava a drugo počinje. Ovde nema nikakve vegetacije. Nikakvog znaka da ovde žive životinje. Unaokolo nema nijednog brda. Nijedne doline. Ovuda ne protiče nijedan potok. Svuda oko njega rasprostire se ravnodušno sivilo.

Shvata da još uvek nije napustio oblasti nelagode. Pretpostavlja da se sada zatekao u mestu koje se zove Prazno.

»Zdravo?« vikne on. »Hej! Iko? Ovde! Gde?«

Ne čuje se nikakav eho.

Klekne i rukom dodirne sivi kamen. On nije ni topao ni hladan. Pokušava da ga zagrebe, ali ne uspeva. Saginje glavu bliže tlu, pokušavajući da na njemu otkrije, bilo kakvu neravninu, ali ne vidi nijednu. Ovo skoro da bi mogao da bude bešavni prekrivač od plastike. Ustaje, osvrće se i diže pogled, pokušavajući da vidi nivo na kom se nalazi Polako, ali ni to ne uspeva: sve je utopljeno u opšte sivilo. Sunce se ne vidi. Ovde zapravo nema ničega. Iznenađen je otkrićem da oko njega ipak postoje molekuli vazduha, da se nije obreo u konačnoj praznini gde ni vazduha ne bi bilo. Jer on sada ipak diše. Ili barem ima iluziju da diše.

Rezignirano se miri sa činjenicom da mora da prođe i kroz Prazno.

Nikada nije osetio ovakvu izolaciju. Kao da je jedini objekat u univerzumu. Možda je ponovo bio zahvaćen vremenskim protokom, i prebačen bilion godina unapred, u eru gde je entropija trijumfovala, gde je sivilo progutalo sve drugo. Kuda da pode? Kako da ispuni vreme?

No, moglo je da bude i gore. Ovde mu barem ne preti opasnost da bude zgnječen. Niti ga nekakva sila čini nepokretnim. Ne mrzne se od zime, ne peče ga velika vrućina, ne pritiska ga starost. Zar je tako teško izaći na kraj sa izolacijom? Zar je ova izolacija nešto bitno različita od one koju je osećao uz Hanmera i njegove prijatelje.

Zakoračuje u ovo sivilo. S početka hoda dosta živahno. Neka Prazno čini sve što može da bi mu naudilo, iskobeljaće se on već odavde, kao što je uspeo da izađe i iz Starog, iz Leda, iz Vatre, iz Teškog, i iz Polakog. Možda ga posle ovog čekaju i druga iskušenja, ili će se pak pridružiti svojim drugarima Skupljačima, no, u jedno je bar siguran: u ovom mestu ga ne čeka patnja za vreme prolaska. Nakon izvesnog vremena on nije u ovo baš toliko ubeđen. Ovde se svi pravci čine isti, jer nema nikakvih oznaka u predelu po kojima bi određivao kretanje: moguće je čak da se kreće i u krug, jer ovde nema ni sunca ni zvezda da bi se po njima orijentisao. Ne zna čak ni to da li se pomera napred, ili to sivilo koje je ispod njega klizi unazad, dok se on kreće u mestu. Ovde mogu proći čitavi vekovi bez ikakve promene. Ova nepokretnost je gora od one koja ga je pritiskala u Teškom i Polakom, i kako vreme promiče u nerazaznatljivim intervalima, očaj počinje da nagriza njegovu dušu. Iz časa u čas njegovo raspoloženje se pomračuje. Sada zna koje je mesto najgore. U ovom moru ničega nije zgnječeno samo njegovo telo: celo njegovo biće sada je zgnječeno. Predočava sebi život kakav bi on ovde bio: nikakav incident, kriza, nijedna veza, nijedan događaj, samo puki niz dana, meseci, godina, niz lišen bilo kakve karakteristike, siv, prazan. Ovo je beskrajno kraljevstvo. Ovo je grad koji nema kraja. Kako da se ovoga oslobodi? Hoda. Hoda. Hoda. Ne želi da se zamara pozivima u pomoć. Ovo je Prazno. Ovo je močvara utučenosti.

Nikakve promene.

Pokušava da misli na nešto drugo. Postaće hodajuća mašina, koja čini korak za korakom, bez razmišljanja, i možda će tako konačno stići do granice, i tako izmaći ovom mestu koje preti da mu sivilom razjede dušu. Ali, nije tako lako ne misliti. Svest o vlastitoj izolaciji kljuje njegove misli, rađajući istovremeno i žudnju i žaljenje i strah i nadu. Ništa se ne menja. Da li tlo klizi unazad? Da li se nebo spaja sa tlom? Ovo je Prazno. Ovo je Prazno. Ovo je konačna smrt srca, negacija čak i same negacije.

Traži način kako bi mogao da pobedi prazninu. Broji vlastite korake, broji pedeset koraka koje je započeo iskorakom desne noge, onda se zaustavlja, spaja noge, iskoračuje levom nogom i broji narednih pedeset koraka. Menja načine brojanja koraka: osamdeset i šezdeset, sedamdeset i pedeset, devedeset i četrdeset, trideset i sto. Poskakuje par trenutaka na desnoj nozi. Zatim to isto čini na levoj nozi. Hoda tiho kao da se šunja. Korača vojničkim paradnim korakom. Potrči, zaustavi se, čučne. Masturbira. Dok hoda oživljava u svesti uspomene iz ranijeg života. Pred oči mu iskrsavaju lica školskih drugova, učitelja, poslovnih saradnika, ljubavnica. Vidi u svojoj mašti i zgrade, ulice i parkove. Leže dole i pokušava da zaspi, nadajući da će se zateći negde drugde kada se probudi, ali san mu ne dolazi na oči. Hoda unatraške. Peva. Deklamuje katehizis. Pljuje. Skače u dalj.

Pa ipak, nikakve koristi od svega toga. Prazno sivilo i dalje je svud oko njega, i pramenovi bezlične dosade se poput magle oko njega svijaju. Ovo je zemlja noći, ovo je mesto koje nije mesto, ovo je pazuh univerzuma, prostor u kom se rađaju zvuči tišine. Bilo šta da pomisli, to mu samo uveća jad u duši. On je sada mehanički čovek, koji niže korak za korakom, kokrak za korakom, ne približavajući se ničemu.

»Ja!« vikne on.

»Ti!«

»Mi!«

Ne čuje se čak ni eho. Čak ni eho.

»Isus Hrist, naš Spasitelj.«

»Kad za vreme ljudskih događanja!«

»Jebi! Jebi! Jebi!«

Tišina. Tišina. Tišina.

Neće on biti smrvljen. Nastaviće dalje, bez obzira šta ga snađe, makar se praznina pružala odavde pa do najudaljenijeg kutka univerzuma. Uspeo je da izađe iz Starog, iz Leda, iz Vatre, iz Teškog, i iz Polakog, pa uspeće i odavde da izađe, makar morao i milion godina da hoda kroz ovu pomračinu.

»Klej!« vikne svoje ime.

»Oče! Sine! Sveti Duše!«

»Hanmer! Ninamen! Ti!«

Vazduh proguta sve njegove reči. Njegov najžešći urlik klizne kroz tkivo ništavila, i raspe se u sivu prazninu. Pa ipak, on nastavlja da viče. I da lupa o tlo nogama. I da pljeska dlanovima. I da trese pesnicama. I da hoda. Hoda. Hoda. Raspoloženje mu je promenljivo. Ima trenutaka kada ga pritisne takav očaj da se izgubljeno spusti na kolena, sav utučen legne na tlo i zatvori oči, i čeka da nastupi poslednje doba u kome će i njega nestati. A ima opet trenutaka kada zna da se savršetak ovih patnji nalazi isipred njega i da će, ako bude dovoljno hrabar i nastavi uporno da hoda, uspeti da izađe odavde: on je, konačno, predstavnik ljudskog roda u ovim poznim danima sveta, i on ne sme izneveriti poverenje koje mu je ukazano. Nastavlja da hoda, tražeći nekakav znak. Da li je to neka zvezda na horizontu? Ne. Ne. Da li to sivilo postaje gušće na pojedinim mestima? Možda. Da li se to spušta mrak? Tako izgleda. Ako ovo mesto ima sposobnost za bilo kakvu promenu, ono mora negde imati i kraj. On će istrajati. Kvalitet sivila ovde se izgleda već sasvim promenio. Mora da je prešao granicu Praznog a da toga uopšte nije bio svestan. Oslobodio se sivog ništavila – to je nagrada za njegovu veru i istrajnost. Radost zbog ovog oslobođenja malo mu je, doduše, pomućena slabom vidljivošću njegove trenutne okoline. Ovde je užasno mračno.

Nastavlja da hoda: ne spotiče se ni o kakav kamen, ni o kakvo rastinje, ne oseća zapravo nikakvu promenu tog glatkog tla. Samo što mrak iz časa u čas postaje sve dublji. Počinje već da se pita da li je uopšte izašao iz Praznog, ili je ovo tek noć Praznog, koja se spustila po završetku beskrajnog dana. Hodajući dalje, on polako počinje da shvata šta se dogodilo. On je zaista izašao iz Praznog, ali su ga njegova hrabrost i odlučnost doveli, ipak, samo do susedne teritorije, do teritorije koja se zove Tamno, i koja nije ništa bolja, a možda je čak i gora, od prethodne. Ovde su odsutne sve one stvari kao i u Praznom, s tim da ovde nedostaje i svetlo, tako da on sada počinje da žali za ranijim sivilom. Zapljusne ga osećanje krajnje beznadežnosti. Prazno je bilo vrt uživanja prema Tamnom.

Nema snage da dalje nastavi borbu.

Prošao je svaki test; preživeo je svaki rizik. Ali, dobio nije ništa, a izgubio je mnogo. Sada se predaje. Neće se boriti protiv Tamnog.

Sedne. Rukama obgrli kolena. Zuri u mrak pred sobom, ali ništa ne vidi.

Zašto si me ostavio?

Kada bi imao tek jedan znak, jedan nagoveštaj, on bi nastavio dalje: jedna kišna kap, zvuk udaljenog jecanja, bliski lepet ptičjih krila, problesak munje, ili slabo svetlucanje zvezde. Ali, oko njega je neprobojni zid crnila. Potpuno je slomljen. Leže na tlo, širi ruke i gleda u odsutno nebo: oči su mu širom otvorene, ali on ništa ne vidi.

Seća se sveta zadovoljstva, oblika i boja. Blistavi poredak: zanjihane zelene krošnje drveća; zlatno oko žabe; snažno vrtloženje snega zimi; zagasito crvenilo peska pri sunčevom zalasku; visoki tamni tornjevi, na pozadini letnjeg neba; iguana živih boja ukočena na grani pustinjskog žbuna; čisti sjaj zore; prštanje varnica iz aparata za zavarivanje; zalazak sunca u Nju Džersiju, suton koji boji solitere na Manhatanu; pena na plavim talasima; nasmejani šljunak iz Zen vrtova; okean; planine; molitve; pena za brijanje. Nikada više ne videti ove stvari. Gledati zdravim očima u slepe oči sveta. Gde je drveće? Gde su žabe? Gde su zvezde? Gde je svetlo?

Milioni godina prazne crnine klize iznad njega.

»Dosta«, mrmlja on. »Dosta!«

I munja zapara nebo. I Greška zajeca. I ptica zaleprša šumno svojim krilima, tik uz njegov nos. I kiša zadobuje po njegovom stomaku. I zvezde se pomoliše u noći. I sve oko njega poče da raste i buja, priroda kao da se budi: drveće i grmlje i cvetne biljke, stene i šljunak, zujeći insekti, pokrivača od mahovine, žuti gušteri, plavi lišaj, crveno-bele gljive. Na niskom nebu nazire se tračak svetla, i svetlo postaje sve jače, poprimajući zlatni sjaj, žareći se i dalje sve dok ne ispliva blistavi krug sunca. Čuje se i pevanje nebeskih horova. Plavo nebo, prošarano oblacima – sada je to njegov pokrivač. Boje izbijaju iz svega, »ja sam Hanmer«, čuje se nežan glas. »Ja sam ljubav.« Klej se diže u sedeći položaj. Skupljači su oko njega. Svi su u ženskom obličju. Ninamen trese njegove ruke, govoreći: »Ja sam ljubav. Ja sam Ninamen.« Ti se igra sa njegovim stopala, Bril sa njegovom kosom, Angelon spliće tuce svojih prstiju oko njegova četiri prsta, a Serfis prislanja svoje usne uz njegove grudi. Skupljači ga podižu na noge. On trepće. Svetlost je sada suviše jaka za njega. »Gde sam ja to bio?« pita ih on. »Vatra«, kaže Bril. »Teško«, kaže Hanmer. »Polako«, kaže Ninamen. »Prazno«, kaže Angelon. »Tamno«, kaže Ti. »Gde sam sada?« pita ih on dalje. »Sa nama«, Skupljači mu odgovaraju. »Gde ste vi bili?« nastavlja Klej sa pitanjima, a ovi mu odgovaraju: »Išli smo da plivamo u Izvoru Prvih stvari. Raspravljali smo o smrti sa Pomagačima. Posetili smo Mars i Neptun. Smejali se Greški. Podučavali ljude-koze lepoti. Voleli Uništavače i pevali Jedačima.«

»A sada? A sada?«

»Sada«, odgovara nu Hanmer, »sada ćemo činiti Ispunjavanje dolina.«

23

Kreću zajedno sa njim. Teško mu je da drži korak sa njima, i strah ga je da ih ponovo izgubi, a tek ih je pronašao, ali oni se ni jednog trenutka ne gube iz njegovog vidokruga, tako da može da ih prati. Uskoro stižu do jedne čistine opasane visokim trouglastim drvećem, koje ima vijugave, isprepletene grane. Sunce se nalazi visoko na nebu, i vazduh je topao. Zajedno sa njim oni šetaju po gusto spletenoj plavičastoj travi, ispod ovog neobičnog drveća. Toliko dugo je bio sam, da sada jedva zna kako da razgovara sa njima. Konačno im se obrati: »Zašto niste došli po mene ranije?«

»Mislili smo da se dobro zabavljaš«, odgovori Hanmer.

»Ti to ozbiljno? Da, izgleda...« Klej zatrese glavom. »Ali ja sam patio.«

»Ti si učio. Ti si sazrevao.«

»Ja sam trpeo bol. Fizički i moralni.«

Hanmer ga potapše po kukovima i upita: »jesi li siguran da je to bio bol?« U međuvremenu Hanmer je ponovo postao muško. »Sada je vreme za Ispunjavanje dolina.«

»Jedan od Pet obreda?«

»Četvrti obred. Ciklus je skoro kompletan. Hoćeš li da učestvuješ?«

Klej sleže ramenima. Ovi Skupljači, njihovi rituali, njihovo okolišenje, njihova nepredvidivost, sve to počelo je malo da ga zamara. Gaji topla osećanja prema njima, ali se pita ne bi li bilo bolje da se vrati u Kvijev bazen, ili u Čekačev mulj, ili čak da ponovo siđe u svet tunela, pre nego neko od Skupljača napravi neku šalu na njegov račun, šalu koja bi mogla biti bolnija od prethodnih. Odbacuje ove misli. Ovo su njegovi vodiči i prijatelji. On ih voli. Klima potvrdno glavom. »Šta treba da učinim?« pita on.

