Джил Хатауей

Чуждо влияние

(книга 2 от "Приплъзване")

На Дж., С. и Ф. — мъжете на моя живот!

Първа глава

Сънят винаги се развива по един и същи начин.

Седя до шофьорското място, колата лети по междущатската магистрала. Миризмата на бензин щипе ноздрите ми. Устните ми се движат, чувам звука, но думите ми са напълно лишени от смисъл.

И знам какво следва, но съм безсилна да го предотвратя.

Зад волана седи жената с бялата коса и мъртвите очи. Не спира да се смее. Опитвам се да й кажа да спре, че ще ни убие, но думите излизат от устата ми отзад напред, обърнати обратно, и тя се залива от смях. Обръща се към мен и от устата й плъпват червеи и паяци. Това така ме стряска, че за миг почти забравям…

Че ще умрем.

Чува се стържещ звук и двете едновременно се вторачваме през предното стъкло. Шосето завива наляво, но колата продължава да се носи напред, излитаме от шосето, фаровете осветяват редица след редица царевични стебла.

И от нищото пред нас изскача дърво.

Ушите ми забучават от писъците, но не мога да ги затисна с длани, понеже стискам пластмасовото шише с бензина.

Експлозия, светлина, горещина.

И вече ни няма.

Събуждам се с изтръпнали крайници в моята стая.

Устата ми зее отворена, но няма как да разбера дали писъците са останали в съня или са ме последвали в притъмнената стая. После вратата се открехва и Мати, сестра ми, пристъпва безшумно в стаята, така че явно съм я събудила. Баща ми, детски хирург, на когото утре предстои важна операция, явно снощи си е легнал с тапи за уши. Поне него не събудих.

Мати дръпва завивките и аз се отмествам да й направя място.

— Пак същият ли? — прошепва и аз извръщам глава и се втренчвам в тавана. Мати знае, че сънувам смъртта на Зейн, но не знае, че в съня умиращата съм аз. Че бях с него, когато полудялата му майка удари колата и уби и двама им на място. Че бях… в тялото му.

Няма име за това, което съм, което умея да правя. Поне доколкото знам. В нощта, в която Зейн загина, се бях вмъкнала в съзнанието му по същия начин, по който безброй други пъти съм се плъзвала в съзнанието на други хора, щом докосна нещо, върху което са оставили емоционален отпечатък. Но в онази нощ умишлено се опитвах да се вмъкна в мислите му, за да открия изчезналата Мати, затова използвах една от любимите му книги на Фицджералд. Хората често оставят по нещичко от себе си върху неодушевени предмети — бижута, дрехи, мебели, пари. Зависи какво е попаднало между пръстите им в миг на силна емоция.

Като по-малка не умеех такива неща. Всъщност, преди да стана на единайсет, си бях съвсем нормална. Тогава за първи път се плъзнах в чуждо съзнание. Помня случката ясно — канех се да се възползвам от факта, че Били Морган е извън класната стая и да скрия несесера му с емблемата на „Къбс“[1] зад бюрото на учителката, но в следващия миг се озовах надвесена над писоара в мъжката тоалетна. Преживяването бе крайно травматизиращо. Оттогава всеки път, когато докосна вещ, върху която някой е оставил емоционален отпечатък, неволно се плъзвам в съзнанието му. Понякога успявам да го предотвратя, като дъвча кофеинови таблетки, за да се задържа будна и съсредоточена, но в повечето случаи не мога да го контролирам. Едва през последната година се научих да управлявам силата си. Но въпреки това има моменти, когато съм твърде уморена или разконцентрирана, и тогава не успявам да го спра.

Но Мати не знае за това. Знае единствено, че първата ми истинска любов загина в ужасна автомобилна катастрофа преди шест месеца и че продължава да навестява сънищата ми. Сега тя ме прегръща през раменете. Уви, наясно е, че сънищата имат способността да превземат съзнанието ти и да преливат в реалността. Нали изгуби двете си най-добри приятелки горе-долу по същото време, когато загина Зейн — едната бе убита, а другата се самоуби. Предполагам, че и в нейните сънища се лее точно толкова кръв, колкото и в моите.

— Три и половина е — казвам, поглеждайки будилника. — Дай да се опитаме да поспим.

Мати кима, клепачите й вече се затварят. Гледам я как се унася, после се обръщам настрани и се зазяпвам през прозореца. Понякога виждам лицето на мама в блясъка на луната, но не и тази нощ. Облаците са твърде плътни.

Миризмата на бекон ме изтръгва от неспокойния сън. Баща ми явно е станал рано-рано, за да ни приготви закуска, преди да тръгне за болницата. Поглеждам часовника. Още няма шест. Мати спи с широко отворена уста и от време на време прохърква като скимтящо кученце. Измъквам се внимателно от леглото и изключвам будилника.

Долу баща ми стои пред кухненския плот с гръб към мен. Тъмната му коса стърчи рошава като на малко момче. И макар да е правил омлет по денвърски достатъчно пъти, та да може да изрецитира рецептата отзад напред, пръстът му лекичко следи редовете в оранжевата готварска книга, отворена на плота.

Книгата на мама.

Връщам се обратно в коридора, после тръгвам отново към кухнята, влачейки шумно крака, за да ме чуе. Когато влизам, виждам, че е затворил книгата и я е върнал на мястото й между зехтина и бурканчетата с екзотични подправки.

— Добро утро — прогърмява гласът му. — Как спа, Вий?

Бих могла да му разкажа за кошмарите, но не искам да го тревожа точно преди операцията. Съзнанието му трябва да е бистро, когато оперира деца. Да е в състояние да забрави всичко, включително собствените си момичета у дома.

— Добре — отвръщам, после дръпвам късче бекон, сложено да изстива върху пласт кухненска хартия, и го пъхам в устата си. Хрупкавото месо се разтапя с възхитителен солен вкус върху езика ми. — Ммм — измърморвам и си взимам още едно парченце.

— Мати будна ли е?

— Ъм, не още — казвам. — Ще ида да я вдигна.

Качвам се горе и размахвам късче бекон под носа на Мати. Тя сбръчква чело и завърта глава наляво-надясно. После отваря едно око.

— Много си жестока, да знаеш. Сънувах, че се натискам с капитан Джак и изведнъж езикът му се превърна в парче бекон.

Разсмивам се и пъхам бекона в устата си.

— Че какво лошо има? Така хем се целуваш с Джони Деп, хем си хапваш бекон.

Тя мята една възглавница към мен.

— Отвратително.

Когато сядаме на масата, още се кикотим. Баща ми слага три подложки, три чинии, три чаши. От много отдавна вече не сме четирима. И вече почти не ме боли, когато погледна стола до прозореца — онзи, на който тя седеше навремето.

— Какво ще оперираш днес, татко? — пита Мати, макар да знае, че предпочитам да не слушам за операции на масата, особено когато дъвча бекон. После ми изплезва оплескан с яйце език и ми става ясно, че ми връща за проваления сън.

— Полидактилия[2] — отвръща баща ми. И като вижда неразбиращите ни изражения, пояснява: — Момиченцето се е родило с шести пръст на дясната ръка. Днес трябва да отстраня излишния.

Слагам вилицата си на масата.

— Опитах се обясня на родителите, че ще е най-добре да изчакат да порасне малко — продължава баща ми. — Но не им се иска да живее с дефект. А и мога ли да ги виня? В нашето общество никак…

— Значи родителите са готови да поемат риска от операцията, само и само да махнат някакъв си пръст? — Явно и Мати е шокирана като мен.

Струва ми се ужасно да срежат бебето, просто за да пасне в калъпа, възприет от обществото. И понеже родителите й не се чувстват комфортно с външния й вид, ще я принудят да влезе в нормата. Интересно какво щеше да се случи, ако някой бе разбрал, че ще мога да се плъзвам в чужди тела, преди още да се родя? Дали родителите ми щяха да решат, че съм непоправимо увредена? И ако имаше вариант да ме оперират, за да си бъда нормална, дали щяха да поискат такава операция? Подозирам, че мама не би се съгласила, понеже си мисля, че и тя е имала същата способност. Най-редовно припадаше. Обзалагам се, че и тя като мен се е оказвала всмукана в главите на другите, в живота на другите. Жалко, че си отиде, преди да мога да я попитам. Сега няма как да разбера. Всеки път, когато повдигна темата пред баща ми, той мигом заговаря за друго.