»Lezi na leđa«, kaže mu Hanmer. »Zatvori oči. Učini sebe prijemčivim.«

Sluti da je blizu čas kada ih opet može izgubiti. »Čekaj«, obraća se Nanmeru. »Nemoj da odeš. Zar ne bi mogli da se malo bolje međusobno upoznamo? Zašto mi ne dopuštate da zavirim izte vaše nestalne fasade? Šta vi uistinu osećate? Šta je po vama smisao života? Zašto se nalazimo na ovom mestu? Da li ste se vi ikada uplašili? Da li ste ikada bili nesigurni? Hanmere?« Digne pogled. Hanmer deluje nematerijalno, postajući svakog trenutka sve manje vidljiv. Na kraju potpuno iščezava, iza njega ostaje samo smeh. Hanmere? Ne idi, Hanmere. Nemojte još započinjati obred. Razgovarajte sa mnom. Ako me volite, Hanmere, govorite sa mnom..

»Lezi na leđa, čuje se Hanmerov glas. »Zatvori oči. Učini sebe prijemčivim.«

Sada se čak i smeh izgubio. Ponovo je sam. Učinio je kako mu je Hanmer rekao.

Istog časa na svom telu oseti ruke koje ga miluju. Meki mesnati prsti lagano klize po njegovim grudima, sa ramena se penju uz vrat, miluju ga po obrazima, po ušima. Nežni dodiri klize niz njegov stomak, zaustavljaju se na njegovom opuštenom penisu, koji odmah počinje da se podiže i ukrućuje, reagujući tako na ove nežnosti. Nežni i obazrivi vrhovi prstiju miluju koren njegovih mošnica. Dah mu se ubrzava od uzbuđenja. On drhti; dahće, izvija leđa. Kako su samo perfidnove ruke! Kako je nežan i lak njihov dodir! Oseća prefinjena milovanja po svojim bedrima, preponama, po svom licu, rukama, stopalima, po listovima nogu, podlakticama, po grlu. Stotine ruku dodiruje ga u jednom trenutku.

Stotine?

Hanmer, Ninamen, Angelon, Ti, Brili Serfis – skupa imaju tek dvanaest ruku. A on oseća da ga sada dodiruje više od dvanaest ruku, mnogo više. Ne otvarajući oči, pokušava da izoluje zonu svakog dodira, i da izbroji ruke. Nemoguće. One puze svuda po njemu. Stotine ruku.

Uplašen, on otvori oči. Nad sobom vidi tamu i nekakva isprepletena vlakna. Iznad njega nema nijednog Skupljača. Ko ga dodiruje? Konačno shvata. Ruke pripadaju trouglastom drveću, koje se povilo duboko unapred, tako da njegov vijugave grane gotovo dodiruju tlo. 'Svaka grana na svom kraju ima ruku, sa šakom i prstima; svaka od tih ruku sada tumara njegovim telom. Nije li to opsceno, biti milovan rukama koje pripadaju drveću? Ne usuđuje se da otpuzi nazad. Boji se da ako načini i najmanji pokret koji bi značio povlačenje, da bi ga ove ruke mogle zgrabiti za gušu i zadaviti. Ili će mu iskidati udove. Ne želi da iskušava svoju prilično istrošenu snagu protiv snage ovog drveća. Pokorava im se, pun straha. Ponovo zatvara oči. Prepušta se drveću.

Ruke nastavljaju da tapkaju po njemu, klizeći sve češće ka njegovim preponama, igrajući se njegovim mudima, trljajući njegov kurac. Idiote – govori on sam sebi. Perverznjaku. Dopustićeš da ti ga drveće izdrka. Podigni se. Rasteraj te prljave ruke što mile o tebi! Kome ćeš odavde otići? Patkama, sa kojima ćeš imati snošaj? Lososima koji će ti ga sisati? Sve se u njemu komeša i opire ovim dodirima. Napet je, zategnut, ljut. A ovo drveće deluje sasvim smireno. Ti bi trebalo da pregledaš sopstvenu glavu. Gde su tvoja osećanja? Gde ti je stid? Ovo je prljavo. Pokaži da imaš kičmu. Ruke k sebi! Odbite! Dalje od mene! Zar mislite da sam ja neki nastran tip? Vi, najogavnija stvorenja koje sam ovde video. Ali, on ne čini nijedan pokret. Jedino što, pun zlovolje, sve ove misli premeće u svojoj glavi.

»Ljubav. Ljubav. Mi smo ljubav.«

»Ko je to rekao?«

»Sve stvari su jedno. Ljubav je sve.«

»Prepusti se. Daj se.«

»Ne.«

To njegovo ne poput rakete poleti ka suncu. Svet uzdrhta. Oblaci pocrveneše.

»Da», govori drveće. »Da. Da. Da.«

»Da.«

»Ljubav.«

»Ljubav.«

»Predavanje.«

»Predavanje«

»Sve.«

»Sve.«

»Toplina.«

»Toplina.«

On je savladan. Neće se boriti protiv njih. Sada je u ritmu događaja – sa stopalima položenim na tlo, ramenima koja se taru o travu, sa glavom zabačenom unazad, izvijenih leđa i odignute stražnjice – on miče svoje kukove prateći ritam pokreta ruku drveća. Gura svoj uspaljeni ud u slatku klizavu ruku koja se bila obavila oko njega. Izvlači ga. Opet gura u ruku, izvlači, gura. On je rob zadovoljstva. Čuje hor-ve kako pevaju. Čuje jecanje u visini, nalik zvonjenja zvona, i taj zvuk pada na zemlju u obliku blistavih zlatnih suza. Čini mu se da je blizu vrhunca: svi mišići njegovog tela se trzaju i podrhtavaju, čak i mišići usana. Ali osećaj ekstaze se razliva po čitavoj koži, a on nije u stanju da ga usmeri ka sredini svog tela. Na taj način osećaj ekstaze je i prošao: ostavljajući Kleja zadovoljnog, ali ne i zadovoljenog. Uzbuđenje ponovo raste, jer ta ruka (ili možda neka druga ruka?) ne želi da se odvoji od njegovog uda, i on ponovo svoj ud gura napred-nazad, uživajući u vlažnoj klizavosti dlana, i najednom čitava ova aktivnost poprima prave kosmičke dimenzije, i on iz sebe počne da emituje čista erotska strujanja, suviše opšta da bi bila samo seksualna, i uz uzdahe on stane da uranja u izmaglicu najzraznovrsnijih radosti. I ponovo se to dešava, samo ovaj put on klizi preko tačke koja znači tu neodrešenu ekstazu, i sada dodiruje mesto čiste seksualne vreline, u kojem se njegova palica izvija i raste, da bi ispunila nebesa i na kraju eksplodirala izbacujući iz sebe blistavi plamen. Oseća da se, kako strast raste, mišići njegovog lica sve više grče: golih zuba, raširenih nozdrva i široko otvorenih očiju, on doživljava orgazam i šalje plamene mlazove van sebe, osluškujući kako oni uz jeku truba klize dalje kosmosom. Klone. Ruke sa drveća ga oslobađaju. Oglašava se veličanstven gong. Dok se ovako ošamućen, okupan slašću povlači nazad, on shvati da je Ispunjavanje dolina otpočelo.

Skupljači otklanjaju nejednakosti iz zemaljske sfere. Sva neravna mesta oni poravnavaju. Svaka planina i svako brdo učinjeni su niskim, Kako se planeta okreće, oni lebde oko nje, gurajući dole svaku izbočinu, ispunjavajući jaruge i jame, kao i svako drugo udubljenje, onom masom koju su dobili snižavanjem planina i brda. Sve nesavršenosti su prevladane. Svet će postati glatka bešavna kugla, blistavi beli oblutak koji pleše u svojoj orbiti.

Promene se brzo odvijaju. Već su čitavi kontinenti sravnjeni. Moćni planinski venci su zdrobljeni, i sada su elegantno raspoređeni u udubine i ulegnuća. Klej je svestan ovoga i bez napuštanja svog mesta ispod drveća, kao što zna i to da je na neki način i on pomogao da se prikupi energija za ovaj titanski poduhvat. Ali on sam ne čini ništa. Ne vidi Skupljače, ali oni mora da su tamo negde gore: šest kovitlaca snage koji kruže svemirom, menjajući i preudešavajući Zemlju. Ništa neće odoleti njihovoj sili. Oni koji su već podesili tamu i podigli more i otvorili zemlju, sada će ispuniti doline, i svet će postati mesto za korak bliže savršenstvu.

Skupljači sada stižu i do mesta gde on leži.

Sa istoka se podiže talas materije, koji klizne preko njega i stane da briše sve neravnine okolnog terena. On je prikovan za tlo. Ponovo je ukopan, ali ovaj put drugačije nego što je to bio sa Čekačem, jer je on tada prosto boravio ukopan u tlu, u koje je pustio i korenje. A sada se uistinu spojio sa tlom, postao jedno sa njim. Postao je delić planete koja se okreće. On nema oblik. On nema individualno postojanje. On je zrnce peska. On je komadić kvarca. On je ilovača. On je bazalt. On je usijana magma.

Umiren je. Pomišlja da bi sada čak mogao ponovo da zaspi.

»Zdravo?« čuje se Hanmerov glas iz daljine. »Klej? Klej? Zdravo?«

»Ja sam ljubav« govori Ninamen iz drugog pravca.

Serfis kaže: »Smrt je pomalo nalik na ovo. Probaćemo je svi zajedno.«

»Zdravo«, kaže Ti. »Zdravo«, govori mu i Bril. »Zdravo? Zdravo? Zdravo« To je Angelon. Pokazuje mu sunčevu svetlost koja klizi po biserno glatkoj površini Zemlje. Čini se kao da bi od njega želeli aplauz za svoj rad. On nikako ne reaguje. Pokušava da zaspi.

»Zdravo«, kaže Hanmer.

»Ja sam ljubav«, govori Ninamen.

»Kada ćemo da umremo?« pita Serfis.

On i dalje ćuti. I Greška počinje da ieca, čuje se pucanje savršeno glatke kože sveta. I podižu se planine. I doline uranjaju u tlo. I rupe i jaruge otvaraju svoja usta. Ali sve to nema nikakvog značaja. »Mi smo obavili obred«, kaže Hanmer. »Šta sledi nakon toga, to nije naša briga.«

24

Ostao je samo još jedan od Pet obreda da se izvrši: Oblikovanje neba. Oni ne žele da mu kažu kada planiraju da ga izvrše, kao ni to kakav će taj obred biti. Klej obred zamišlja kao apokalipsu, sa plamenovima koji palacaju nebom, kako i dolikuje da se završi ciklus transformacija. Možda će svet tada stvarno biti izmenjen. Možda će se pojaviti nova ljudska vrsta. Možda će se sa neba začuti jeka truba. Oni uz smeh odbacuju sva ova njegova nagađanja, i kažu mu da bude strpljiv. »Predviđanje je greh«, kaže zamišljeno Hanmer.

»Greh? Šta vi znate o grehu?«

»Oh, i mi imamo svoje grehe«, odgovara Hanmer.

25

Desila se geološka nezgoda i Haos je izbio u svet. jedna od Hanmerovih ptica donela je tu vest; Skupljači moraju odmah poći tamo da to vide. »Pođi sa nama«, kažu mu oni. »To može biti i vrlo lepo, ko zna?«

Neće da gube vreme hodajući. Udaljenost je suviše velika. Umesto toga oni se rastvaraju, počinju da lebde. Poleću gore zajedno sa Klejom. U obliku zujećih sivo-zelenih traka oni se šire nebom, stvarajući pri tom različita elektromagnetna zatamnjenja koja počinju da varniče i šište u jonosferi. Pogledavši dole, Kleju se učinilo da vidi rutu svojih nedavnih lutanja, ali u to nije siguran. Sa ove visine sve izgleda zamućeno i pomešano. Čak i nakon objašnjenja, koje mu daje Ninamen, kako da podesi svoje viđenje, on i dalje sa sumnjom posmatra svet pod sobom. Pomišlja da bi izvesna siva mrlja, koja se nalazi tačno ispod njega, mogla da bude Prazno, ali mu Angelon kaže da je to mrtva poljana, močvarna i zapuštena. Na tlu vidi jedno parče crnine i pita da li je to Tamno, a Skupljači mu odgovaraju da upravo nadleću Izvor Prvih stvari. »A šta je to?« on pita, a Hanmer mu kroz smeh odgovara: »To je brat od onoga što ćemo danas videti.«

Prelaze okean. »Vidim Plivače!« uzviknu Bril, i Hanmer odluči da dopusti Kleju da pogleda ta bića. Zbog toga se spuštaju za nekoliko hiljada metara. Odmah ispod površine vode vide se nekakve kitolike životinje, išarane zeleno-zlatnim mrljama. Svaka od ovih životinja dugačka je najmanje tri stotine metara, i ima samo jedno oko, veličine fudbalskog stadiona, koje je smešteno pri vrhu spljoštene lobanje, kao i dva rutava kraja koji trepere na mestu gde se telo završava. Kleju je dopušteno da uspostavi kontakt sa njihovom mislima. To mu izgleda kao da luta kroz nekakav koralni sprud tropskog mora: plitak ali vrlo složen. Misli Plivača su izuvijane i isprepletane, i u obliku baroknog reljefa pružaju se duž ogromnog prostranstva njihovih duša; te misli pokriva bogat i raznobojni sloj sasa, holoturija, morskih sunđera, školjki, rakova i raznih vrsta mekušaca. Između isprepletanih delova njihove mentalne strukture puze rakovi sa mnogobrojnim klještima i okruglih očiju, krabe sa dugim nakostrešenim bodljama, smireni morski konjici, morski puževi, morski ježevi i morske zvezde. Svetlucavi ležaj od belog peska nalazi se ispod svega ovog. Ipak, kada se oprezno zaputio između isprepletanih niti njihovih misli, Klej shvati da su mu one u suštini strane: ne može da razume ništa od onog čega se dotakne.

»Jesu li i oni ljudi?« upita on Skupljače.

»Nisu«, odgovori Hanmer. »Oni su samo životinje.«

»Kako mogu da plivaju blizu površine vode, ako su ovako velike? Kako mogu da pronađu dovoljno hrane? Kako uspevaju da spreče gravitaciju da ih ne raskomada?«

»Oh, oni često bivaju raskomadani«, odgovori Hanmer. »Za njih to nije važno. Posle toga, njihovi delovi se ponovo spoje.«

Spuštaju se još niže, i sada gotovo da mogu da dodirnu ta ogromna proždrljiva ostrva mesa. Nekoliko Plivača okreće svoje ogromno zlatno oko ka njima. »Nemoj na nekog da staneš«, upozori ga Hanmer. »Potonućeš u njega.« Klej sada iz veće blizine ispituje spletene misli Plivača. Prati niti koje se uvijaju i račvaju, sve dok se ne oseti potpuno izgubljenim u toj šumi od blago izuvijanih morskih niti. Jesu li ovo ajkule? Barakude? U čitavoj toj zbrci njihovih misli izdvaja se samo jedan koherentna misao. Moćna i snažna misao, oličena u ovom prizoru: jedan Plivač leži mrtav na obali, pocrneo, zahvaćen truljenjem, i pokriven mnogobrojnim obalskim lišajem, a nad njim se nadvijaju lešinari koji su doleteli iz svih krajeva zemlje. Ova slika se gubi i Klej je opet suočen sa nerazumljivim lavirintom njihovih koralnih misli. »Moramo da idemo«, promrmlja Hanmer. »Zar nisu čudni? Zar nisu divni? Mi ih često posećujemo. Mislimo da su oni originalni i okrepljujući.«

»Mi volimo životinje«, doda Ninamen.

Kreću gore. Preleću preko staklastog mora. Ubrzo se ukazuje obala, zemljište kestenjaste boje, oivičeno niskim zbijenim drvećem. Ovde je rano jutro. Ovaj kontinent deluje dosta grubo: pun je ulegnuća i jaruga, sa rebrastim planinama razbacanim unaokolo. Boje koje on od gore uspeva da razazna jesu: siva, plava, crna i tamnozelena. Putuju dublje u unutrašnjost ovog kontinenta, da bi se iznenada spustili na jednu zaravan. Ispred njih se diže jedna visoka planina, glatka i bez drveća. Malo iznad sredine ove planine, sa njene istočne strane, nalazi se ogromna rana, mesto odakle su pokuljale tone kamenja, otvarajući prolaz u mutnu unutrašnjost planine. I na ova) prolaz Haos je izbio u svet.

»Ne razumem«, blago reče Klej. »Samo gledaj. Samo gledaj.«

On gleda. Iz rupe koja se nalazi na sredini planine ističe nešto nalik reci. Ali tečnost koja iz otvora izbija je gusta i zamućena, i u sebi sadrži mnoštvo nerazgovetnih oblika. Iznad tamne bujice viju se oblaci bele pare. Razni oblici se stvaraju a zatim deformišu u ovoj beloj pari: Klej vidi čudovišta, piramide, prastare životinje, mašine, biljke, kristale, ali ništa od svega toga se ne zadržava. Skupljači ga vode bliže bujici. Oni uzdišu, ne skrivajući svoje zadovoljstvo zbog ovog prizora. Kakve boje je ova bujica? Izgleda kao tamnoplava, ali baš u trenutku kad je to ustvrdio, on u njoj otkrije i pojedine zelene nijanse, kao i mrljice braon boje, neku vrstu kestenjaste boje, ako i mlazove boja za koje bi on teško mogao da nađe imena. Isto tako nije u stanju da identifikuje ni sve oblike koje vidi. Ništa ovde ne pretrajava. Sve je u protoku. Bujica izbija u horizontalnom smeru, preko krša koji je izbačen kroz otvor, i time jasno označava mesto gde je rana; vodena struja se nakon nekoliko stotina metara naglo obrušava na planinsku kosinu, i to čini u obliku pet-šest manjih vodopada, da bi se na tlu voda konačno smirila. U podnožju planine, tu gde pada bujica Haosa, stvorio se bazen vode. U ovom bazenu, primećuje Klej, neprekidno se rađaju čudne stvari: životinje koje ispuze na obalu i stanu odmah da beže, nezgrapni traktori i dizalice, obelisci koji se okreću oko svoje ose. Nema ni dva predmeta koji su slični. Neprekidna inventivnost ovde je glavno pravilo. On vidi životinju koja liči na koplje kako se klati levo-desno, i zmijolikog debelog creva sa svetlećim antenama, i nekakvo crno bure koje hoda, i ribu koja pleše, i tunel na nogama. Vidi tri ogromna oka bez tela. Vidi dve zelene ruke koje jedna drugu očajnički stežu. Vidi četu crvenih jaja koja marširaju. Vidi točkove koji imaju ruke. Vidi talasaste ćilime od raspevanog mulja. Vidi plodne eksere. Vidi jednonoge pauke. Vidi crne snežne pahuljice. Vidi ljude bez glava. Vidi glave bez tela.

Svako od ovh čuda jurne preko polja, kao da će moći da prežive samo oni oblici koji dovoljno brzo pobegnu od mesta sopstvenog stvaranja. Ali sve ove oblike stiže ista sudbina, bez obzira da li puze, gmižu, skakuću, kotrljaju se, trče, skaču, klize, teturaju, plešu, ili iskaču iz bazena nad kojim se vije bela para. Svaki od ovih oblika uspe da pređe oko petsto metara, a zatim umire, postajući proziran; gubeći materijalnost, svaki oblik iščezava u svega par trenutaka. Prvobitni Haos zove nazad svoja stvorenja. S vremena na vreme poneko brzo čudovište iz sve snage pojuri ravnicom kako bi izbeglo takvoj sudbini. Uzalud. Uzalud. Realnost čili iz svakoga; snaga se pretvara u slabost, koja zatim iščezava u nematerijalnost. Klej oseti sažaljenje gledajući ovaj prizor jer, mada su neka bića koje izbaci Haos ružna i odvratna, ima i bića koja su prijatna, elegantna, ljupka i lepa. On bi taman počeo da uživa u njihovoj lepoti, a ta bića bi iščezla.

Skupljači stoje držeći se za ruke. I posmatraju rasipnost Haosa. Klej se nalazi sa njima u grupi, sa jedne njegove strane nalazi se Ninamen (žensko), a sa druge strane mu je Hanmer (muško). Niko do njih ne govori. Visoko iznad njih, rana u planini ključa od kipuće plodnosti. Seća se da je jednom prilikom gledao fotografije što su ih bili načinili okeanografi. Na fotografijama su bile mreže u kojima su, neposredno pre fotografisanja, iz mora izvukli bilione sićušnih planktona; na slikama su se videla i ta svetlucava sitna stvorenja, te sićušne mnogobrojne oči i kandžice i uzvitlani repovi, ta bića koja su se prelivala u svim bojama spektra tokom svog kratkotrajnog života na palubi; fotografije su prikazivale i to kako ova bića ugibaju, blede, skvrčavaju se, i na kraju postaju pihtijasta masa beživotnog tela. Tako je to i ovde, samo što je to ovde još jače i izrazitije. Neverovatna plodnost Haosa njega veseli, ali ga i užasava. S kojom svrhom se javljaju ova bića što odmah iščezavaju? Odakle izvire povorka tih kratkotrajnih, divnih likova? I šta se sve još nalazi u ovoj planini, a da se ne vidi, ako je ovo samo jedna bujica koja je šiknula napolje?

»Koliko dugo će ovo trajati?« zapita on konačno.

»Zauvek«, odgovori Henmer. »Osim ako neko ne zatvori planinu.«

»A ko bi to učinio?« upita kroz smeh Ninamen.

»Odakle sve to dolazi?«

»Ispod sveta se nalaze reke«, odgovori Hanmer. »Ova jedna je izbila na površinu. Ovo je peti put za našeg života da se tako nešto dogodi.«

»Neki od tih ostalih otvora i dalje su produktivni«, naglašava Ti. »Izlazi se menjaju«.

»Izlazi se menjaju«, složi se Hanmer.

»Ali, ako se izlazi menjaju«, obeshrabreno će Klej, »Zašto mi onda govorite da će ova struja večno isticati?«

Skupljači se kikoću. Životinja oblikom slična slonu izgega iz bazena i nestane. Pojavljuje se šest lobanja. Dva ogromna krvava stvorenja, nalik na pse, urliču i trče tamo-amo, potom visoko skoče uvis, i izgube materijalnost pre nego ponovo dotaknu tlo. Pojavljuje se i jato svetlucavih insekata, koji u besprekornoj formaciji odleću u zaborav. Iskeženo lice izviruje iz stuba sivog dima koji podseća na kulu. Ovome nema kraja. Spušta se noć i čitava ravnica blista. A Haos i dalje izbija.

26

Klej se najednom oseti suvišnim ovde. Skupljači su neosetno počeli da gube interes za njega. Možda ih on zamara, možda je moć njihove pažnje dostigla svoju granicu; kako god bilo, oni su nešto od svoje ljubavi povukli nazad. Sam sebe je nekoliko puta zatekao u mislima o tome kako se oni njega u stvari boje. Ili im se on ne sviđa. Pa opet, ne bi mogao da ukaže i na jedan konkretan događaj koji to sa sigurnošću potvrđuje.

Sada je teže nego ikad ranije navesti ih na neki povezaniji razgovor. Teme se tope i mešaju, gube se u sporednim asocijacijama; sa njihove strane sve češće dolaze smeh i gestovi podizanja ruku, umesto smislenih rečenica kojima bi se razmenjivale misli. On još uvek čini pokušaje da od njih nešto više sazna, ali sad i to sve ređe.

»Hoću li se ikada vratiti u svoje sopstveno vreme?«

»Šta je bilo sa sferoidom?«

»Kako nastaju novi Skupljači?«

»Gde je dom Greške? Ko ili šta je ona?«

»Zašto sam doveden ovde?«

»Kada ćete činiti Oblikovanje neba?«

»Koliko je star svet?«

»Gde je mesec?«

»Zašto je trebalo da patim u oblastima nelagode?«

»Hoću li ikada ponovo spavati?«

»Da li ja vas sanjam?«

»Da li vi sanjate mene?«

27

Jednog dana oni su započeli Oblikovanje neba, a njemu o tome nisu ništa rekli. Niti su mu se uopšte obratili. Dotle je, znači, došlo. Nije im potrebno njegovo učešće. Neće da se zamaraju time da svoje važne stvari dele s njim.

On sluti da se za vreme ovog obreda mora dogoditi nešto neobično. Zaustavili su se na obali severnog mora: plaža je ovde pokrivena finim sitnim šljunkom sivkaste boje, preko koga je nanesen sloj od tela bezbrojnih meduza što ih je plima izbacila na obalu. On je oduvek voleo more. Videvši da Skupljači formiraju grupu, radi nekakve misteriozne konverzacije bez reči, on se zaputi ka moru, pažljivo gazeći između tela mrtvih meduza, i uđe u toplu vodu sve do kukova. Pod nogama oseća kako je zrnasto tlo obraslo morskom travom; nekakva svetlucava riba projuri kraj njega. Uživa u osećaju što ga stvara milovanje talasa po njegovom golom telu. Zapliva. Zaroni, i iznenadi se koliko dugo može da ostane pod vodom. Pluta po površini, mlatara nogama, pušta da ga sunce mazi po obrazima.

Ono kao da je morska sirena.

Izgleda da mu se približava. Žena do pasa, ispod pasa riba. Duga zlatna kosa spušta joj se niz pleća. Bele grudi, čvrste i pune, sa crvenim bradavicama. Sjajna zelena krljušt. Gibak rep, snažan i gladak, koji se završava živahnim perajama. Veslajući svojim repom ona mu prilazi. Sada pliva pored njega. »Da«, kaže on. »Neizbežni deo maštarija u kojima ljudi stvaraju bića po svom naličju. A sada priroda sledi umetnost. Kako si ti ljupko biće!«

Ona se smeši. Pući usne. ljubi ga. Polaže ruke na njegove grudi. Sisar gore, riba dole.

»Voli me«, govori ona, glasom koji kao da dolazi iz velike školjke.

»Ali kako? Gde je na tvom telu luka?« On ispituje njenu krljušt. Ona se smeje. Klej zna da čak i ribe imaju seksualne organe. Ona mu ničim ne pomaže; njegovo traženje završava se bez rezultata. Uostalom, ako bi je zagrlio – razmišlja on – verovatno bi ga krljušt njenog repa ogrebala. To ga donekle uteši. Odvaja se od nje. Ona i dalje pliva kraj njega.

»Ima li mnogo takvih kao ti?« pita je on. »Mislim, nešto kao narod u moru? Jesi li ti stari oblik? Prirodno evoluiran, ili oblik nastao genetskom manipulacijom?«

»Ja nisam kao ostali koje ti znaš«, ona mu odgovara.

»Kako to misliš?«

»Ja sam nestvarna«.

On to ne želi da prihvati. Pruža ruke ka njenim grudima. Ali ona nestaje pre nego što uspe da je dodirne. On zaroni, pliva otvorenih očiju zureći kroz zelenu svetlucavu vodu, ali ne može da je nađe.

Kad ponovo izroni na površinu, oseti da je tu nastala neka uznemirenost. Nestanak morske sirene, gubitak te ljupkosti, te nevinosti još uvek zaokuplja njegovu dušu; ali čim je prihvatio činjenicu da je ta vizija nestala, on uspeva mnogo jasnije da vidi šta se oko njega dešava. U daljini su se iz mora visoko u vazduh podigli purpurni vodeni mlazovi. Čitav niz mlazova. Oni se kovitlaju; oni rastu; oni se smanjuju; kreću se svi zajedno napred-nazad; oni prema obali bacaju ribe i morsku travu. Okrenuvši se ka obali, on vidi kako se nebo mreška, kako ga prekrivaju nabori, da bi se naglo nebeski prekrivač svalio na zemlju, odskočio od tla, i vratio se nazad. Čuje se glasna, zvonka muzika: pesma džinovskih zrikavaca, udaranje u teške bubnjeve. Sunce je pretrpelo spektralnu promenu, i sada sija izvesnim zelenkastim sjajem, a vide se i neke od svetlijih zvezda. Sa juga se čuje niz kratkih prigušenih eksplozija: pop, pop, pop, pop, kao kod nagle kompresije i dekompresije. Zemlja podrhtava. A onda muzika počne da zamire, vodeni mlazovi padaju natrag u more, sunce postaje sve više žuto, zvezde iščezavaju, nebo opet postaje glatko, eksplozije prestaju. Događaj je završen: trajao je jedva nešto više od tri minuta i, koliko on može da vidi, ništa se nije izmenilo nakon ovo kratkog magičnog perioda nestabilnosti.

On požuri prema obali.

Skupljači, svih šestoro, leže opruženi na jednoj peščanoj dini. Izgledaju iscrpljeni, tela su im mlitava kao kod voštanih lutaka koje su suviše približene plamenu. Svi su u nekom srednjem polnom obličju – neki imaju grudi i semenu kesu između nogu, drugi čvrsta muška tela i nekakav vaginalni otvor između nogu – ni jedan ne pripada do kraja muškom ili ženskom polu. On takođe ne uspeva ni međusobno da ih razlikuje. Lica su im identična. Sada shvata da je Hanmera od Ninamen, Angelon od Tri, Bril od Serfis, on razlikovao više po kvalitetu duha koji zrači iz njih, nego po njihovim individualnim telesnim odlikama. A oni sada ne zrače ničim što bi on mogao da uoči. Moguće je čak da ovo nisu njegovi Skupljači, nego neka potpuno druga grupa. Približivši im se, on okleva za trenutak. Kada je njegova senka pala na dvoje od njih, on se, zbunjen, povuče nazad, kao da ioh je nečim uznemirio. Stoji tako pokraj njih dosta dugo. Njihove oči su otvorene; ali da li ga oni vide?