Той не вярва, че съм в състояние да се вмъквам в чуждо съзнание. Опитах се да му кажа още в началото, когато всичко започна, но той ме прати на психолог, който заяви, че се опитвам да привлека внимание след смъртта на мама. Старая се да му простя за това, задето реши, че лъжа, задето ме отблъсна, когато имах най-голяма нужда от него. Но понякога гневът все пак се надига и имам потребност да поставя известна дистанция помежду ни.

— Родителите предпочитат да елиминират проблема, преди момиченцето да стане достатъчно голямо, че да си спомня — обяснява баща ми.

— Отивам да се къпя — казвам и бутам стола назад.

И двамата ме гледат как взимам чинията и чашата, изплаквам ги и ги пъхам в миялната, а после тръгвам с натежали крака към горния етаж. Безсънната нощ започва да ми тежи и копнея да се пъхна обратно в леглото.

Но Ролинс, най-добрият ми приятел, ще пристигне след половин час и това донякъде ми ободрява. Той винаги знае как да ме разведри.

— Ужасно изглеждаш — възкликва Ролинс, когато отварям вратата на стария му сребрист таурус и се пъхам вътре. Подава ми стиропорена чашка с кафе. — Безкофеиново — казва. — Както поръча. Не знам как я пиеш тая гадост.

Отпивам глътка от димящата течност и вдигам среден пръст.

— Простете, моля, но напоследък хич не мога да спя. Реших, че няма да е зле да намаля кофеина.

Лицето му добива сериозно изражение.

— Пак онези сънища, а?

За разлика от Мати Ролинс е наясно какво всъщност се случва в сънищата ми. Че съвсем буквално преживявам смъртта на Зейн отново и отново. И знае колко е мъчително.

— Аха — отвръщам и отпивам отново. — Възможно най-ярки и цветни.

— По дяволите, Вий. Съжалявам.

В този момент се отваря задната врата и Мати се мята вътре. Колата се изпълва с миризмата на прекалено сладникавия й парфюм и направо ми прилошава.

— За бога, Мати. Да не си изляла цялото шише?

— Хей — сопва ми се тя. — Някой се беше барикадирал в банята тая сутрин, така че не ми остана време да си измия косата. Имаш ли представа кой може да е бил?

Поглеждам я виновно. Май между шампоана и балсама нещо позадрямах. Мати ме бе събудила с думкане по вратата и крясъци, че ще се напишка, ако не отворя веднага. Едва я укротих, и то само защото й дадох да облече черния ми пуловер с голямото кръгло деколте.

— Извинявай — измърморвам.

Ролинс дава на задна и излиза от алеята.

Погледът ми подскача от къща на къща, от морава на морава, докато колата минава през квартала, а после се насочва към училището. Няма ги листата, които изпъстряха моравата преди месеци, когато бях влюбена в Зейн. Снегът дойде и си отиде и сега тревата свенливо, по априлски, зеленее, а цветята се мъчат да си пробият път към слънцето. Не очаквах, че ще ми е нужно толкова време, за да простя на Зейн за предателството — задето бе знаел, че майка му иска да си отмъсти на семейството ми, и въпреки това й бе позволил да задвижи гнусния си план, дори и след като се влюби в мен. Понякога се чудя дали наистина ме е обичал. И дали онова, което изпитвах към него, е било истинска любов. Става ми тъжно при мисълта, че може би наистина е било това. Винаги съм вярвала, че любовта е нещо чисто, градивно, а онова между нас със Зейн се бе оказало прогнило отвътре.

Гласът на Ролинс прекъсва мислите ми, връща ме към настоящето. Пуснал е „Ъ Пърфект Съркъл“[3] на плейъра и вратите и подът на колата буквално вибрират.

— Изобщо чу ли какво ти казах?

— Извинявай. Какво? Нещо за радиото ли спомена?

— Спечелих стажа — повтаря Ролинс въодушевен. — Онзи в Кей Ар Ен Кей, университетската станция, сещаш ли се? Искат ме от десет до два вторник и четвъртък вечер. Идеално е, защото ще мога… — Той млъква насред изречението и хвърля поглед към Мати в огледалото за обратно виждане.

Знам защо така рязко млъкна — за малко да изтърси голямата си тайна: че се налага да се грижи за майка си всяка вечер, да й готви, да я къпе, дори да я слага да спи. Но излишно се стряска. Крадешком поглеждам назад. Мати е напълно погълната от телефона си, вероятно пише съобщение на Реджина, деветокласничката от отбора на мажоретките, с която се сближи през последните два-три месеца.

Ролинс продължава:

— А през почивните дни ще мога да си работя във „Винаги винил“.

— Супер — казвам.

— Аха. Започвам довечера. Нали ще ме слушаш?

— Естествено — отвръщам. — Няма да е зле да имаш поне един слушател в дебютната си вечер, нали така?

Ролинс се пресяга и шеговито ме тупва по рамото. Разтривам мястото с престорена болка и се нацупвам, уж ме боли. Очите ни се срещат и се надявам да му е ясно, че въпреки шегата бих направила всичко за него. Откакто ме спаси от пожар миналата есен и ми призна за чувствата си, между нас нещо расте. Но и двамата се страхуваме да разсъждаваме в тази посока от страх да не съсипем приятелството си. А и след като връзката ми със Зейн приключи така злополучно, честно казано, не съм съвсем сигурна, че мога да понеса пак да ми разбият сърцето.

Спираме на паркинга пред училището и Мати изскача от колата в мига, в който Ролинс изгася двигателя. Откакто най-добрите й приятелки загинаха, прекарва повече време с мен и Ролинс, но в училище предпочита да се движи с останалите мажоретки. А и дружинката им е още по-сплотена, след като загубиха две момичета от редиците си, сякаш отчаяно се борят да си възвърнат някакво усещане за нормалност през тази безумна година.

Мятам раницата на рамо и тръгвам след Ролинс през паркинга. Но когато влизам в сградата, замръзвам на място. Обстановката е напълно различна от вчера на тръгване. Навсякъде висят розови и златни гирлянди. Пред централния вход е опъната дълга правоъгълна сгъваема маса. И тя е украсена със златна хартия и розови балони. А над всичко това виси плакат с надпис: НАБЛИЖАВА НАЙ-ВАЖНОТО СЪБИТИЕ НА ГОДИНАТА! КУПЕТЕ СИ БИЛЕТИ ЗА ГОДИШНИЯ БАЛ!

Отврат. Съвсем бях забравила.

Снощи Мати не спря да повтаря, че днес започва продажбата на билетите. И весеше нос, понеже беше сигурна, че никой няма да я покани, което е напълно абсурдно, понеже не само е едно от най-харесваните момичета в девети клас, но и всички деветокласници са влюбени в нея. Има лъскавата златиста коса на мама и ясносини очи. Класическа кукленска хубост.

И аз бях като нея навремето — наивна и убедена, че най-важното е да съм харесвана, разчитах на външността си, за да привличам внимание. Но във втората ми година в гимназията се случи нещо, което напълно обърна представата ми за популярните хлапета в училище.

Скот Бекър, най-готиното момче в класа, ме покани на първия бал за годината. Най-добрата ми приятелка по онова време, Саманта Филипс, здравата бе хлътнала по него, но аз въпреки това приех поканата му. Вечерта започна прекрасно, но по едно време усетих, че ми прилошава на дансинга. И когато Скот предложи да поседна за малко, кимнах в съгласие. Но вместо към пейките Скот ме повлече по стълбите към мъжката съблекалня, а аз загубих съзнание още по пътя. Когато се свестих, установих първо, че полата ми е запретната нагоре, и второ, че Ролинс бъхти Скот в лицето. Така и не разбрах какво точно ми е направил Скот, докато съм лежала в несвяст, но като че ли се досещам.