Konačno bojažljivo progovara: »Hanmer? Serfis? Nina...«

»...men«, ona dovršava reč, lagano se mrdajući. »Da li je plivanje bilo prijatno?«

»Da li ste videli – stvari koje su se dogodile?«

»Koje stvari?« Glas je Hanmerov.

»Vodene mlazeve. Bubnjeve. Sunce. Zvezde«.

»Ah, to. Ništa posebno«.

»Ipak, šta je to bilo?«

»Propratne pojave«. Hanmer zeva. Okreće se da bi svoja zaprljana leđa izložio suncu. Klej stoji ukočen, sa rukama koje mu mlitavo vise niz telo. Propratne pojave? »Ninamen?« Klej i dalje traži objašnjenje. »Ti?«

»Jesi li nesrećan?« Neko od njih ga pita.

»Zbunjen sam«.

»Da?«

»Vodeni mlazovi. Bubnjevi. Sunce. Zvezde.«

»Dešavaju se i takve stvari. Završili smo ciklus.«

»Peti obred. Oblikovanje neba«.

»Obred je izvršen?«

»Izvršen, i to veoma lepo. A sada se odmaramo«. Glas je Hanmerov. »Dođi, lezi pored nas. Odmori se. Odmori se. Odmori se. Ciklus je završen«.

28

Nije dobio odgovor koji bi ga zadovoljio. Oni ponovo tonu u svoju ukočenost. Oseća se prevarenim i napuštenim. Dopustili su mu da sudeluje u četiri prethodna obreda; zašto ne i u ovom? Da li su oni stekli dovoljno znanja o njemu i njegovom životu? I sada je on počeo da im bude dosadan? Odstupi par koraka od njih, uvređen i ljut. Veruje da je propustio nešto od vrhunske važnosti. Propustio je, možda, priliku da dođe do ključa koji otvara kovčežić u kom se nalaze odgovori za sve njegove nedoumice. A njih više nije briga za njega. Njih više uopšte nije briga za njega.

Uvređen, on silazi niz peščanu dinu i kreće ubrzanim hodom ka unutrašnjosti ove zemlje.

Pesak se roni pod njegovim nogama, usporavajući mu hod. Primećuje tanke tragove u pesku; vidi i puzeća stvorenja koja su ostavila te tragove. Stvorenja su siva i spljoštena, i podsećaju na škorpije. Stvorenja uopšte ne obraćaju pažnju na njega, i nekoliko puta, krećući se između njihovih staza, on zamalo nije zgazio neko od njih. Trgne se zbog toga i poče obazrivije da hoda: ne bi voleo da nagazi na neku neprijateljsku otrovnu zver. Ali uskoro ovaj pesak zamenjuje hrapava crvenkasta ilovača, na kojoj su nikle mesnate plave biljke, i on tu ne vidi ni jedno od onih puzećih stvorenja.

Ko zna kuda se sada zaputio.

Još nije siguran da li ovo napuštanje Skupljača znači samo prolaznu svađu, ili je to konačni rastanak. To što se oseća uvređeno, to osećanje može i proći; konačno, oni su mu priuštili nekoliko izuzetnih trenutaka. Moguće da će uskoro poželeti da im se vrati. S druge strane, on ne želi da se nameće ljudima koji ga smatraju za gnjavatora. Može da pokuša da osvoji sopstvenu nezavisnost. U ovom svetu izgleda nema potrebe za hranom i skloništem, a kada mu dojadi samotničko lutanje, on će pronaći drugo neko društvo. Što se tiče povratka u njegovo sopstveno vreme, tu je izgubio svaku nadu.

Veći deo jutra, hodajući ovim vrućim, ravnim i pustim predelom, koji je nastanjen ljubopitljivim purpurnim puževima, on se zabavlja mišlju o samostalnom opstanku. Što više o tome razmišlja, to mu se ideja čini privlačnija. Da. On će ispitati svaki kontinent. Potražiće podzemne gradove izgrađene u epohama bliskim njegovoj. Pokušaće da prikupi umetničke i druge tvorevine sinova čovečjih. Isprobaće svoje nove moći koje je verovatno stekao pod ovim ogromnim suncem. Pokušaće možda da napravi neku vrstu papira, i zatim će sesti i zapisati sve svoje ovdašnje avanture; zapisaće ih radi vlastite zabave, ali i radi onih osoba njegovog roda koji, na sličan način, ovde mogu dospeti nakon njega. Razgovaraće sa svakim Disačem, Jedačem, Uništavačem, Čekačem i Skupljačem, sa svakim koga sretne, i sa Pomagačima, ako uspe da ih pronađe, kao i sa svim onim bićima iz prethodnih era koja su ovde dospela zahvaljujući ćudljivom vremenskom protoku: sa ljudima – kozama, sferoidima, stanovnicima tunela, i drugim. Dospeva u neku vrstu ekstaze naslađujući se svim čarima slobodnog života, kojeg on namerava od sada da vodi. Da! Da! Zašto da ne? Radost raste u njegovoj duši, naduvava se kao balon i, kao i pravi balon, na kraju naglo eksplodira, nakon čega on kao u šoku pada na tlo, ophrvan osećanjem usamljenosti. Žali što je napustio Skupljače.

Mora se vratiti do njih i zamoliti ih da ga još jedanput prime.

Čudno zbunjen, na tlu se nalazi i dalje u istom položaju: oslonjen na laktove i kolena, uzdignute stražnjice, on pomno prati pogledom velikog loptastog puža koji puzi u njegovoj blizini. Tromost se velikom težinom navalila na njegova leđa. Ustaj, okreni se i pođi da nađeš svoje prijatelje. Polako ustaje. Topao i blag povetarac odiže prašinu sa tla, i ona se lepi za njegovu oznojanu kožu. Počinje da trči, ne vodeći računa o puževima koji se nalaze svuda po tlu. Gde je more? Gde su Skupljači? Ide za suncem. Čvrsto tlo zamenjuje pesak, puževe zamenjuju škorpioni. Čuje udaranje talasa o obalu. Penje se i silazi niz dune. Ovo je predeo koji traži. Vidi svoje tragove. Priseća se Ninamen, njene neobuzdane veselosti, Hanmera i njegovog svečanog, uzdržanog načina govora, mistične Serfis, prelepe Ti, obazrive Angelon, nežne Bril. Kako je samo mogao da ih ostavi? To su njegovi prijatelji. I više od toga: oni su deo njega, a i on je, tako se barem nada, bio deo njih. Na dobrom putu da postane sedmi član družine. Toliko toga smo zajedno prošli. Moj trenutni bes. Detinjasto. Moja braća, moje sestre, ponekad malo nepažljivi, ali šta bi se drugo moglo i očekivati: toliko je veliki jaz između njih. Zar bih ja mogao da razumem osećanja jednog Kromanjonca? Zar bi on uspeo da shvati i deseti deo od onoga što mu ja kažem? Ali opet to ne bi bio dovoljno razlog da se razdvojimo. Mi se moramo voleti. Moramo biti bliski.

Penje se preko poslednje dine, i stiže do mesta na obali gde su Skupljači ležali. Ali njih Jamo više nema.

»Hanmere? Serfis? Ti?«

Nema ih nigde na vidiku.

On viče. Maše rukama. Trči duž plaže. Traži otiske njihovih stopa. Uzalud, uzalud, uzalud. Oni za sobom nisu ostavili trag. Možda su se i rastvorili, vinuli kroz stratosferu, skoknuli do Saturna, ili negde drugde. I njega već sasvim zaboravili. No, to je i zaslužio. On beznadežno izvikuje njihova imena. Vaslja se po pesku sav očajan. Zaleće se u vodu, nadajući se da će tu barem naći svoju morsku sirenu. Nikoga. Ničega. Napušten je. Sam.

Sam si za to kriv. I šta sad?

Krenuće dalje na put. Skupljači su ga i ranije spašavali od usamljenosti; možda će to učiniti i ovaj put. U međuvremenu, on će ići svojim putem, žaleći zbog svoje impulsivne reakcije, i nadajući se. Da, jedino mu je ostalo da se nada. Još jedanput kreće ka unutrašnjosti ove zemlje, ovaj put drugim pravcem, jer ga pusta zemlja prekrivena puževima nije previše oduševila. Ako ikada ponovo nađe Skupljače – zariče se – neće ih više nikada svojevoljno napustiti. Zemljište je ovde nalik na ono gde je bio nakon što je napustio Skupljače, samo što nije toliko vruće: niz niskih brežuljaka sprečava glavne nalete suvog vetra. I ovde ima puževa, ali neke druge vrste: zelenih sa tamnocrvenim kućicama. Oni po golom tlu iza sebe ostavljaju svetlucave plamene tragove. Slučajno je nogom nagazio na jednog od njih. Pri tom se začulo krckanje praćeno tako zlokobnim šištavim zvukom, da je njega zbog toga obuzeo stid. Počne pažljivije da hoda, birajući mesta gde će da stane nogom. Toliko se bio koncentrisao na to da izbegne puževe, da nije odmah primetio promene u okolini. Sada je okružen retkim drvećem: kratkih kupastih stabala, sa oskudnim krošnjama – ovo drveće pomalo liči na palme, ali i na gljive zlatače. Kroz ovaj predeo protiče i nekoliko potoka. A pred njim se nalazi i jedna kuća.

Kuća?

Otkako se probudio ovde nije video ništa slično. Ali, nema sumnje, ovo je obmana ili iluzija, jer to što on vidi, to je kuća na dva sprata, izgrađena od cigle (u stilu četrdesetih godina njegovog veka!), sa krovom pokrivenim crvenom šindrom, i sa zelenim prazničnim vencem obešenim o zvekir na ulaznim, vratima. Do kuće vodi jedan ugaženi puteljak, a sa njene leve strane nalazi se i asfaltni prilaz, mada Klej ne vidi ni garažu ni automobil. Prozori su zastrti svečanim belim zavesama. U prozorima na drugom spratu nalaze se saksije u kojima rastu geranijumi.

On se nasmeje. Duboko sumnja u to da je od svega onog što je čovek koristio tokom svih prethodnih era, ova kuća bila jedina stvar koja je neoštećena mogla da pretraje sve ove milijade milenijuma. Ovo je opet nečija šala. Da, ali čija? »Ninamen?« vikne on, ispunjen nadom. »Ti?«

Prednja vrata se otvaraju i na njima se pojavljuje jedna žena.

Žena njegove vrste. Ne baš u devojačkom dobu, ali još uvek mlada. Gola. Kratke tamne kose, čvrstih grudi srednje veličine, možda malo šira u struku, neobično dobrih nogu. Neusiljeno mu se nasmeši, ima čak i lepe zube. Radoznale, simpatične oči. Tu i tamo nekoliko sitnih mrljica na koži. Ne stvorenje iz fantazija, ali stvarna žena, nesavršena, privlačna, žena koja obećava konkretna zadovoljstva. Izgleda kao da se oseća nelagodno zbog toga što je gola, ali istovremeno odaje utisak da joj to neće smetati kada se malo bolje upoznaju. On zastane desetak metara ispred njenih vrata.

»Zdravo«, obrati mu se ona. »Drago mi je što te vidim«.

On ovlaži usne. I njemu je takođe malo neprijatno zbog toga što je go.

»Nisam očekivao da ću ovde naići na kuću«.

»Verujem da nisi«.

»Otkuda ona ovde?«

Devojka slegne ramenima »Bila je ovde«, odgovori mu. »Ja sam dovde došla hodajući, baš kao i ti, i naišla na nju. Lepa je i udobna. Pretpostavljam da su je oni napravili za mene, da bih se u njoj osećala kao u svojoj kući. Hoću da kažem, ne verujem da je ovo istinska kuća iz našeg vremena, odnosno, da ona ovde, na ovom istom mestu stoji bezbroj miliona godina. Zar ti u to veruješ?«

Klej se naceri. Dopada mu se njen otvoren način govora. Ona stoji naslonjena na dovratak, i više ne deluje uznemirena zbog sopstvene nagosti; jednu ruku je nehajno i samouvereno položila na kuk. Vidi da njen pogled ispitivački klizi niz njegovo telo. On joj odgovara: »Ne, ni za trenutak nisam pomislio da je ova kuća stvarna. No, pitanje je da li si ti stvarna«.

»Zar ne izgledam stvarna?«

»Izgleda i kuća«, reče Klej. »Odakle ti dolaziš?«

»Zahvatio me je vremenski protok, i zatekla sam se ovde. I sa tobom je bio isti slučaj. Je li tako?«

Uzdrhtao je od ovih njenih reči, baš kao da je udahnuo plamen. Žena iz njegovog doba? Stvarna? U istom trenutku je osetio radost, jer je konačno našao stvarnu, sebi blisku osobu za prijatelja, i čudno osećanje melanholije, pri pomisli da on više nije jedini primerak vrste iz tog doba, da tu ulogu sada mora sa njom da deli.

»Koliko dugo si ovde?« upita je on.

»Ko bi to mogao reći?«

Prihvata njen odgovor. I on bi isto tako odgovorio da ga je to neko pitao.

»Šta si radila od svog buđenja ovde?«

»Lutala«, odgovori ona. »Razgovarala sa ljudima. Plivala. Čudila se.«

»Koja je bila godina kada si napustila naš svet?«

»Postavljaš tako puno pitanja«, reče ona, bez prekora u glasu. »A ne pitaš me ono što bi možda prvo trebalo. Na primer, kako se zovem. Ili, kako se osećam zbog svega ovoga što mi se dogodilo. Zar te ne interesuje kakva sam ja osoba?«

»Oprosti.«

»Želiš li da uđeš unutra?« U ovom njenom pozivu osetio je nijansu stidljivosti, ali i izvestan prizvuk razvratnosti. Pita se koliko je samo miliona godina prošlo otkako je on poslednji put legao sa ženom, sa prvom ženom, u krevet. Zatiče samog sebe kako razmišlja o mirisu njene kože i o ukusu njenih usana i o uzdasima kojim će se ona oglasiti kada on prodre u nju. »Naravno«, reče on. »Nema potrebe da se upoznajemo ovde u dovratku.«

Ona ga uvodi u kuću. U trenutku dok je ulazio unutra začuo je kratak iskidani zvuk, i u njemu je prepoznao poznati jecaj. Ova kuća je samo ljuštura, trodimenzionalna projekcija; unutra nema ničega. Žena stoji par metara ispred njega, leđima okrenuta, sa rukama na bokovima; ima punu i krupnu stražnjicu, sa okruglim, čvrstim guzovima. »Kako ti se ovde dopada?« upita ona. »Vrlo je skromno.« Njen glas ima metalni, mehanički prizvuk. Ona se smeje. »Kako ti se ovde dopada? Vrlo je skromno. Kako ti se ovde dopada? Vrlo je skromno. Kako ti se ovde sviđa? Vrlo je skr...« Pun pomamnog besa on poleti ka njoj. »Rekla si da si stvarna!« vikne. »Zašto mi nisi rekla da je kuća ovakva?« Obmanut je. Uhvati je od nazad rukama i iz sve snage je baci na pod. Ona ostaje da leži na podu, jecajući. Klej dobija snažnu erekciju. Baciće se ovako od nazad na nju i uzjašiti je kao kakvu kučku. Baca se na nju; njeni guzovi su prijatni jastuci za njegove kukove. Ona uzdahne, i blago izdigne svoju stražnjicu, i baš u trenutku kada je svoju očvrslu muškost stao da smešta na odgovarajuće mesto, ona nestaje, jecajući, a on, krajnje iznenađen, pada u vodu i počinje da tone u crni bazen. Tu u dubini nalazi se Disač, koji podseća na lignju, ogroman, strpljiv. Ja sam Kvi, Disač mu se obraća.

Šta... Kako. ..?

Ti si ovde dobrodošao.

Telo mu se menja. Kako tone u dubinu, sa grudi mu nestaju malje, a dobija škrge i peraja. Ovo je neverovatno ubedljiva iluzija, ali on ne veruje da je to išta više od iluzije.

Klej kaže: Ti postojiš na isti način kao i ova žena od malopre.

Ja sam Kvi, uporan je Disač. Dođi i odmori se kraj mene. Razgovarajmo o prirodi ljubavi. Sećaš li se? Uticanje, splitanje, razmenjivanje...

...stapanje, dovršava Klej. Znam taj vaš jadni žargon.

Zašto si neljubazan?

Zato što ne volim da budem obmanut, odgovara on.

Disač izgleda povreden. Dug period tišine. Klej razmišlja da li bi možda trebalo da se izvini. Ali okleva. Disač jeca. Klej konačno kaže: Pokaži mi svoj pravi oblik.

Tamna voda se uskovitla i zamuti. Ali ništa se drugo ne događa. Počinje da veruje da je bio nepravedan prema Disaču. Tog istog časa bazen nestaje i Klej sebe ponovo zatiče na zemlji, kako stoji suočen sa mrskim ogromnim Jedačem. Škripa oštrih zuba. Pogled pun plamene mržnje.

»Ne«, govori Klej. »Molim te. Ne moraš ponovo proći kroz sve oblike. Šta ćeš nakon ovoga biti? Uništavač? Čekač? Počela je već da me zamara ova igra.«

Jedač nestaje. Klej ostaje sam, nervozno ukopavajući svoja stopala u rastresito tlo. Grm ispred njega najednom zahvati vatra; grm gori snažnim zelenim plamenom, ali ne biva spaljen. I Klej iz zapaljenog grma začuje jecanje. Sumorna šala, razmišlja on, i ne previše inteligentna. Shvata da je konačno dospeo pred Grešku.

29

Iz grma: »Da ti pomognem?«

»Zašto bi?«

»Zato što si jadno biće koje luta.«

»Tvoja ljubaznost verovatno ima cenu«, reče Klej.

»Ne. Ne. Ti si pometen. Ti me ne poznaješ.«

»Dopusti mi onda da te upoznam.«

»Ima više načina da ti se pomogne. I ja ću ti pomoći.«

»Šta si ti?«

»Greška«, odgovori Greška.

»Bog?«

»Sila.«

»U kakvom odnosu se nalaziš prema, recimo, Skupljačima?«

»Ne znam.«

»Ne znaš.« Klej se nasmeje. Jaka sila, pomisli u sebi. Sluti da mu ni ona ne bi mogla pomoći da razreši svoje nedoumice. »Hvala. Puno ti hvala. Šta ti u stvari hoćeš?«

»Da ti pomognem.« Greška je i dalje ljubazna.

»Dobro, pomozi mi. Pošalji me kući.«

»Kod kuće si.«

Klej gleda oko sebe. Vidi jedino suv, ispucao teren, obrastao oskudnim rastinjem, sa ponekom biljkom čudnog oblika. Pokušava ponovo, iako oseća sve veću mučninu. »Gde su moji prijatelji?« upita on. »Mislim na Skupljače, na Hanmera, Ninamen, Bril, Ti...«

Greška mu predočava blistavu i nepokretnu viziju: šest Skupljača sede svečano poredani u krug, izmučenih i sumornih lica, zamagljenih očiju, a oblaci zle sudbine su nadvijeni nad njima.

»Spremaju se da umru«, reče Greška. »Njih šest. I to će se uskoro dogoditi.«

»Ne. Ne. Zašto?«

»Zašto će umreti?«

»Da, zašto će umreti?«

»Da otkriju«, mirno mu odgovori Greška. »Znaš i sam da je Serfis već bila tamo. To je bilo putovanje do prve kuće Smrti. Ali to za njih nije dovoljno. Ne zadovoljava ih, shvataš; to je slaba zamena. Sada oni hoće pravu smrt, stalnu smrt.«

»Ali zašto to hoće?« upita Klej. Glas mu podrhtava od nelagode. Za trenutak se oseti užasno mladim i neiskusnim.

»Da bi pobegli.«

»Pobegli? Od čega? Od dosade? Od života u večnom letu?«

»Delimično i zato hoće da odu u smrt.«

»Zašto još?«

»Da bi pobegli od tebe«, reče kroz jecanje Greška.

30

Klej je ošamućen. Noge kao da mu urastaju u tlo; genitalije mu podrhtavaju; oseća vrele tragove suza na obrazima. Ovaj san je ostao suviše gorak. Vatra koja je bila zahvatila grm sada je nestala, ostavivši za sobom zagušljivi dim. Konačno on upita: »Da li bih ja mogao da učinim nešto da ih odvratim od te namere?«

»Vrlo malo, bojim se.« Glas dolazi od gore, tačno iznad njegove glave Greška je, znači, još uvek sa njim, tu negde u njegovoj blizini.

Klej se vrpolji, uvija, znoji, pravi grimase. »Zašto bi oni želeli da pobegnu od mene. Jesam li toliko grozan?« Zar sam takvo čudovište?«

Duga pauza.

Konačno odgovor: »Imaš u sebi mrlju.«

»Mrlju?«

»Znaš da u sebi nosiš veliko i hladno klupko, spleteno od okrutnosti i ružnoće. Znaš da si sposoban da budeš okrutan, osvetoljubiv, neveran, plah, ljubomoran, gramziv, iracionalno neljubazan i grub.«

Klej mrko pogleda u nebo. S prezirom otpljune na ove optužbe. Zatim, mnogo poniznije, pogne glavu i reče: »Ja sam ipak samo primitivno biće. Biće koje dolazi iz praistorije. Ja nisam tražio da dođem ovamo. Činim sve što mogu, i trudim se koliko mogu; ali ja sam stvoren od takve grade, od raznih nesavršenosti i nečistoća. Treba li zbg toga da se izvinim? Nije moja greška, to što sam nesavršen. Konačno, kakve sve to veze ima sa Skupljačima i njihovom željom da umru?«

»Teško je sa tobom biti tako dugo«, objašnjava Greška. »Nosiš mnogo bola u sebi. Ti si ga i nehotice podelio sa svojim prijateljima. Podelio si ga sa Skupljačima. Povredio si ih. To je bilo previše za njih, više nego što oni mogu da podnesu, shvataš?«

»Ni jednog časa ja nisam bio svestan toga«, odvrati Klej, više prkosno, nego da bi se odbranio.

»Tačno tako«, reče Greška.

Klej šutne nogom po prašnjavom tlu. Iščupa iz zemlje nekakav korov, pri čemu se začuo prasak i fijuk. Korov mrzovoljno zavitla daleko od sebe. »Mogli su sve to i sami da mi kažu«, reče on uvređeno »Mogli su mi pomoći da se uzdignem iznad samog sebe. Oni su poput bogova, zar ne? Mogli su izaći na kraj i sa jednom smrdljivom životinjom iz prošlosti. A ti kažeš da bi oni pre da umru. Kako bi pobegli od mene...

»Nije njima tako lako, kako ti misliš, da...«

»...oni su spremni da umru i to je način...«

»...tebe izmene«, dovrši svoju misao Greška. »Oni takođe imaju svoje granice. Zato će otići.«

»Zašto?«

Greška se za kratko materijalizuje u obliku niza vertikalnih stubova, između kojih se izvija jecaj. »Iz očaja«, odgovori ona. »Šokirani vezom sa tobom. Prepoznali su tebe u sebi. Ti si predak. Nisu znali tvoju prirodu dok ti nisi došao, a sada, kada su te upoznali, oni te se plaše, jer si ti u njima. Kao što si i u svima nama ostalima. Zato će oni poći u smrt.«

Kleju se vrti u glavi. Oseća kako ga nešto steže u grlu. Zaronio je u metafiziku.

Sabravši u sebi svu odlučnost, Klej upita: »Kako da ih ubedim da to ne urade?«

»Uporno to pitaš.«

»Moram da znam.«

»Ja ne znam odgovor.«

»Ko zna?« zapita on kreštavo, osećajući grč u stomaku, kao da mu lešinar kida jetru.

»Ko zna? Ko zna? Ko zna?«, jecanje greške pretvara se u gakanje. Klej se osvrće oko sebe. Ne može nigde da je vidi. Počinje topla, teška kiša. On počinje da se drobi. Hoće da potrči, ali njegova stopala su se već okrunila, listovi nogu takođe su se razdrobili, i on će sada morati da hoda na kostima kolena. Udiše u sebe sečiva. Kroz kožu umesto znoja izbija kiselina. Vidi pred sobom priviđenje: Skupljači čuče na tlu ispred njega, umiru topeći se, i pri tom se smeše i pevaju. Kako to da sprečim? pita se on. Ove reči se bolno kovitlaju po njegovoj glavi, a zatim se klizeći slivaju niz njegovo grlo. Pred očima mu treperi slutnja mogućeg odgovora: Mogao bi da pokušaš sa Pomagačima. Uz škripu kičmenih pršljenova Klej klima glavom. Pomagači. Pomagači. »Gde mogu da ih nađem?« upita on glasno. Ali naravno, on je ponovo sam.