След тоя случай „приятелките“ ми ме отлъчиха от редиците си. Саманта пусна слуха, че съм направила френска на Скот (по прякор Скоч, понеже повърна на дансинга) в съблекалнята. Мажоретките спряха да ми говорят, така че се отписах от отбора. В знак на предизвикателство си боядисах косата розова. Така поне имах чувството, че аз отхвърлям другите, а не те мен.

След време си върнах предишния цвят, така че сега е същият като на сестра ми. Дори разменям по някоя и друга дума с мажоретките. Но вече е друго. Щом веднъж надникнах зад кулисите, вече нямаше връщане назад, нямаше как да продължа да се заблуждавам, че тия хора заслужават вниманието ми. Но Ролинс бе до мен през цялото време. До ден-днешен.

— О, Вий, виж само! Наближава най-важното събитие на годината! — Той стисва ръката ми в престорено вълнение.

— Какво щастие — казвам и лицето ми се изкривява в гримаса.

Изненадана съм от дългата опашка ученици, които шумно се редят за билети. Мислех, че повечето хора ще се сетят за бала и за евентуален партньор едва в последния момент. Но като ги гледам как си шушукат с приготвените пари, ми хрумва, че вероятно чакат тая тъпа вечер от цели седмици, ако не и месеци.

Бал.

Отврат.

Каня се да подмина масата и да си ида при шкафчето, но един познат глас ме кара да замръзна на място.

Скоч Бекър.

Привел се е над масата и гледа похотливо към Саманта Филипс, която надзирава касата.

— Хей, Сам. Искаш ли да дойдеш с мен на бала? Приготвил съм ти нещо далеч по-хубаво от букетче виолетки. — Той се хваща за чатала и приятелчетата му от отбора прихват да се смеят.

Саманта прави отвратена физиономия.

— Дръж си го в гащите, Скоч.

— Ако размислиш, ми кажи — провлачва Скоч, обръща се и ненадейно се блъсва в мен.

Дъхът му мирише, все едно е ял кифла с лук за закуска. Или е забравил да си измие зъбите. Стомахът ми се обръща.

— Хей, Вий, остави ме на мира най-после — процежда той с гадна усмивчица. — Вече ти дадох един шанс.

— Да ти го начукам — изсъсквам.

— Ще ти се — отвръща Скоч. Приятелчетата му се разхилват.

Усещам ръката на Ролинс на кръста си. Привежда се и прошепва в ухото ми:

— Давай, Вий. Да вървим.

Оставям го да ме изведе от тълпата подхилващи се футболистчета.

— Задник — чувам го да мърмори, докато се отдалечаваме.

Втора глава…

В часа по английски се случва нещо странно.

Както госпожа Уингър си стои пред дъската и пише определението на думата „мотив“ на бялата дъска, в следващия миг просто… я няма.

Всичко изчезва. Не че съм заспала. Все още усещам, че съм там, но някак си вече не съм. Нося се в огромно черно море. Дочувам глухи звуци и оттук-оттам дори схващам по някоя и друга дума. Времето ту ускорява, ту забавя ход. Минават минути или може би цял час. Не мога да преценя. А после отново се озовавам на стола, пред тетрадката, със записаното до средата определение на „мотив“ с лилаво мастило.

Оглеждам се дали някой е забелязал нещо странно. От другия край на стаята Саманта ме гледа втренчено. Тя най-добре от всички би могла да усети, ако се държа по-особено. Та нали преди онзи злополучен бал в десети клас правехме всичко заедно, като се започне от лакирането на ноктите на краката на черно-бели райета до лудите танци на фона на Лейди Гага върху леглото ми.

Не ми е проговаряла и думичка от пожара, който избухна по време на купона у тях миналата есен. Дори колкото да ми благодари, че я измъкнах, преди пламъците да я погълнат. Само дето, неспособна да я извлека, сама бях припаднала, та се бе наложило Ролинс да спаси и двете ни.

Сега седи и ме гледа втренчено, сякаш долавя, че се случва нещо странно, но не може да налучка какво точно. Несъзнателно усуква кичур червеникава коса около показалеца си. Накрая свива рамене и свежда глава над тетрадката.

А аз се вторачвам в ръцете си.

Треперят неудържимо.

Решавам, че всичко се дължи на липсата на кофеин, хващам химикалката и допреписвам текста от дъската.

В трети час, определен за самоподготовка, вече се чувствам смазана. Отказването на кофеина не е шега работа. Главата ми пулсира и копнея за чаша кафе с такава сила, че сякаш всяка вена в тялото ми стене. Искам единствено да се скрия някъде с учебника „Астрономията: космическа перспектива“, обаче не го намирам в шкафчето си. Сигурна съм, че е останал вътре след вчерашната самоподготовка, но сега го няма никъде.

Скривам се съкрушена в дъното на библиотеката и отпускам глава на чина, затварям очи. Дори успявам да се унеса за няколко секунди, преди библиотекарката да ме събуди с грубо почукване на крещящо червените си нокти по чина.

— Библиотеката не е спалня — сопва ми се тя. — Дръж си главата изправена. Ако нямаш какво да учиш, поне си намери нещо за четене.

Прехапвам език, за да не изтърся нещо, което вероятно ще ми навлече задържане след часовете, и изчаквам да се върне на гишето. Изправям се с въздишка, отивам до стелажа със списанията и си взимам един брой на „Спортс илюстрейтед“[4].

После, залепила изкуствена усмивка заради библиотекарката, се връщам на чина.

В продължение на няколко минути прелиствам страниците, без да виждам нищо. Ситният черен шрифт плува пред очите ми. И не след дълго главата ми отново клюмва. Но този път не заспивам. Този път е друго.

Усещам нещо върху страниците на списанието, някаква сила, която ме заставя да й се подчиня. И пропадам.

Около мен рязко изникват стените на гимнастическия салон. Бавно подтичвам редом до Рандал Фриц, деветокласник от отбора по футбол. Въздухът ритмично изпълва и напуска дробовете ми. Човекът, в който съм се плъзнала, отваря уста:

— Довечера ще е направо безумно, да знаеш.

Пак Скоч.

Уф, само той е в състояние да остави емоционален отпечатък върху изпокъсано спортно списание. За миг се питам с какво толкова съм вбесила вселенските сили, та да се натъкна на този неандерталец цели два пъти в един ден. Но поне докато съм в тялото му, не надушвам гадния му дъх, което е нещо.

Досещам се, че Скоч говори за тазвечерния грандиозен купон в горичката в покрайнините. Цяла седмица всички само за това говорят. Не че аз смятам да ходя.

— Знам, пич. Нямам търпение.

Преди да успея да чуя още нещо, се връщам в собственото си тяло, което безкрайно ме радва. Никак не желая да слушам Скоч и Рандал да точат лиги по това как ще се напият довечера или кои момичета смятат да изчукат.

Отвратителни са.

Лежа на земята под пейките на игрището и чакам Ролинс. Това е тайното ни местенце между боклуците и изсъхналите листа, довени от вятъра. Не е кой знае какво, но е по-добре от столовата, където незнайно защо вечно мирише на зеле и единственото ни забавление би било да наблюдаваме как спортистчетата се надпреварват кой ще изяде повече парчета мазна пица с пеперони.

Чувам стъпки и отварям едно око.

— Нося ти нещичко — казва Ролинс. Протяга ми бутилка „Маунтън Дю“[5].

— Ах ти, проклет изкусителю — измърморвам.

След дълъг вътрешен спор решавам, че безалкохолното все пак е по-добре от кафе, а и че може би точно това ми е нужно, за да изкарам деня. Развинтвам капачката и отпивам дълга глътка.

Избърсвам уста с опакото на ръката си.

— Благодаря.

Ролинс свива рамене.

— Реших, че май имаш нужда от нещо такова, ако се съди по вида ти тая сутрин.

— Явно съм ти ясна като бял ден. Плъзнах се в Скоч Бекър в трети час. Днешният ден е доста скапан.

Ролинс ме поглежда угрижено. Той е единственият човек на света, който знае какво ми се случва. Когато му казах, направо полудя, още повече като разбра, че съм се вмъквала и в него, и то докато къпеше прикованата си към инвалидна количка майка, но откакто свикна с мисълта, невероятно много ме подкрепя.

— Добре ли си?

— Аха. Чух го да говори с Рандал Фриц. Готвеха си стратегията за купона довечера.

— Боже, колко вълнуващо — възкликва Ролинс.

— Именно — отвръщам. — Притесняваш ли се за довечера?

Ролинс захапва за миг обецата на устната си.

— Не.

— Да бе.

Той въздъхва.

— Май и аз съм ти като бял ден. Не че се притеснявам. По-скоро съм неспокоен. Ами ако никой не се обади в студиото? Ако се наложи цяла вечер сам да си говоря? Или се окаже, че хич не ме бива?

Подавам му да си пийне от бутилката. Пръстите му докосват моите, когато я поема, и по гръбнака ми преминава тръпка, колкото и изтъркано да звучи. Но факт е, че точно това се случва. Дръпвам ръка, надявайки се да не е забелязал.

— Като бял ден съм ти — повтаря той и ми връща бутилката.

— Така си е.

За вечеря има любимото ми: домашна пица със зелени чушки.

Гледам как баща ми и Мати свеждат глава за молитвата. Кръстчето, което виси от врата на Мати, онова — маминото, улавя светлината на стария полилей над масата. Донесен бе от мама както повечето неща вкъщи от един битпазар.

— Как мина операцията? — пита Мати, когато приключват с молитвата.

За мое облекчение, баща ми не навлиза в подробности, както прави понякога, когато коментира особено интересен случай. Много сериозно приема лекарската си клетва и никога не споменава имената на пациентите, но пък рядко се сдържа да не сподели колко гладко е минала дадена операция или как някоя от сестрите насмалко да оплеска всичко.

— Общо взето, както се очакваше — казва. — Надявам се решението на родителите да не се окаже прибързано.

Замислям се за бебенцето в реанимацията. Сърцето ми се свива от жал.

— А как беше в училище? — пита баща ми на свой ред.

Мати отваря уста, преди да успея да кажа нещо.

— Още в първия час ме свиха страшни менструални болки — простенва тя театрално. — Наложи се да ходя до сестрата, тя ми даде адвил и ме накара да си легна за малко.

Баща ми май съжали за проявеното любопитство. Обръща се към мен.

— Ами ти, Вий? Добре ли ти мина денят?

Кимам и отхапвам голяма хапка пица. Дявол да ме вземе, ако им разкажа за странното преживяване в часа по английски. Или за това, че се озовах в Скоч. Решила съм да отдам и двете събития на отказването на кафето. Нито баща ми, нито Мати са наясно, че допреди няколко седмици гълтах по двайсет-трийсет таблетки кофеин на ден в отчаян опит да стоя будна, за да не се плъзна в някого.

— Учихме определението на думата „мотив“ — казвам вместо това.

Баща ми накланя глава. Може би предпочита да слуша за цикъла на Мати вместо за литературните термини, които изучаваме.

— Добре, добре — взе парчето пица и отхапа.

— Хей, някой от вас да е виждал учебника ми по астрономия?

И двамата клатят глава.

След това ядем в мълчание.

Дълго след като съм изплакнала и заредила чиниите в миялната, лежа просната върху леглото. Будилникът ми сочи десет часа и три минути. Следобед изрових един прашен стар радиоприемник от кабинета на баща ми и сега въртя копчето и търся честотата на Кей Ар Ен Кей. Но улавям само шум. Завъртам го в другата посока и накрая откривам канала… и чувам познатия глас.

Ролинс.

Говори за това колко абсурдно нещо са баловете — каква лудост е момчетата да харчат доходите си за цели седмици, за да платят шейсет долара за билет и още поне стотачка за костюм и двайсетачка за букетчето. Някои идиоти даже наемат лимузина за случая. Тая реч съм я слушала милион пъти. Ъгълчетата на устните ми неволно се извиват в усмивка. Затварям очи и се оставям познатата мелодия на гласа му, на думите му, да ме обгърне.

— А колежката ми Ана не е съгласна — казва Ролинс.

Очите ми рязко се отварят. Коя е тази Ана?

Ролинс продължава.

— Донякъде я разбирам. Има известна романтика в цялата работа. Понеже уж се предполага да накараш момичето да се почувства като принцеса и прочее простотии. Работата е там, че ако действително харесваш някого, не би трябвало да харчиш една торба пари, за да го докажеш. Защо просто не си вземете два филма на ужасите и не си направите малко пуканки?

Ухилвам се широко. Точно това правим всеки петък вечер: гледаме филми на ужасите и ядем боклуци. Кръстили сме си го „петъка на ужасите“. Неволно се замислям дали в думите му няма някакъв скрит смисъл. Дали не се опитва да ми каже нещо, да ми намекне, че все още изпитва чувства към мен? Или сценарият е напълно хипотетичен? Празни приказки, колкото да запълва ефирно време?

Дръпвам възглавницата и я притискам към гърдите си.

— Както и да е, сигурен съм, че ви писна да дрънкам на тая тема. Затова вместо да продължавам, ще ви пусна една песен, която за мен лично е олицетворение на романтиката. Така. Everlong на „Фу Файтърс“[6]. За вас, мили непослушни дечица, които още не спите, въпреки че утре сте на училище. Ето така трябва да звучи едно истинско рок парче.

И докато старото радио вибрира от началните акорди, аз затварям очи. За мен ли е тази песен? Песен за това как чакаш и мечтаеш, и копнееш по някого от толкова отдавна? Възможно ли бе Ролинс все още да изпитва чувствата, за които ми бе признал през онази октомврийска вечер? Или е срещнал друг, някой, който е готов да го обича на свой ред?

Музиката буквално ме залива и в главата ми неканен изскача нелеп образ. Ролинс в старомоден смокинг и аз в блестяща черна рокля. Плавно се полюшваме на фона на музиката твърде бавно за енергичния ритъм.

Този сън не е като другите.

Вместо пътник съм на шофьорското място. Воланът е твърд и неподатлив в ръцете ми и във въздуха се носи отчетливият мирис на ванилия като от ароматизатора, който сестра ми бе сложила в колата на баща ни, когато започваше да я учи да кара.

Освен това не карам по междущатската както обикновено. Движа се по някакъв непознат странен селски път. Чакълът хрущи под гумите. Отстрани препускат царевични ниви — размазани сенки в тъмнината. По някаква причина колата лети напред все по-бързо и по-бързо. Трябват ми няколко секунди, за да осъзная, че кракът ми здравата е настъпил газта.

Луната лее светлина и всичко — от орнаментите на дървената ограда, която изскача в полезрението ми отляво, до сладникавата миризма, — всичко е твърде реално. Решавам да експериментирам и завъртам волана рязко надясно.

Гумите послушно завиват и стомахът ми се качва в гърлото, напълно съм парализирана. Колата се обръща в канавката, но не спира. С периферното си зрение виждам телефонен стълб и когато той се блъсва странично в колата, остра болка жилва ръката ми и гърдите там, където ме пристяга коланът. Главата ми се удря в стъклото и всичко причернява.

Когато се свестявам, напразно се озъртам за познатите очертания на стаята си, за телескопа и стария мамин люлеещ се стол. Вместо това виждам единствено ароматизатора, който се люлее на сантиметри от лицето ми, опръскан с кръв.

Изправям се и болката пронизва мъчително главата ми. Разтреперана, посягам към огледалото и го накланям, за да се огледам. Лицето ми е бледо на лунната светлина, набраздено от струйки черно-червена кръв, които бавно пълзят надолу.

Не е сън.

Това действително се случва.

Как, по дяволите, съм се озовала тук? Последното, което помня, е, че се унесох на фона на гласа на Ролинс по радиото. Как е възможно да съм станала, без да осъзная, да съм слязла тихичко по стълбите, да съм се измъкнала през вратата и да съм се качила в колата на баща ми?

Няма никакво обяснение.