31

Stiže u predeo gde ne postoji boja. Pigment je izvučen iz svega; nalazi se na nultoj talasnoj dužini, plašeći se da ne sklizne niz neku pukotinu u spektru. Čak je i sunce lišeno bilo kakve boje, i svetlo koje od njega stiže predstavlja žestoki paradoks. On oprezno hoda, ne dolazeći još sebiod silne začuđenosti. Video je antiarktičku sve-proždiruću belinu, i video je crnu čeljust Tamnog, ali ovo mesto nije kao ta; jer, mada crno može značiti odsustvo boje, ovde ništa nije crno, i, mada belo može da znači stapanje svih boja, ovde ništa nije ni belo. Kako on onda uopšte može išta da vidi? »Nećete me preći«, kaže on hrabro. »Znam ja nešto malo i o optičkim zakonima. Boja nije ništa drugo nego efekat stvoren elektromagnetnim zračenjima, i koja oko registruje samo na određenoj talasnoj dužini. Nema talasne dužine, nema boje; nema boje, nema viđenja. Pa kako onda ja vidim ove stvari?« Posmatra svoju bezbojnu ruku. Plazi svoj bezbojni jezik. Dodiruje bezbojne grane bezbojnog grma. Ako može biti boje bez fizičkog prostiranja, može li možda biti i fizičkog prostiranja bez boje? Prvo bi trebalo pretpostaviti da postoji pojam apsolutne boje. Možeš vizualizovati crvenu boju, zar ne, a da ne vizualizuješ crveni objekat? Da? Da. Vrlo dobro. Boja kao apstrakt, nepovezana sa masom. Sada sebi predstavi masu bez boje. Čistu formu, bez njenog odjeka u vizulenom spektru. Nije tako lako? Da, ali ipak, pokušaj momče, pokušaj, pokušaj! Klej zatim pokuša da kroz jedan urlik izbaci sve ovo zujanje iz glave. Glas koji je proizveo nalik je zvuku kidanja žica. Bezbojni gušter puzi po bezbojnom tlu; on događaje vidi kao sudare različitih tkiva. Zaključuje da ima nečeg čisto japanskog u ovakvom opažanju stvarnosti. Čovek mora da se osloni na čistu formu da bi identifikovao stvari; svet ima finoću simfonije u jednom tonu, vrta posutog crnim šljunkom, jednog jedinog blistavo načinjenog kaligrafskog znaka. Uživa u ovom sužavanju palete. Kreće se veoma polako, plašeći se da bi jedan pogrešan korak mogao ponovo oživeti spektar. Kako je ovde mirno, kako prijatno prazno. Čak je i zvuk bezbojan. »Zdravo«, vikne on. »Zdravo. Zdravo. Zdravo.« Te reči su, poput staklenih šipki, glatke i neodređene. »Možeš li mi reći gde da nađem Pomagače?« Vidi stene, drveće, ptice, cveće, travu, insekte. Ovo je priviđanje sveta. Ovo je senka senke. Ovde bi mogao večno da ostane, bez ikakvih odgovornosti, pročišćavajući svoje misli, izbacujući iz njih sav onaj talog od boja, sav taj koloplet nijansi: zelenih i žutih i ultramarinskih i skerletnih i crveno-smeđih i bronzanih i smaragdnih i jarkocrvenih i plavih i sivih i narandžastih i indigo i purpurnih i bordo i zlatnih i svetlocrvenih, i boje mirte i cinobera i jorgovana. Gledati bezbojno sunce kako mirno klizi po bezbojnom nebu, gledati u tiho srce bezbojne šume, misliti bezbojne misli dok vetar titra bezbojno lišće u krošnjama – ali on se seti Skupljača. Kreće dalje napred, prolazeći preko pojasa pokrivenog peskom, kao i kroz predeo gde na tlu leže milioni parčića svetlucavog stakla, čije je oštre ivice srubilo vreme, i koji sada bezbrižno svetlucaju svuda naokolo Ulazi u oblast gusto obraslu bodljikavim rastinjem, i to rastinje, na čijim granama su iznikle oštre, krive bodlje, izvija se i palaca na sve strane. Šišteći i uzdišući ove grane se spliću oko njega, kao da ispituju njegove oči, njegove genitalije, listove njegovih nogu. »Hajde«, govori im on prkosno. »Posecite me ako morate, a onda se mičite sa mog puta!« Ovo granje, dugačko poput bršljana, još uvek okleva, spleteno oko njega. Tada se jedna od grana tesno priljubi u njegov kuk, i naglo klizne na dole, nakon čega on na tom mestu primeti krvavi trag; krv koja kaplje iz ove posekotine takođe je bezbojna, u početku, ali iznenada ona postaje intenzivno crvena; po ovom plamenom tragu na svojoj koži on shvati da je prešao granicu. Boje ovde šikljaju iz svega, i to neverovatnom silinom. On je zaslepljen. Mrežnjače njegovih očiju se skupljaju i šire pod ovim naletima. Crveno! Narandžasto! Žuto! Zeleno! Plavo! Indigo! Ljubičasto! Svaka materijalnost nestaje, utapa se u ovom žestokom spektralnom vrisku. Žao mu je što se rastao od bezbojnosti; osvrće se ne bi li bacio još jedan, poslednji pogled na taj prizor jedinstvene izbeljenosti, ali njegove oči, zapljusnute svim mogućim bojama, sada više nisu u stanju da vide taj kvalitet odsustva boja; slegnuvši ramenima, on se okreće predelu koji ga bombarduje snažnim bojama. Prostori njegove svesti iz kojih je nedavno izvučena svaka boja, svaka koloraturna nijansa, sada se ponovo pune bojom kao što se presahli izvori ponovo pune vodom, a pri tom se čuje i zvuk koji pdseća na žubor vode. Kako je moguć ovakav sjaj? Sve treperi. Sve pulsira. Sve zrači. Sa površine jednog jedinog lista plamti hiljadu nijansi zelene boje. Nebo je prizma, i on pleše pod užasnim zrakom koji se tamo prelama. Njegova koža je prelivena neodgonetljivim lavirintima sačinjenim od svetlosti i senki. Očne jabučice plove po njegovoj lobanji, nošene raznobojnim strujama. Upoznaje granice sopstvenih čula: ako nekako ne umanji intenzitet recepcije stvarnosti, preopteretiće se, i sagoreti. Zatvori oči! Zatvori oči! Zatvori oči! »Zatvoriti oči znači delimično umreti«, odgovara on sam sebi, i pogled zatim prkosno usmerava ka suncu. Hajde! Učini ono najgore! Širi ruke. Ukopava pete u meko, toplo i vlažno tlo. Njegova muškost se uspravlja. Pije raznobojni zrak i, udahnuvši, nalazi u sebi mesta za sve te boje; uspravlja se, stiska pesnice i prkosi ogromnoj prizmi koja preti da ga uništi. I trijumfuje. I upija sve u sebe. I oseća zasićenost od crvenih i zelenih boja. I dospeva do ekstaze, izbacujući iz uda seme koje u sjajnom luku leti kroz vazduh; dok leti seme poprima purpurnu i plavu i zlatnu boju, a kad padne na zemlju, na tom mestu stvori se jedan plameni homunkulus, odeven u treperave nabore vatre. Klej se smeje. Jedan oblak prolazi ispred sunca. On klekne i zagleda se u univerzum što ga otkriva u jednoj kapljici vode i na površini jednog okruglog plavičastog lista. Sva ta sićušna stvorenja koja pate, vole, uzdižu se, padaju, bore se, gube: svima njima on šalje svoju blagoslov. »Gde su Pomagači?« šapuće Klej. »Moji prijatelji su u opasnosti. Gde? Gde?« Gde?« Boje blede. Svet se vraća svojim uobičajenim nijansama. Kleja počinju da saleću sumnje, fantomi, veštice, harpije, fobije, magle, nepostojanost, truljenje, tabui, krutost, močvare, infekcije, impotencije, farsijerstvo, ekstremne temperature i duhovna nemoć. Klej gazi kroz ove kužne nanose kao kroz okean od otpadaka, i iz njih izranja pokriven blatom koje se suši i otpada sa njega pri prvom dodiru sunca. Ispred njega nalazi se jedan ogroman kameni rt, kameno ispupčenje, koje se iz nepregledne ravnice poput rakete ustremljuje ka nebu, i taj rt, normalno, dominira čitavim ovim predelom. U podnožju kamenog ispupčenja, široko razastrte po ravnici, nalaze se ruševine neke ogromne zgrade, nekakve velike kamene građevine koja čak i u ovom razrušenom obliku deluje impresivno: po snazi i moći koje njen oblik još uvek sugeriše. Zgrada je opasana sivim i stabilnim stubovima, isklesanim u klasičnom stilu, i ti stubovi, svojim oblikom i veličinom, navode Kleja na pomisao da je ovo verovatno glavni Zemaljski muzej, skladište svega onog što je stvoreno i sačuvano na ovoj planeti. Mnogi od stubova su porušeni, ogromni portal visi do pola razvaljen, a prozori koji se nalaze visoko na zidu zjape otvoreni. Ipak, i pored svega toga, Klej oseća da nije došao do nekakve beznačajne zgrade, već da je stigao na mesto od trajnog značaja. Oseća takođe čudnu uverenost da će ovde sresti one koje traži. Zapućuje se prema ogromnoj građevini, i, sve više joj prilazeći, oseća da, u poređenju sa njom, on nije veći od mrava.

32

Zgradi prilazi sa njene zapadne strane, gde se i nalazi glavni ulaz u nju. Ta strana je sačinjena od ogromnog kamenog bloka, izrezanog u jednom komadu, bez ikakvog otvora u sebi (osim portala) i gotovo nedirnutog vremenom; jedino delimično uništeni reljef koji se nalazi blizu krova, govori o tome koliko je vekova prešlo preko ove građevine. Preko zida je prevučen gust sloj zelenog lišaja, koji je vekovima prianjao uz ovu površinu, stvorivši tako čudesne oblike na njoj. Nekakva puzavica počela je da se nadvija i preko samog stubišta. Vrata su nestala, ali on, zureći kroz otvor gde su ona bila, u unutrašnjosti zgrade vidi samo tamu Počinje oprezno da zagleda ulaz, kružeći sa svih strana oko njega. Tog časa nad njega se nadvije četa cvrkutavih insekata, koji ubrzo potom nestaju. Na tlu, do visine njegovog struka, nalazi se nekakvo ružno bodljikavo rastinje koje ga, kako prilazi zgradi, grebe po koži. Sada je stigao u samo podnožje zgrade. Iz daljine nije mogao ni da nasluti koliko je ona zapravo visoka; ona se diže, i diže, i diže, parajući nebo u takvoj visini, da se on pita kako konstrukcija uopšte izdržava a da se ne strmoglavi dole. Pa ipak, građevina nije poput oblakodera, falusnog oblika. Ona ima čvrstinu i stamenost, ima čak i izvesnu širinu, kako muzeji i treba da izgledaju. Devet visokih mermernih stepenika vode do glavnog ulaza; svaki stepenik je dugačak koliko i prednja strana zgrade. Klej se sa mukom penje na prvi stepenik, zatim na drugi, a potom, obeshrabrivši se, odluči da istraži prvo spoljašnost zgrade.

Okreće se ka istoku i, koračajući po ovom izbrazdanom stepeniku, stiže do ugla građevine. Stubište se pruža i duž. te strane, i on shvati da ono u stvari opasuje celu građevinu. Skrene za taj ugao i krene duž te strane. Ovaj deo je u očajnom stanju. Stubovi su nalik iskrzanim patrljcima, uz to i proredeni, kao kod polomljene vilice. Zelena puzavica pruža se između i preko tih stubova. Postolja su takođe sva srušena, a iz tla štrče do pola ukopani delovi raznih umetničkih predmeta. Pokušava da odgonetne šta je prikazano najednom reljefu i, prišavši bliže, on na njemu vidi prikazane zveri, čudnije od svih koje je do sada video: bića sa ispupčenim očima i rešetkastim ustima i zupčastom kožom, čudovišta iz najjezivijih noćnih mora. Sa hladnom fascinacijom on razgleda ovu galeriju užasa sve dok ne stigne do mesta gde ugleda svoj sopstveni portret, pažljivo urezan u glatku ploču. Uplašen, počne da beži. Stigavši do kraja, pokušava da skrene iza ugla i prođe duž zadnje strane građevine; ali gradevina se nalazi suviše blizu kamenog rta koji je nadvijen nad njom, tako da prolaz sa te strane nije moguć. Vraća se istim putem nazad, izbegavajući pogled na ono mesto sa sopstvenim portretom, koji ga je i bio užasnuo, i stiže ponovo pred ulaz u građevinu. Da uđe sada unutra? Odstupi par koraka, razmišljajući šta da učini. Terasasti krov, odavde to lepo vidi, obrastao je gustom vegetacijom, koja je koren pustila u nišama i pukotinama reljefa što se nalazi uz samu ivicu krova. Tu, na krovu, nalazi se prava šuma: spletena gusta trava, bokori rascvetalog grmlja, trake sjajnog bršljana, čvrsto zdepasto drveće koje tu mora da stoji već vekovima. No, čak i najkrupnije drvo deluje sitno u poređenju sa ovim ogromnim terasastim krovom, a sve to drugo isprepleteno rastinje izgleda tek kao tanki i beznačajni zeleni sloj nanesen na kamenu površinu. Ptice i životinje su tu sebi sačinile gnezda i legla. Posmatra zmiju sa žutim šarama kako se uvija oko jednog friza. Dosta je. Ući će unutra. Krenuo je uz stepenice.

Ulaz je, naravno, premrežen paučinom. Kad rukom krene da ukloni paučinu, ona počne sama da se razmiče, uz šaputav zvonki zvuk, sličan zvuku finih metalnih žica koja se taru jedna o drugu. Ulazi unutra, udišući memljiv vazduh. Stupa u jedan uzan, dugačak i taman hol, čiji su zidovi od hladnog oniksa. Stiže do jednih vrata od ružičastog alabastera, toplog sjaja, sa uklesanim linearnim simbolima koji se uvijaju i izvijaju i stapaju u uznemirujuće i čudesne oblike. Uz dosta oklevanja on podigne ruku i kažiprstom dodirne vrata; itog časa vrata se otvoriše, prema unutra, dopuštajući mu da uđe u dvorište koje, izgleda, zauzima centralni deo ove građevine. Zrak sunca, prečnika od nekoliko metara, spušta se dijagonalno na pod; zrak dolazi iz ogromne rupe na krovu, rupe koja se nije videla spolja. Vazduh je ovde vrlo vlažan i memljiv, kao u nekakvoj ogromnoj podzemnoj cisterni. Oči mu se sporo privikavaju na polumrak ovog prostora, kojeg remeti jedino svetli sunčev zrak. Po zapuštenim ćoškovima vidi oronule statue pokrivene muljem. Blato pokriva i čitav pod ove prostorije; već pri trećem svom koraku on je do članaka ugazio u hladan mulj, i zato se zaustavio razmišljajući vredi li dalje nastavljati. U prostoriji se oseća neprijatan i oštar zadah, kao da je pred njim bara od mokraće morževa. Sluti blizinu nekakvog života. Oseća blizinu tela koje vrši metabolizam. Konačno postaje svestan prisustva pet džinovskih stvorenja, strašnih i nepokretnih, koja se nalaze na drugom kraju dvorišta.

Ova stvorenja gotovo da bi mogla da budu dinosaurusi. Dimenzije su im, u svakom slučaju, odgovarajuće, ako nisu čak i veća od dinosaurusa. Dvoje od njih, koji se nalaze u sredini, dugi su najmanje trideset metara; dvoje koji se nalaze sa njihovih bočnih strana su otprilike iste te dužine, a sa krajnje leve strane nalazi se najmanje stvorenje, veličine otprilike najvećeg slona. Koža im je kao u reptila: glatka, sjajna, tvrda, ljuspičasta i tamna. Čudno, ali ova stvorenja sede u položaju kakav je uobičajen za čoveka, a za njih je verovatno nepodesan i neudoban: uzdignute glave, opuštenih ruku (mogu li se ti udovi nazvati rukama?), kičme povijene napred, repa podvijenog pod sebe, i nogu ispruženih napred. Da, ova stvorenja sede. Njihova tela podsećaju na tela ogromnih izduženih guštera, koji imaju kratke i zdepaste udove i dug rep. Stomak i grudi im prekrivaju mnogobrojni mesnati nabori, oblik glava im je različit: u jednog je glava izdužena u ogromnu njušku, dugu gotovo pet metara, u drugog je glava okrugla, sa rožnatom izraslinom, u trećeg je to mala glava na dugačkom zmijolikom vratu, u četvrtog je glava ogromna, a ispod nje kao da i nema vrata, a peti ima glavu na kojoj se najviše ističu zubi, i koja podseća na glavu Jedača samo što je mnogo veća. Svih pet stvorenja uvaljano je u tamni mulj, i taj mulj pokriva njihova tela različito: nekima se on jedva prilepio uz kožu, a drugi imaju blatnjavi pokrivač sve do ramena. Izgleda nemoguće da su se ovi monstrumi kroz bilo koji otvor mogli uvući u ovu razrušenu građevinu; da nije onda ta građevina dignuta oko njih, kao svetilište? I evo, ova čudna stvorenja sede, jedno uz drugo, beskrajno strpljiva, odajući od sebe samo smrad i povremeno unutrašnje mumlanje; njega posmatraju sa ravnodušnom pažnjom, kao grupa iznurenih, otupelih sudija. Pa ipak, ova bića su mu poznata: Ninamen mu ih je jedanput, u trenutku panike, za kratko predočila kroz blesak jedne vizije. Klej shvati da su ovo Pomagači, krajnji stepen u razvoju ljudske lestvice, čijem se autoritetu, izgleda, svi priklanjaju. Klej je uplašen. Od svih različitih bića koja pripadaju ljudskom rodu, što ih je do sada sreo, on najmanje može da razume i pojmi ova bića nastanjena u blatu unutar razrušenog hrama. Ova bića mu u isto vreme deluju i zapovednički i gnusno. U građevini i dalje vlada tišina, ali on čuje kako se u daljini tiho oglašavaju trube, a čuje se i zvuk trombona; za ovim će se možda začuti i gromoglasni pev nebeskih horova. Treba li on da se uvalja u blato, ukalja njim, u znak ritualnog uniženja? Ne usuđuje se da priđe bliže. Pet ogromnih glava se klati levo-desno, tarući se o gust mulj, i on zna da ni za jednu od tih glava ne bi predstavljalo veliki napor da se malo pogne napred, i njega ščepa. Maleno parče, koje u sebi nosi prastare gene. Kako se ovo dogodilo? Kako ste vi mogli izaći iz mojih slabina? On drhti. Zanemeo je od užasa. U ovoj zgroženosti on vlastiti kostur doživljava kao uljeza u svom mesu. Pomagači frkću i mumlaju. Jedan od njih, onaj sa dugom njuškom, sagne glavu i njuškom napravi brazdu u blastu, potom digne glavu i sporo, otegnuto urlikne. Od ovog urlika jedna kamena ploča se sa zida strovali na tlo. »Moje ime je Klej«, progovara on bojažljivo. Da li se ikada obraćao ovako neverovatnim bićima? »Ja pripadam ljudskoj rasi.