Стреснато се оглеждам за телефона. Ако някак съм успяла да се кача в колата и да шофирам до тази пустош, може би съм имала здравия разум да го взема. Но в хлътнатината при лоста няма нищо, нито на пода. Отварям жабката и ровя из документите и застраховките на баща ми. Нищо.

Отварям вратата и с мъка се измъквам навън в хладната априлска вечер. Вятърът реже през тънката ми тениска. Пъхам глава обратно в колата и дръпвам пуловера с емблемата на Университета на Айова, който баща ми е оставил на задната седалка. Не ме стопля особено, но е по-добре от нищо.

Къде съм?

Чакъленото шосе се точи до безкрай и в двете посоки. В небето ярко свети Голямата мечка. Съзвездието на майката мечка. Кара ме да се чувствам по-малко самотна. Обръщам се и виждам зад гърба си заревото на града. Тръгвам по шосето към светлините. Мислите ми препускат, опитвам се да навържа нещата.

Странните преживявания не са нещо ново за мен. Свикнала съм неочаквано да се озовавам в чужди тела и да се налага бързо да се ориентирам къде, по дяволите, съм се озовала и какво точно правя. Но това е друго. Не съм се плъзнала. Не съм в чуждо тяло. В моето собствено съм. Сякаш… някой друг е превзел тялото ми и ме е накарал да открадна колата на баща ми и да тръгна извън града.

Сякаш някой друг се е плъзнал в мен.

Трета глава

В крайна сметка чакълестото шосе преминава в павирано и над главата ми изниква табела.

Шосе №6.

Май съм на няколко километра южно от града.

За миг зрението ми се замъглява и се налага да разперя ръце, за да запазя равновесие. Може би съм изгубила твърде много кръв при удара. Поемам си няколко дълбоки глътки въздух и — почувствала се малко по-добре — продължавам напред. Босите ми крака, които хич не са във форма да бъхтят километър след километър, са изтръпнали. Направо не ми се мисли в какво състояние ще са утре.

Не спирам да разсъждавам, да се опитвам да разбера кой би могъл да се вмъкне в тялото ми, а също и защо. Откакто се научих да насочвам действията на хората, докато съм в съзнанието им, все се питам какво ли се случва с истинския собственик на тялото. Някъде другаде ли отива? Или просто губи съзнание?

Помня как веднъж се плъзнах в баща ми — беше излязъл да потича. Толкова се изненадах, че съм се озовала в тялото му, че изгубих равновесие и той се препъна и падна. Приземи се на някакво стъкло от бутилка и си сряза коляното. А аз моментално се върнах в своето тяло.

Изтичах до входната врата и го заварих отпред съвсем замаян. Посочи ми коляното и каза, че явно е колабирал, както е тичал. Тъкмо си привършвал обиколката около квартала и в следващия момент се озовал с разкървавено коляно на платното… А сега се питам дали не е имало някакъв кратък миг между тичането и падането, в който съзнанието му е помътняло и той се е почувствал по-особено. Както се бе случило на мен днес в часа по английски.

Възможно ли беше някой да се е вмъкнал в мен, докато съм спяла, и да ме е довел тук? Но как е възможно? Никога не съм срещала друг, който да умее да го прави, а, вярвайте ми, достатъчно съм ровила из интернет. Каква бе вероятността да има и друг като мен? При това да има достъп до нещо, което съм докоснала и върху което съм оставила отпечатък? Защото именно това бе нужно, за да може друг да се вмъкне в мен.

Не. Невъзможно. Явно става нещо друго.

Отпред нещо блясва и ме заслепява. Фарове! Размахвам ръце над главата си с надеждата жълтият ми пуловер да е достатъчно ярък, та шофьорът да реагира навреме.

— Хей — извиквам. — Помощ!

Колата намалява и виждам, че е черешовочервен мустанг, ретро модел. При вида й в главата ми нахлуват болезнени спомени. Возила съм се в този автомобил — във вечерта на първия бал за миналата година, ако трябва да съм точна.

Страховете ми се потвърждават, когато шофьорът смъква дясното стъкло. Скоч Бекър се привежда към мен.

— Какво, по дяволите, правиш тук, Вий?

Не е сам. На задната седалка се е проснала Саманта Филипс — очевидно пияна — и пее химна на училището с полузатворени очи. От вътрешността на колата се надига острата миризма на алкохол.

— Защо не се качиш? — пита Скоч с гадна усмивчица.

Внезапно имам чувството, че отново съм на онази танцова забава. Изражението на Скоч е точно каквото и тогава, когато се събудих с вдигната пола, поне докато Ролинс не го цапардоса.

Отстъпвам назад. Имам чувството, че ще повърна. Обръщам се и се препъвам в канавката. Пред очите ми заиграват точки. Чувам, че вратата се отваря, и изпадам в паника. Инстинктивно хуквам да бягам, потъвам в царевичния лабиринт. Смътно усещам как твърдите листа режат босите ми крака. Но не забавям крачка.

— Вий! — провиква се Скоч. — Вий, полудя ли? Нищо лошо няма да ти направя!

Не му обръщам внимание и продължавам напред. Знам само, че съм сама насред нищото с момче, което миналата година най-вероятно се е опитало да ме изнасили. От челото ми тече кръв, напълно съм объркана. Искам единствено Скоч да се махне.

— Спри! — чувам Скоч да диша тежко зад мен. После крачките му се забавят и спират. — Нямам намерение да те гоня. Ако предпочиташ да стоиш тук цяла нощ, нямам нищо против. Както желаеш.

Стъпалата ужасно ме болят. Спирам да тичам и се заслушвам в дишането си. Дълги накъсани глътки въздух. Вдигам глава към звездите и се моля на Полярната звезда Скоч да ме остави на мира.

— Изкукуригала кучка — чувам мърморенето му, после отново стъпки, но този път се отдалечават. След малко двигателят пали. Скоч форсира няколко пъти и потегля.

Въздъхвам от облекчение и тръгвам обратно към шосето. Стоповете му избледняват в далечината и накрая изчезват.

Тръгвам към града, като насилвам краката си да се движат, макар всяка стъпка да е мъчение. Впивам поглед в светлините отпред. Имам чувството, че целта ми е на милиони километри, макар да знам, че не са повече от осем. Но и това е ужасно много, когато крачиш бос посред нощ.

Минават няколко минути и някъде зад мен се чува шум от кола. Обръщам се и изчаквам фаровете да се приближат. Засенчвам очи, докато се чудя дали да помахам. Историята със Скоч бе достатъчно неприятна. Ами ако следващият се окаже сериен убиец?

Но накрая краката ми спечелват спора и размахвам ръце, за да привлека вниманието на шофьора. Колата намалява и спира до мен. Синьо комби. Зад волана е възрастна жена с коса на кок и дружелюбен поглед. Натиска копчето и прозорецът се смъква.

— Имаш ли нужда от помощ, миличка? — пита ме тя.

Продължавам да се двоумя.

Никак не е разумно да се кача в колата на непознат, но съм почти сигурна, че бих могла да надвия тази жена, ако се наложи. Поне на шейсет е и няма вид да тежи повече от четирийсет и пет килограма с мокри дрехи. А и нещо в нея ми вдъхва доверие.

— Катастрофирах — обяснявам. — Можете ли да ме закарате до града?

— Разбира се — отвръща тя и натиска някакво друго копче. Вратите се отключват.

Отварям вратата и се вмъквам на мястото до шофьорското. Парното лъхва топла струя срещу главата и краката ми и внезапно ми се доспива. Вдигам ръце към лицето си, което цялото лепне. Отвратително.

— О, кървиш — възкликва жената. Протяга нерешително ръка, сякаш да пипне челото ми, но се спира, преди да ме докосне.

— Няма нищо — казвам. — Баща ми е лекар. Ще ме оправи. А и май вече не тече.

Жената отваря жабката и измъква кутия с кърпички.

— Защо не притиснеш една-две салфетки върху раната за всеки случай?

Дръпвам няколко и ги притискам към челото си.

— Благодаря ви. Много мило, че ме качихте. Как се казвате?

— Даян — отвръща тя и връща кърпичките в жабката. Хвърля поглед зад рамо и връща колата на шосето.

— Аз съм Силвия.

Тя кима, без да откъсва очи от платното.

Известно време пътуваме в мълчание. Даже започвам да се унасям.

Не след дълго спираме на алеята пред къщата ни. Всички лампи светят. В момента, в който слизам от колата, входната врата се отваря и силуетът на баща ми се очертава на фона на светлината. Излиза на верандата по чехли и халат. Здраво съм загазила.

— Благодаря ви още веднъж — казвам.

— Няма за какво — отвръща жената.

Затварям вратата и тя потегля.

И едва тогава се сещам, че не съм й казвала къде живея.

Четвърта глава

Без да каже нито дума, баща ми отваря вратата да вляза.

— Къде, по дяволите, ходиш?

Спирам и се обръщам с лице към него. Не съм го виждала толкова ядосан от онзи път, когато разбра, че Мати е била на пиянски купон вместо на кино.

— Знаеш ли колко се уплаших? Звънях в полицията. Питаха дали искам да обявя колата за открадната. Но не пожелаха да започнат издирване, докато не минат двайсет и четири часа, откакто си изчезнала.

Сещам се за потрошената кола на баща ми и трепвам.

— Съжалявам.

Той кръстосва ръце.

— Нямам търпение да ти се родят деца и някоя нощ да отидеш до тоалетната и да видиш, че едно от тях е избягало от къщи. И ти е взело колата. За бога, Вий, та ти дори не обичаш да караш.

— Татко. Не съм бягала.

— Тогава какво? — тросва ми се той.

— Май най-добре да седнем, за да обясня — казвам. За този разговор действително ще е добре да сме седнали.

Той ме гледа подозрително, но тръгва след мен към всекидневната. Рухвам върху удобното карирано канапе, а той присяда на ръба на креслото си.

— Така. Слушам те.

Поемам си дълбоко въздух с ясното съзнание, че разказът ми ще прозвучи напълно налудничаво, дори и без да споменавам за плъзването.

— Заспала съм горе в стаята, както слушах радио. А когато се събудих, се оказа, че шофирам. Мислех, че сънувам. Но после осъзнах, че съм в твоята кола и че всичко е истина. И тогава… малко изгубих контрол и се ударих в едно дърво.

— О, господи. — Баща ми неволно вдига ръка към устата си.

— Ужасно съжалявам, татко. За колата, имам предвид. Нямам представа какво…

Но млъквам, защото той скача към мен и ме дръпва в прегръдките си.

— О, Вий. Миличка. Добре ли си? Ранена ли си? Дай да погледна. — Той ме бутва назад и ме оглежда. — Главата ти. — Отмята косата ми от раната и внимателно я разглежда. — Май ще има нужда от шев.

Измъквам се от ръцете му.

— Нищо ми няма. Вече не кърви.

Баща ми ме гледа втренчено.

— А кой те докара?

— Една жена мина случайно оттам. — Спестявам му най-шантавата част, а именно, че жената знаеше къде живея, без да й обяснявам. И без това достатъчно съм го стреснала.

— Силвия — започва той строго. — Не бива да се качваш в колата на непознати. Защо не ми се обади?

— Не съм си взела телефона — отвръщам тихо. — И не знаех какво друго да направя.

— Божичко. Не знам как щях да се справя, ако… — Той млъква. И двамата мислим какво можеше да се случи, но избягваме да се погледнем в очите. — Ти си животът ми — прошепва той и с изненада виждам, че плаче. Посягам и избърсвам сълзата, отронила се към устата му.

— Не се притеснявай, татко. Добре съм.

Той се насилва да се усмихне.

— Може ли вече да си лягам? Смазана съм.

Целува ме по челото.

— Разбира се, миличка. Върви да си починеш.

Оставям го на дивана. Не се качва с мен. Което е добре, защото нямам никакво намерение да си почивам. Не и след случилото се.

Горе в стаята телефонът си стои точно където го оставих — на нощното шкафче. Грабвам го и набирам телефона на Ролинс. Той вдига още преди края на първото позвъняване. Звучи крайно превъзбуден.

— Вий! Така се радвам, че се обади. Предаването беше върхът. Нали ме слуша?

— Да, супер беше. Но всъщност ти звъня за нещо друго.

Ролинс рязко става сериозен.

— Какво има? Какво се е случило?

Май не мога да го виня, задето веднага му минава през ум нещо лошо след цялата лудост, на която го подложих преди шест месеца, когато му се обадих една нощ, за да ми помогне да спася сестра си от убиеца, който вече бе убил една от приятелките й.

— Добре съм — казвам, като се старая да звуча спокойно, да не го стряскам. — Само дето… леко… ударих колата на баща ми.

— ЗАЩО, ЗА БОГА, СИ КАРАЛА КОЛАТА НА БАЩА СИ? — изкрещява Ролинс в слушалката. Налага се да я дръпна на няколко сантиметра от ухото си.

— Не знам как да обясня. Заспах, докато слушах предаването. И после реших, че пак сънувам оня сън… — Преглъщам нервно. — Ама не беше сън.

— Какво точно се опитваш да ми кажеш, Вий?

— Мислех, че пак сънувам, че се возя в колата, но този път аз карах… — Дишането ми се накъсва, докато си припомням случката. — Завъртях волана надясно и излязох от шосето. Ударих се право в един стълб.

— Чакай. Значи си се събудила в колата?

— Аха.

— Това да не е някакъв нов симптом на заболяването ти? Нещо като сомнамбулизъм? Шофиране насън?

— Досега не ми се е случвало — казвам и несъзнателно подръпвам ръба на пуловера си. — Ужасно беше странно да заспя така, а после да се озова в колата. Все едно…

— Все едно какво?

Стисвам клепачи, понеже зная как ще прозвучи.

— Все едно някой се беше плъзнал в мен. И ме е накарал да се кача в колата.

Направо го виждам как се намръщва. Едва наскоро разбра за тия мои приключения. Май ще му е трудно да повярва, че има и други като мен, още по-малко в Айова Сити.

— Не ми звучи логично — казва той. — Не е ли необходимо да докосваш някакъв предмет с емоционален отпечатък, за да можеш да се плъзнеш в някого? Ако е вярно това, което казваш, значи някой в града, който има същата сила като теб, е попаднал на нещо твое, за да те принуди да се качиш в колата на баща ти. А освен това има и мотив. Кой би го направил? Малко пресилено ми звучи.

— Знам, че не звучи логично. Просто такова беше усещането.

Ролинс бърза да продължи:

— Не че не ти вярвам. Напротив. Но може би просто тълкуваш грешно нещата, а? Напоследък хич не спиш добре. Може пак да си сънувала онзи кошмар за Зейн, но този път си реагирала и си станала. Насън.

Замислям се. Версията му звучи правдоподобно, но просто си знам, че се случи нещо друго. Дълбоко нещо в мен упорито настоява, че тази вечер поведението ми бе манипулирано от друг.

— И как се прибра?

— Това също е странно. Една жена… Даян, така каза, че се казва. Случайно мина с колата оттам и ме докара. Обаче…

— Обаче какво?

— Така и не й казах накъде да кара. Тя знаеше къде живея.

Ролинс мълчаливо смила информацията.

— Сигурна ли си? Нали каза, че си си ударила главата? Може пък да не помниш, че си й казала?

— Възможно е — отвръщам, но хич не съм убедена.

След разговора дълго лежа в леглото с отворени очи.

Пета глава

На следващата сутрин ме събужда избръмчаването на телефона — съобщение. Поглеждам будилника и виждам, че съм се успала. Ролинс ще пристигне всеки момент.

Дръпвам телефона. Съобщението е от Ролинс: „Будна ли си?“.

Палците ми литват по клавиатурата: „Аха. Готова съм след 10“.

Ролинс ми връща, че след малко ще се видим. Навличам чифт дънки и пъхам телефона в задния джоб, после слизам долу. Заварвам баща си да чете вестник на кухненската маса.

— Как се чувстваш? — пита ме. — Боли ли те вратът? Искаш ли да идем на лекар?

Усмихвам се.

— Че нали в момента съм на лекар, глупчо.