Ovde sam dospeo, dosta davno, zahvaljujući vremenskom protoku, i do sada sam... imao... mnoga iskustva... imao... dospeo sam ovde...« Ne može više da izdrži da stoji. Spušta se na kolena, i tako krene napred, kolenima klizeći kroz hladan mulj. Pomagači ne obraćaju nikakvu pažnju na njega. »Hoćete li... mi... pomoći? Imam šest prijatelja koji su naumili da umru.« Njegovi ukočeni prsti klize kroz mulj. Mlaz toplog urina sliva mu se niz desnu butinu. Zubi mu cvokoću. Najveći od Pomagača podigne glavu i polako je zanjiše, dovodeći je tako u položaj tačno iznad Kleja. Klej sa nevericom gleda gore, čekajući da svakog časa bude ščepan. Glava se povlači nazad. Tromi rep se uvija i izvija. »Poći ću bilo kuda«, mrmlja on. »Učiniću sve. Umreću umesto njih, ako je potrebno. Samo da izmenim njihovu odluku. Kako? Šta? Ako?« Može li on možda dotaći njihove misli? Napreže se da bi to ostvario, ali ne uspeva ništa da dodirne; Pomagači izgleda ne žele da se njemu otvore. Imaju li oni uopšte misli? Da li oni uopšte spadaju u ljudski rod, po onome čime se taj rod sada određuje? Strah od njih počinje da isparava. »Vi niste ništa više nego glupave planine mesa«, obraća im se on. »Živi zakopani, do guše uvaljani u mulj. Ružni! Prazni! Uobraženi!« Pomagači se sad oglasiše jednim zajedničkim urlikom; ogromni zidovi građevine uzdhtaše; još jedna kamena ploča uz tresak pada na tlo. On se podigne i uzmakne dalje od njih, zbunjen i uplašen njihovom reakcijom. Oni natavljaju i dalje da urliču. »Ne!« govori im on. »Nisam mislio... ja sam samo želeo da... molim vas... moji prijatelji, moji prijatelji, moji jadni prijatelji...« On jedva izdržava pod ovom provalom njihovog besa, a pomišlja i na to da bi rika koju proizvode Pomagači mogla ovaj razrušeni muzej do kraja sravniti sa zemljom. Ali, samog sebe prisiljava da nastavi. »Podvrgavam se vašoj volji«, izjavljuje on, i čeka. Oni se polako smiruju. Ponovo postaju povučeni i nezainteresovani, ukopavaju se u mulj, kojeg sada jezicima i njuškama bacaju jedan na drugog. On se nesigurno nasmeši. Ponovo klekne. Potpuno se pruži po mulju. »Zašto Skupljači moraju da umru?« pita ih on. »Šta hoće da spreče? Hoće li nekoga u nešto da uvere? Zašto i u čije ime se žrtvuju?« On čuje lupu dalekih bubnjeva, plemenit i inspirativan zvuk – ili je to grmljavina, ili, pak, ovi Pomagači iz sebe ispuštaju čudovišne vetrove. Bez podizanja on počne da se povlači, klizeći na kolenima u natrag kroz mulj. Šta da radi? Šta da radi? U svojim mislima nalazi odgovor, a budući da on pre par trenutaka tu nije bio, mora da su ga u njegove misli položili Pomagači. Treba da ode od Izvora Prvih stvari; mora da se pokori; mora sve da prihvati. Nema drugog načina. On ustaje i zahvaljuje se Pomagačima. Oni leže i urliču. Njihove zamućene oči gledaju na sve strane. On slobodno može da ode. Teturajući se kroz hodnik, konačno izlazi napolje. Predeo oko građevine leži utonuo u neveseli sumrak.

33

Male životinje mu pomažu dok se ujutro plešući spušta kroz tamu. Prilaze mu po dve, po tri životinjice, blago mu govoreći: »Ovuda«, i ponovo: »Ovuda«, i on ih sledi, pun poverenja, veseo, srećan što se konačno izvukao iz kandži utvara i priviđenja. Njegovi vodiči su jednostavno – životinje; ptice, slepi miševi, gušteri, zmije, krznena stvorenja najrazličitijih vrsta. Nijedne od ovih vrsta on se ne seća iz starih dana, ali ima izrazitih sličnosti i podudarnosti, tako da se čini da svaka vrsta sledi svoju evolutivnu nit: ovo bi mogao biti zec, ovo jazavac, ovo iguana, ovo vrabac, ovo kuna, ovo prugasta veverica. Ali, sve ove životinje su se promenile i postale čudne. Gušter na glavi ima luk od desetak sjajnih očiju; slepi miš ima svetleća krila, koja ispred njega razastri nežan ljubičasti sjaj; zec, mada ljupko stvorenje kao i pre, sada ima dugačak i zašiljen rep, koji mu verovatno služi za odbranu. I oni govore njegov jezik, ili pak on njihov. »Sledi nas, sledi nas, sledi nas! Ovuda! Ka Izvoru! Ka Izvoru!« I on ih sledi.

Prijatno putovanje, ali se malo odužilo. Sumorni Pomagači ostali su daleko iza njegovih leđa. Bliži se podne, on i dalje hoda kroz ovaj kraj koji sa svakim korakom postaje sve nežniji – savitljivo drveće, lišće nalik na ukrase, magličasto cveće, melemski mirisi, pastelne boje, zvonka vazdušasta muzika što tone ka horizontu. Nestvarno, kao zemlja iz bajki. Penje se i spušta niz nežna brdašca, mekana poput ženskih grudi. Korača kroz plitke bazene ispunjene toplom vodom, iz kojih ne vreba nijedno čudovište. »Ovuda! Ovuda!« Čak je i odmor liričan: ispod podnevnog sunca on sedi na ulazu u veliku dolinu, koja se blago pruža u daljinu gde je, verovatno, raširenih ruku sačekuje reka. Kad odluči da nastavi put, životinje, njegovi vodiči, pevajući potrče ispred njega. Trava u dolini je gusto spletena, svaka vlat ima čvrstoću plastičnog tkiva; kako on stopalima gazi po tlu, travke se povijaju na jednu ili na drugu stranu, ostajući u tom položaju desetak i više minuta, tako da on, kada izmakne malo napred, i osvrne se, tačno može da vidi put kojim je prošao, i to po useku koji je ostao u travnatom tepihu.

Sunce je u zenitu. Ovo je do sada najtopliji dan, mada je vrućina donekle ublažena blagim vazduhom. »Zaplivaj ovde«, govori mu amfibija sa dvanaest nogu. »Uspi se na ovu stenu zbog vidika«, insistira krhka kupasta životinja. »Nemoj da ti promaknu ovi cvetovi«, govori ljubičasta krtica, odižući svojom dugačkom njuškom jednu ravnu ploču ispod koje se nalazi minijaturni ružičnjak. Ljubazne životinje. Divno je putovati sa njima. »Je li daleko do Izvora?« pita on, zaustavivši se negde predveče. »Postoji samo jedan put«, odgovara mu duguljasti salamander, koji odmah potom zamakne u jednu pukotinu na steni.

Zaključuje da se kreće prema severu, mada je zaboravio koji je ovo kontinent, a ne bi bio u stanju ni da odredi gde se ovo mesto nalazi u odnosu na mesto njegovog buđenja. Četvrtog dana puta ovaj predeo počinje da gubi svoj stidljiv i sladak ton. Prijatnost počinje naglo da čili iz svega, i u roku od samo jednog časa predeo koji ga okružuje postao je sasvim drugačiji. Žute gljive, nasmejane veverice, brbljive ružičaste gusenice, drveće sa listovima blistavim poput zlatnika – više se ne vide u blizini. On stiže u nepreglednu savanu, kojom kruže ogromna krda krupne divljači.

Dokle god dopire njegov pogled, pruža se ravnica; polje obraslo travom boje bakra, koja mu doseže do kolena. Na polju se vide i krupne životinje kako pasu. Najbliže njemu su nekakvi zdepasti četvoronošci, nalik konjima, samo što imaju manje glave; koža im je naizmenično prošarana crvenom i zlatnom bojom. Gledajući u ove životinje, Klej kao da pred sobom vidi deset hiljada sunčevih zalazaka.

Prekinuvši za trenutak žvakanje trave, životinje su ga hladno pogledale. Primećuje da su njegovi mali vodiči nestali sa vidika. »Ja tražim Izvor Prvih stvari«, objašnjava on, a ovi zlatno-crveni preživari počinju da frkću, kopitama riju zemlju, i pogled upiru ka horizontu. I on nastavlja put. Na jednom proplanku, obraslom visokim sivim drvećem, sreće krdo životinja sa vratovima dugim najmanje deset metara. Ove životinje brste lišće sa visokih krošnji. Ova stvorenja mora da nastavljaju evolutivni obrazac žirafa, ali, za razliku od žirafa, njima nedostaje ljupkost i gracioznost pokreta; kao da ih je evolucija iznedrila u jednom trenutku vlastite zlovolje: apsurdno, ove životinje imaju samo tri noge, i na te tri noge se drži njihovo nezgrapno telo iz koga se izvija veoma dugačak vrat. Noge su im čvrste i kvrgaste, sa po tri podjednako udaljena zgloba na svakoj, a vratovi su im zmijoliko povitljivi, i taj kontrast, između donje kvrgavosti i gornje izduženosti, deluje zaista neprirodno i vulgarno. Glave ovih životinja gotovo u potpunosti čine ogromna usta, iznad kojih su smeštene mutne nemirne oči. Životinje marljivo brste lišće sa visokih sivih krošnji, i kako jednu krošnju obrste i udalje se od nje, na njoj neverovatno brzo nikne novo lišće. Uopšte ne obraćaju pažnju na Kleja. On iz znatiželje pokušava da ih uplaši sa nekoliko glasnih uzvika, čisto da bi video kako ova stvorenja trče, ali životinje mirno nastavljaju sa svojim obrokom, ne obazirući se na njegove povike. »Trk!« viče Klej. »Bežite!« Jedna od najvećih životinja okrene glavu, zuri prema njemu jedan trenutak i – gotovo da ne poveruje glasno se nasmeje. Klej oklopljeno telo, i oblikom podseća na nosoroga; sreće, zatim, krdo od desetak hiljada životinja sa širokom njuškom, koje bi lako mogle biti svinje, samo što imaju noge kao u antilope. Pita se gde su lavovi, i nalazi iz iza ovog krda: tri vitka, žutomrka mesoždera, velikih glava, gipkih prednjih nogu, i snažnih, kao u kengura, zadnjih nogu. Leže i zlokobno reže, usta umrljanih krvlju, a oko njih žitava hrpa oglodanih kostiju. Majka sa dva mladunčeta: podižu glave, pokazujući Kleju oči sjajne poput rubina, i nekakve čudne uvijene antene na glavama, ali ne pokazuju ni najmanju želju da njega napadnu. On ih zaobilazi u širokom luku. Pod popodnevnim svetlom on se vuče kroz ovu savanu i, već otupeo od tolike količine čudnovatih stvari, više ne pokušava nijednu od njih da izanalizira i objasni, već, prosto, ovu ogromnu hrpu mesa naziva slonom, a ove tanke životinje gazelama, ovo stvorenje koje je projurilo brzinom munje gepardom, a ovo smešno biće što se gega tamo-amo naziva bodljikavim prasetom – mada mu svest sve vreme govori da su te paralele netačne. Već se spustio mrak, i on se zaustavlja u podnožju jedne patuljaste planine, sačinjene od nagomilanih stena, visoke oko trideset metara. Tu provodi čitavu noć, nemiran, sve vreme zureći u tamu, nastojeći da svojim pogledom smuti sve te svetlucave oči koje iz tame gledaju u njega.

Sledećeg dana izlazi iz savane. Predeo poprima više apokaliptički izgled. Ovo je oblast termičkih poremećaja; iz tla izbijaju gejziri, a svuda naokolo se nalaze jezerca sa ključalom vodom. Tlo je pusto i ogoljeno, svedeno na vlažnu i mrku, ispucalu zemlju. Pogledom isputuje krečnjačke terase, slične kadama za kupanje, na kojima se nalaze plitka jezerca čiju su vodu zaposele alge crvenih, zelenih, plavih, ali i svih drugih boja. Zaustavlja se da osmotri oblak crne pare, koji se iz jedne pukotine u tlu podiže u vazduh sve do visine od nekoliko stotina metara. Prelazi preko mrtvog terena, pokrivenog staklastim talogom, hodajući u cik-cak da bi izbegao isparenja i gasove koji su možda otrovni. Ovde je ponovo dobio društvo svojih ranijih malih vodiča: »Da li je ovo put za Izbor Prvih stvari?« pita on jedno stvorenje nalik sovi, koje visi na grani uvenulog drveta, a ono mu odgovara da samo produži da ide. Bledocrveni gmizavac sa velikim brojem nogu vodi ga, graciozno se krećući, kroz ovaj lavirint od gejzira i barica ključale vode koja preteći mumla sa svih strana. Nebo je ovde sivo-plavo, prekriveno dimom čak i usred podneva. Vazduh ima težak miris, kao od neke hemikalije. Na koži mu se nahvatao sloj od tamnih i vrelih isparenja; kada je prstom povukao po grudima, na tom mestu je ostao trag. »Mogu li se ovde oprati?« pita on jedno prijazno skakutavo stvorenje, pokazujući pri tom nogom prema bazenu iz kog se nije dizala nikakva para, i u kom voda nije ključala. »Nije mudro«, odgovara skakutan. »Nije mudro, nije mudro, nije mudro!« i tog časa voda u bazenu poprimi preteću ljubičastu boju, kao da se u nju, kroz neku podzemni kanal, ulila nekakva kiselina. On ostaje sa prljavim pokrivačem na svom telu.