Тревогата в очите му донякъде се уталожва и той изсумтява.

— Ха-ха. Сериозно ти говоря. Как ти е главата? Вие ли ти се свят? Гади ли ти се?

Потупвам успокоително ръката му и казвам:

— Нищо ми няма. Честно.

Сядам до масата и той побутва чаша портокалов сок към мен. Изпивам половината на един дъх.

— Е, радвам се, че си добре. Знам, че не обичаш да ходиш по лекари, но ако това е нов симптом, ще трябва да се провери. Не можем да си позволим да шофираш насън. Можеше да загинеш.

Шофиране насън. Нима си има термин за такова нещо?

— Наистина мисля, че беше случайно, татко. Но ако ще се чувстваш по-добре, ти разрешавам да ми заключваш стаята нощем.

Той прави гримаса.

— Току-виж взема, че го направя. А сега ще ме уведомиш ли къде ми е колата?

— Малко встрани от Шосе №6. На около осем километра южно от града — казвам, като пресмятам по знаците, подминати при среднощната ми разходка.

— Уфф… — Сестра ми влиза с гневна крачка в стаята по-кисела и от мен. — Слава богу, че е петък. — Тя грабва една чаша за кафе и я напълва до ръба. Наблюдавам я завистливо. Може би мога да си позволя мъничко кофеин, колкото да изкарам деня. На три часа сън няма да ми е никак лесно.

Но преди да успея да се поддам на импулса, чувам колата да спира на алеята с така надуто радио, че долавям началните акорди на едно парче на „Саунд гардън“ от кухнята.

— Ролинс пристигна — казвам на баща си. Гълтам остатъка от портокаловия сок и се изправям. — Идваш ли с нас? — питам Мати.

Тя кима, изпива още една глътка кафе и излива останалото в мивката. Душата ми направо примира, като гледам как черното изкушение се завърта и изчезва в канала.

— Сигурна ли си, че си добре, Вий? — пита пак баща ми.

— Аха. Съвсем добре. Ако усетя, че ми прилошава, ще ида при сестрата. Така става ли?

Той се съгласява неохотно. Навеждам се да го целуна набързо, после хуквам навън, следвана от Мати.

Ролинс ме подхваща още преди да съм си закопчала колана:

— Как се чувстваш, Вий? И дали е редно да ходиш на училище?

Мати се отпуска на седалката зад мен.

— Какво толкова са се разтревожили за теб тая сутрин?

Ролинс ме стрелва с любопитен поглед.

— Не си ли й казала?

Свивам рамене.

— Нямаше кога. Освен това не се е случило кой знае какво.

— Кое не е кой знае какво? — пита Мати. В огледалото виждам, че си проверява телефона. Изобщо е силно загрижена за благополучието ми.

— Уф, нищо. Разбих колата на татко посред нощ.

Става ми приятно — може би твърде приятно — при вида на шокираното й изражение.

— Какво? Ама как? Добре ли си?

Леко гузна, задето така неочаквано й го изтърсих, се обръщам назад.

— Спокойно, Мат. Я ме погледни. Всичко си ми е на мястото. — Мигом решавам да не й разказвам, че съм шофирала насън, нито за странната среща с онази жена, понеже и без това доста съм я стреснала. Засега поне ще си трая. — Не го мисли. Нищо работа.

Когато се обръщам обратно напред, Ролинс ме поглежда въпросително. Прошепвам му „после“ и посягам да сменя станцията. Той ми изръмжава и ме плясва през ръката, а гласът му подема Jane Says на „Джейнс Адикшън“. Облягам се назад и съм доволна, че всичко е както обичайно. Ето, Ролинс кара и се наслаждава на музиката. Отзад Мати чете някакъв есемес на телефона. И накрая аз — паникьосана, че може би снощи в главата ми се бе вмъкнал някой.

Нашественик.

Шеста глава

Пред шкафчето на Ролинс го чака някакво момиче. С приятно закръглени форми, черна коса с ефектна подстрижка и татуировка по цялата дължина на дясната ръка. Когато се приближаваме, плъзвам очи по татуировката. Цветна е и невероятно красива — Алиса от „Алиса в Страната на чудесата“, хукнала след Белия заек. Очите на момичето светват при вида на Ролинс.

— А, здрасти. — Ролинс я прегръща. Гръбнакът ми се сгърчва от ревност. Той се обръща към мен. — Вий, това е Ана. И тя е стажант в радиото.

Вдигам лице към нейното и някак успявам да се усмихна. Най-впечатляващото у Ана са очите — необичайно наситено виолетови с безкрайно дълги мигли. Чудя се дали не е с лещи, понеже такъв цвят никога не съм виждала. Облечена е с кукленска дантелена рокличка върху чорапогащник с всички цветове на дъгата и кубинки.

Изобщо е пълната ми противоположност.

Внезапно ми прилошава, понеже си спомням песента, която Ролинс бе пуснал предната вечер. Не знам защо бях решила, че си е мислел за мен, подбирайки я. Ами ако през цялото време, докато Дейв Грол е пеел, той е гледал това красиво момиче? Мисълта ми е толкова неприятна, че бързам да я изтикам от главата си. Мен обича. Нали ми го каза в онази нощ, когато ме измъкна от пожара. Вярно, беше преди шест месеца, но какво от това — нима чувствата му са се променили толкова много?

— Здрасти, Вий — казва Ана и ми подава ръка.

Разклащам я малко по-ентусиазирано, отколкото е редно, после си казвам, че съм пълна идиотка.

— Здрасти — отвръщам. — Готина татуировка.

Дали долавя завистта в гласа ми?

Тя прокарва пръст по ръката си.

— Благодаря. Художникът ми е приятел. Ако ти хрумне да си правиш татуировка, ми кажи. Ще ти уредя отстъпка.

Ролинс се разсмива.

— Вий не е от хората, дето ще си направят татуировка.

Смръщвам му се.

— Напротив, харесвам ги. Защо пък реши, че не бих си направила? — Обръщам се към Ана. — Между другото, доскоро бях с розова коса. Едва наскоро си върнах естествения цвят, понеже… понеже ми писна розовото.

Нямам представа защо го казвам. Може би защото се чувствам някак изолирана. Ана и Ролинс изглеждат идеални един за друг с пиърсингите и татуировките. А аз какво… някогашна примерна мажоретка, превърнала се в нарколептичка със странни способности.

Ана кима учтиво.

— Добре, Ролинс. Ще се видим утре вечер, ако не се засечем преди това. — И тя изчезва в тълпата.

Пъхам ръце в джобовете, да не би Ролинс да забележи как нервно забивам нокти в длани.

— Приятна е — казвам с неестествен глас.

— Аха. Много е готина. Пък и разбира от музика.

— О… — Не посмявам да кажа нищо друго, в случай че долавя ревността в гласа ми. А защо толкова ревнувам? Та това е Ролинс, най-добрият ми приятел. Естествено, че има право да има и други приятели. Даже е редно да има други приятели. Такава съм идиотка понякога.

Но не мога да не се запитам, докато гледам как затваря шкафчета и тръгва към първия си час: „Ами ако я харесва не като приятел? Какво ще правя тогава?“.

Бие първият звънец и ме измъква от тези мисли. Втурвам се към шкафчето и вадя учебниците за английския. Докато ровя в раницата за химикалка, пръстите ми неволно докосват едно старо шишенце с кофеинови таблетки, пъхнато там за спешни случаи. Ръката ми се задържа за миг, после я дръпвам.

Главата ми пулсира от недоспиване. Госпожа Уингър крачи между чиновете и събира домашните, а моите клепачи тежат като олово.

— Я се събуди, Силвия — скарва ми се тя, когато спира до чина ми. — Къде ти е домашното?

Отварям папката и се преструвам, че ровя из листовете, макар чудесно да знам, че не съм го написала. Смятах да го надраскам набързо, докато слушам предаването на Ролинс, но вместо това заспах. Дали да не спомена за злополуката с колата, та да събудя съчувствието й? Но не, тогава всички ще решат, че съм още по-странна. Прибавя ли шофиране в спящо състояние към нарколепсията, ще изляза пълна особнячка.