Prolazeći kroz ovaj predeo od ključalih jezeraca i gejzira, on konačno stiže do jednog kamenog grebena, koji se prostire u pravcu od severa ka jugu. Trebate dosta veštine da se popne uz njega jer se greben sa tla diže gotovo vertikalno, a duž njegove ivice ima dosta stena koje bi se mogle odroniti, ali on, pošto ne želi da izgubi čitavu večnost obilazeći ovaj greben, počinje da se penje i na kraju uspeva da se uspentra uz njega. Kada se uspeo gore, sa olakšanjem je primetio da je kosina sa druge strane mnogo blaža. Dok se niz tu stranu spuštao, dobro je osmotrio predeo pred sobom, i ugledavši krajnje neobičan prizor, on je shvatio da je konačno stigao do svog odredišta. Uz prigušeno svetlo, koje kao da dolazi od sunca pokrivenog filterom, on pred sobom vidi potpuno golu, ravnu zemlju: ni grma, ni drveta, ni stene, samo pust ravan predeo, koji se na levu i na desnu stranu prostire dokle god dopire njegov pogled, a u daljini, ovaj predeo se utapa u horizont. Tlo, tako marsovski ogoljeno, crveno je, boje opeke. Tačno ispred njega, a najmanje nekoliko dana hoda od mesta gde je on, iz tla izbija stub svetla i diže se u visinu savršeno ravno, poput ogromnog mermernog stuba. Stub je širok najmanje osamsto metara u prečniku, kako Klej procenjuje, a što se visine tiče, gornji kraj mu se gubi negde visoko u atmosferi. Ima sjaj uglačanog kamena, pa ipak Klej je siguran da on nije sačinjen od neke materije, već da je to pre mlaz čiste energije. U njegovoj unutrašnjosti primećuju se nekakvi pokreti; pojedini slojevi se uvijaju, sudaraju, spliću i mešaju. Boje se svakog časa smenjuju: sada je dominantna crvena, sada plava, sada zelena, sada pak braon. Pojedini segmenti ovog stuba izgledaju gušći od drugih. Povremeno oko stuba stanu da vrcaju varnice. Gore, u visini, stub uranja u oblake, bojeći ih i ztamnjujući pri tom. Klej čuje šištave i krckave zvuke, kao kod električnog pražnjenja. Ovaj usamljeni moćni stub što blista ovde u napuštenoj ravnici učinio je da se Klej oseti potpuno skrhan. To je skiptar moći; to je žiža promena i stvaranja; to je moćna osa oko koje se možda i čitava planeta vrti. Mora da zažmiri da bi se duže zagledao u njegov sjaj. »Izvor Prvih stvari?« pita on. Ali pored njega više nema vodiča, tako da mora sam sebi da odgovori: »Da«, i »Da«, i »Da«, ponovo. Ovo je to mesto. On teturajući kreće napred, prema Izvoru. Pokorava se. Prihvata sve. Daće sebe Izvoru.

34

On stoji na rubu Izvora. Obod mu je od krečnjaka, beo, boje kosti, gladak poput porcelana; nekoliko metara ispred njega, stub svetla izranja iz nepojamne dubine, diže se prema gore, i nestaje u visini. Iznenađen je što, prišavši ovako blizu, ne oseća nikakav poseban efekat. Oseća toplotu, i izvesnu električnu suvoću vazduha, a čuje se i tiho pucketanje ozona; ali on je, ipak, od ovako moćnog mlaza energije, što izbija iz tla, očekivao i nekakvo primereno, mnogo snažnije dejstvo. Stub izgleda nedodirljiv, kao snop džinovskog reflektora. Klej mu se polako primiče, ne zbog straha ili oklevanja, jer njegov put se ovde završava, i on to zna; no, pre nego što ude unutra, on želi da shvati što je moguće više moguće stvari. Stao je na obod, koji je pod njegovom težinom počeo da se kruni, a pojedini komadići krečnjaka poleteli su dole, u ambis. Još uvek stoji na čvrstom tlu, ali kako se pomiče unapred, njegova velika stopala počinju da dodiruju svetlosni mlaz. Još jedan mali pokret, i on će se strovaliti u ambis. Spreman je. Ja sam žrtva. Ja sam žrtveno jagnje. Ja sam sredstvo iskupljenja. Poći će. Počinje da se naginje. Široko širi svoje ruke; rastvara šake, dlanove okreće prema svetlu. Koža stuba kao da je od srebra; sjajna je poput ogledala: on može na glatkoj površini da vidi sopstveno lice – tamne oči, tamni podočnjaci, usne čvrsto stisnute. Vrhom nosa dodiruje stub. On tone u njega; pada; on je bez težine; on je u ekstazi. Njegov pad se vrlo brzo završava. Poput čestice pepela zahvaćene strujom koja je vuče gore, i on biva povučen gore, ka vrhu stuba; lebdi, kovitla se, leluja, kreće se tamo-amo bez ikakve moći kontrole pokreta. Njegovo fizičko telo se rastvara. Ono što od njega preostaje jeste tek mreža električnih pulsacija. Više ne zna ni da li pada ili se uspinje. On je unutar stuba, prolazi iz zone velike gustine u zone blistavog sjaja, menja nivoe povinjujući se ćudima sile koja ga je obuhvatila, i zna samo to da se obrće i kovitla i lebdi tamo-amo u ovoj sjajnom toku koji se zove Izvor Prvih stvari.

U stubu vidi nekakve oblike.

Neki od njih su mu čudni i strani. Drugi su mu bliski i poznati. Ovo su obrasci kreacije. Raspoznaje obrise mačaka, pasa, tuljana, zmija, jelena, goveda, svinja, ovaca, rakuna, vidri, bizona, medveda, kamila i drugih stvorenja iz daleke prošlosti. Ta stvorenja su imala svoju priliku; ona su nestala; ostala su jedino ovde, kao esencija. Potom vidi figure životinja iz ovog doba, životinja iz savane, i mnoštvo drugih životinja koje je sreo tokom svog putovanja. Sa njima zajedno pomešane su i kopije bizarnih novih bića. Ove prilike snažno zatitraju pored njega, potom nestanu iz njegovog vidokruga, ostavljajući ga sa sve novim i novim pitanjima. Da li ovi životni oblici tek treba da dođu? Jesu ovo životinje koje su se pojavile i nestale u nekoj eri između njegove i ove? Je li ovo grudvasta fauna iz miocena i oligocena i eocena, zaboravljena već i u njegovo doba? On leluja kroz fantazmagorični bestrijarijum, lebdi između kopita i rogova i razjapljenih čeljusti. Ovde je izvor stvaranja. Ovde je vrelo života. Kako se može odvojiti san od onoga što nije san? Kakve su ove himere, sfinge, gorgone, bazilisci, grifoni, krakeni, hipogrifi, žderavci, brbljavci, meduze, svi ti stanovnici Orka, čitava horda ovih očajnih čuda? Jesu iz porošlosti? Ili iz vremena koje će tek doći? Ništa drugo nego samo, nemirni snovi, košmar Izvora Života?

»Čovečanstvo«, šapuće Klej. »Gde je čovečanstvo? Koga od ljudskog roda ima ovde?«

Vidi sve. Iz magline izranjaju tamne figure, obavljene plamenom, marionete koje pokreće ovaj Izvor. Jeli ovaj smeđi majmun javanski čovek? Jesu li ovi klovnovi što se okolo ludiraju australopitekusi? Ko si ti, džine: čovek iz Hajdelberga? Žao mu je što ne zna više o ovim čovekovim precima. Približava mu se biće sa spljoštenom, ćubom pokrivenom, lobanjom; pogled mu se susreće sa pogledom tog bića, i u njemu otkriva tek daleko srodstvo. Potom, svetlokos i rutav – njega odmah prepozna – pojavljuje se neandrtalac; prilazi Kleju i gleda ga pogledom koji odaje takvu inteligenciju, i takav užas zbog onemogućene borbe, da se Klej istog časa pretvori u nisku od plamenih suza. Ko su ovi ostali? Neznani majmunski preci. Slikari iz pećina. Glodači kostiju iznad Pekinga. Pradavni lemuri. Strpljivi kopači plodnog palestinskog tla. Graditelji zidova. Izumitelji sekira. Kresači kameni. Lovci su mastodonte. Brbljivi vračevi, obojeni žutim i crvenim bojama. Pisari. Faraoni. Astronomi. Ambis iz sebe izbacuje ljudske oblike brže nego što je on u stanju sve da ih apsorbuje. Sve vrste, svaki pokušaj, svaki treptaj ove neverovatno guste krošnje. »Ja sam čovečanstvo«, kaže neandrtalac, i »Ja sam čovečanstvo«, insistira pitekantropus, i gipki australopitekus viče: »Ja sam čovečanstvo«, i kralj sa svog trona govori: »Ja sam čovečanstvo«, i sveštenik u svom hramu izgovara: »Ja sam čovečanstvo«, i astronaut u svemirskoj letilici kaže: »Ja sam čovečanstvo«, i oni svi se kovitlaju kraj Kleja, i nestaju u blistavom svetlosnom mlazu, i Klej šapuće, za svakim od njih: »Ja sam čovečanstvo«.

A kakva su ovo bića koja sada izranjaju?

Sferoidi u kavezima, smrdljivi ljudi-koze, i bića sa škrgama, i bića koja su cela oko, i još mnoga druga, i ona su sva čovečanstvo. On uzvikuje. Peče se na vatri istorije sopstvene rase. »Mi smo oni koji su promenjeni«, oni mu govore. »Mi smo oni koji su sami sebi odredili sudbinu. Ko će za nas svedočiti? Ko će preuzeti odgovornost?«

»Ja ću svedočiti«, on odgovara. »Ja preuzimam odgovornost«.

Oni neprekidno izranjaju, milioni i milioni oblika, i svaki od njih izjavljuje pripadnost ljudskom rodu. Šta on može da učini? On jeca. Ispruža ruke. Svima njima daje blagoslov. Kako je ovakva plodnost oblika uopšte bila dopuštena jednoj rasi? Zašto su tolerisane sve te transformacije? »Hoćeš li nam oprostiti sve naše metamorfoze?« uzvikuju oni prema njemu, i on im oprašta, i čete svih tih promenjenih bića se gube.

»I mi smo sinovi čovečji«, izjavljuju oni koji sledeći izranjaju.

Disači. Jedači. Uništavači. Čekači. Pomagači. Skupljači. Svi stanovnici ovog doba. Klej se pažljivije zagleda u Skupljače, nadajući se da će prepoznati nekog od njih, ali ovi su mu nepoznati, i ubrzo svi nestaju. Čudovišni pomagač prolazi pored njega, izgubljen u svom muljevitom snu. Četa Uništavača. Tri nepokretna Ćekača. Klej oseća, na način kako to nikada ranije nije osetio, ogroman vremenski raspon niz koji klizi; jer on pliva kroz more oblika, čovečjih i pre-čovečjih i post-čovečjih, koji dolaze i odlaze, ostavljajući mu gorčinu u grlu, tražeći od njega utehu, očekujući spasenje, brbljajući, smejući se, jecajući...

»Hamere?« doziva on. »Serfis? Ti? Bril? Aneglon? Ninamen?«

Vidi ih. Nalaze se blizu korena ovog stuba, duboko ispod površine tla. On ne može da dođe do njih. Uvijeni su u blede boje, a i njihove figure su dosta nerazgovetne. On se napreže ne bi li pošao na dole, ali svaki put biva povučen gore. Nakon nekog vremena oni iščezavaju. Jesu li oni mrtvi? Mogu li biti spašeni? Shvata šta mora da uradi. On će iskusiti čitavu ljudsku istoriju. Primiče sve svetske muke u sebe. Daće samog sebe, i onda njegovi Skupljači neće umreti. Lebdi slobodno kroz stub, prolazeći bez ikakvih prepreka iz jedne u drugu eru, sučeljavajući se čas sa izmučenim neandrtalcem, čas sa samozadovoljnim Uništavačem, sa sferoidom, sa čovekom-kozom...

»Dajte mi vaše tuge«, šapuće on. »Dajte mi vaše zablude i vaše greške i vaše strahove. Dajte mi vašu dosadu. Dajte mi vašu usamljenost«. Oni mu daju. On se zgrči od bola. Nikada ranije nije iskusio toliki bol. Njegova duša je veo čiste agonije. Pa ipak, ispod tog vela oseća jezgro snage, za koje nije mogao ni pretpostaviti da ga poseduje. On prima patnje čitavih milenijuma; svojim žarkim sasosećanjem svima donosi spasenje. Spuštajući se dole, dajući sebe ljudima svih era, on stiže i do barijere koja ga razdvaja od šest Skupljača; nežno rukom gurnuvši opnu što ih deli, lako odskočivši, ponovo je pritisnuvši, on konačno uspeva da prodre do njih. Poput svetlosnih pahuljica on se spušta na njih. »Pogledajte me«, mrmlja on. »Koliko sam nesavršen. Kako sam grub. Kako zao. Ali, uzmite u obzir i ovaj potencijal. Vi shvatate da sam to ja u vama, zar ne? Kao što je kosmati majmun u meni. I da smo svi mi jedno. I Pomagači, neandrtalci, sferoidi, Uništavači – svi jedno, svi talasi jedne iste reke. Zašto to odbijati? Zašto od toga okretati glavu? Pogledajte me. Ja sam Klej. Ja sam ljubav«. Hvata ih za ruke. Oni se osmehuju. Prilaze mu bliže. Vidi njihovo istinsko obličje: ni muško ni žensko; vidi sjaj koji je u njima. »Dugo smo putovali zajedno«, govori on. »Ali vaše putovanje se ne završava ovde«. Pokazuje gore, u stub hladne vatre, gde lebde još nerođeni oblici, sinovi sinova čovečjih. »Dajte mi vaš strah. Dajte mi vašu mržnju. Dajte mi vašu sumnju. I pođite. Vratite se u vaš svet. Pođite. Pođite«. On ih zagrli. »Ja sam Klej. Ja sam ljubav«. Bol u njemu se povećava; oseća belu česticu patnje u sredini svoje lobanje. »Ja sam Hanmer«, govore mu oni. »Ja sam Ninamen«. »Ja sam Ti«. »Ja sam Bril«. »Ja sam Angelon«. »Ja sam Serfis«. I on im kaže: »Zar vam je potrebna smrt? Šta iz nje možete naučiti? Pustite mene. Mene. Moje vreme je prošlo; vaše tek počinje«. Uspeva da pronikne u njih, i vidi da oni trepere saučešćem i ljubavlju. Dobro je. Dobro je. Pokazuje im rukom da krenu; oni se dižu; visoko iznad njega oni se okreću i, plešući u blistavom svetlu, šalju mu poljupce. Zbogom. Zbogom. Mi te volimo. »Snovi uvek imaju kraj«, jedanput mu je to rekla Ninamen. Sada se bliži njihov kraj. Završiće se uz plimu ljubavi. Skupljači neće umreti. Oko njega boje se kovitlaju i prepliću, i on vidi plamene magline, vidi galaksije kako se sudaraju, vidi zlatni luk čovečanstva kako se izvija iz vremena prošlih i kako, blistav, uranja u vremena koja će tek doći. I svi ljudi, svi sinovi čovečji prolaze njime, Jedači, Uništavači, sferoidi, koze, Hanmer, Ninamen, Ti, Pomagači, neandrtalci, Bril, Serfis, Angelon, svi oni, predstavnici eona, zapućuju se ka tom blistavom spektru, kojeg on neće dostići. Neće sada. Nikada neće. »Snovi imaju kraj«. On je preuzeo na sebe njihovo breme. Počinje da lebdi ovim ambisom, klizeći prema gore, i na kraju stiže do ruba Izvora. Tu zastaje, osvrće se i gleda u sjaj ove stvaralačke moći, i za tren ugleda prizor onoga što će jednoga dana tek biti, čemu je sve ovo danas tek prolog. Bol je sada nestao iz njega. Dobro se drži. On je čovek, i Sin čovečji, i san je završen. Penje se preko ivice Izvora. Pažljivo stupa na porcelanski obod, potom zakoračuje na tlo. Životinje su se okupile u ovoj pustoj ravnici. A vidi i sve svoje prijatelje. Smeši im se. Leže dole. Konačno spava. Konačno. Spava.

Content

Robert Silverberg
Sin čovečji

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34