— Съжалявам, госпожо Уингър. Явно съм го оставила вкъщи.

Тя поклаща скептично глава и се прехвърля на Саманта Филипс, която изглежда доста по-зле, отколкото се чувствам аз. Косата й, обикновено идеално изправена, сега е прибрана в рошава опашка. Няма грим, а под очите й тъмнеят огромни сенки. Сещам се за пиянската й песен от задната седалка на Скоч и се питам колко ли й е зле тази сутрин. Но има още нещо, освен махмурлука. Сякаш се разкайва за нещо. Изражението й ме притеснява, напомня ми за това как се чувствах на сутринта след миналогодишния бал. Дали не й се е случило нещо? Не бих се учудила, ако Скоч е решил да се възползва от пияно момиче. Кой знае какво щеше да се случи онзи път, ако Ролинс не беше връхлетял в съблекалнята.

— Ами ти, Саманта? Написа ли си домашното? — Госпожа Уингър се спира над нея и потропва с крак.

Саманта дори не си прави труда да се преструва, че търси. Чисто и просто безмълвно зяпва госпожа Уингър, докато на учителката не й става неудобно и не се отдалечава. Вероятно усеща, че я зяпам, понеже обръща същия гневен поглед и към мен. Аз обаче не отклонявам очи.

Продължава да ме гледа с патентования си убийствен поглед и когато се премествам на празния чин помежду ни, за да мога да й прошепна нещо, без госпожа Уингър, която вече е в дъното на стаята, да ни чуе.

— Хей, Сам — за първи път от ужасно много време я наричам с галеното й име. Усещам го някак чуждо върху езика си. — Наред ли е всичко?

Саманта скръства ръце.

— На теб какво ти пука?

Поколебавам се за миг. Снощи беше в ужасно състояние. И ако Скоч не й е казал за срещата ни, което ми се струва много вероятно, със сигурност няма и представа, че съм я видяла в колата му. Ако тръгна да обяснявам, ще се наложи да й кажа за катастрофата, а никак не искам да се разчува. Но пък ако си замълча, излиза, че просто си вра носа, където не ми е работа.

В крайна сметка нахалното любопитство май е за предпочитане пред поредната чудатост.

— Тежка вечер, а? — питам съчувствено.

Тя присвива очи.

— Защо? Какво си чула?

Опитвам се да докарам невинно изражение.

— А, нищо. Просто не изглеждаш във форма. Исках да разбера дали всичко е наред.

Но християнската ми загриженост май не успява да я заблуди. Тя вади тетрадка, отваря на чиста страница и записва датата отгоре. Очевидно е решила да ме игнорира.

— Саманта, не е нужно да сме врагове — казвам, но още докато думите излизат от устата ми, усещам колко фалшиво звучат. Нищо не се промени, след като опитах да спася живота й. Продължавам да съм момичето, което излезе с момчето, в което беше влюбена. А тя все още е момичето, което наговори на всички, че съм уличница. Момичето, което видя как Скоч ме влачи към мъжката съблекалня и не направи нищо, за да го спре. И едва ли няколко думи биха могли да променят нещата. Но все пак ми се иска да опитам. — Не те мразя.

Саманта изсумтява отвратено и преднамерено оставя химикалката на бюрото.

— Вий, не ми пука дали ме мразиш. Ти си най-малкият ми проблем днес.

Не очаквах подобна реплика, но все е нещо. Поне призна, че нещо я тревожи.

— А кой ти е най-големият проблем?

Саманта ми хвърля поглед, който би могъл да вледени и ада.

— Изобщо не ти влиза в работата. — Тя хваща отново химикалката и ми става ясно, че съм загубила този рунд.

Госпожа Уингър се връща отпред и започва да разказва за пуританите. Неохотно се връщам на мястото си. Останалата част от часа се точи едва-едва. Непрекъснато хвърлям погледи към Саманта, но тя или е напълно погълната от урока, или е твърдо решена да не ми обръща никакво внимание. В края на часа пъха тетрадката в грамадната си дамска чанта и хуква навън, без да ме погледне.

Настанявам се в дъното на библиотеката, разтворила изпокъсания брой на „Спортс илюстрейтед“. Чакам библиотекарката да запише присъстващите и да се върне на мястото си при своето списание, за да опитам да се плъзна.

След множество опити вече почти всеки път успявам умишлено да го сторя, освен когато съм превъзбудена от повечко кофеин. Слава богу, че не се изкуших от хапчетата в чантата ми. Иначе едва ли бих успяла.

Възнамерявам да се вмъкна в Скоч, за да видя дали не мога да разбера какво точно се е случило снощи. В момента има физическо. Ако имам късмет, вероятно пак ще клюкари с приятелчето си от отбора. А ако действително нещо се е случило със Саманта, със сигурност ще се похвали на цялото училище.

Когато библиотекарката се настанява на мястото си и вдига „Приключения с тенджерата за бавно готвене“ или каквото там чете, прокарвам пръсти по лъскавите страници на списанието. Отворила съм на една статия за някакъв футболист от Националната футболна лига, който преодолял всякакви удари на съдбата — семейни проблеми, здравословни проблеми, проблеми с ученето, — за да стигне там, където е днес. Страницата е прегъната в ъгълчето, сякаш някой е искал да си отбележи мястото, за да се върне отново на текста и да почерпи вдъхновение. Интересно дали този някой е Скоч.

Облягам глава на чина и рафтовете с книгите избледняват, заменени от баскетболните кошове и знамената с цветовете на училището. И точно както предния път, когато се плъзнах, учениците правят обиколки на игрището.

Обутите в маратонки крака на Скоч пляскат върху дървения под. Доста по-запъхтян е от предния път. Вероятно заради погълнатия снощи алкохол. Така му се пада.

— Е, как беше? — пита нечий глас отдясно.

Рандал Фриц.

И ето че настава моментът, в който Скоч ще се похвали със завоеванието си. Приготвям се да изслушам подробно описание на сексуалните му умения. Но после ми хрумва нещо неприятно. Няма как да съм сигурна дали казва истината. Ако каже, че е спал със Саманта, може да е така, но може и да лъже. Ако е вярно и е правил секс с момиче, което на практика е било в безсъзнание, значи е изнасилвач. Ако пък лъже, значи чисто и просто е боклук.

Но преди да успея да реша какво да правя, ако Скоч действително разкаже за нощта си със Саманта, той рязко сменя темата:

— Охо, човече. Снощи се оказа супер странна вечер. Значи, двамата със Саманта излязохме извън града, търсехме си някое тихо местенце, за да се усамотим, ако ме разбираш… и кого, мислиш, срещнахме да се разхожда край шосето?

По дяволите. Чакай малко.

— Кого? — пита Рандал, точещ лиги за някоя сочна клюка.

— Вий Бел.

— Дявол да го вземе — възкликва Рандал. — Готина е тая. Особено откакто си върна нормалния цвят на косата и вече не е такава чудачка. И какво, огря ли те?

Скоч спира да тича.

— Иска ли питане? Вий е хлътнала по мен още от девети клас. Миналата година известно време излизах с нея, но се наложи да я разкарам, когато изпадна в пънкарската фаза. Но снощи направо ми се молеше.

Скоч млъква и зъбите му неочаквано изскърцват. Без да се усетя, гневът, надигнал се в мен, е поел волана.

— Задник — измърморвам.

Рандал добива крайно объркано изражение.

— Ъм, задник ли ме нарече?

— Жалък женомразец. — Не мога да се сдържа. Думите сами излизат от устата на Скоч.

— Я чакай. Жено… какво? — Рандал се почесва по главата.

— Искаш ли да знаеш какво всъщност се случи снощи? — питам. И понеже сме спрели да тичаме, все повече хора намаляват крачка и се заслушват в разговора. Учителят по физическо се е прибрал в кабинета си.

Рандал вече е съвсем объркан.

— Казвай де.

Поемам си дълбоко въздух.

— Снощи закарах Саманта у тях и се прибрах, за да изгледам един-два епизода на „Златни момичета“[7]. Тая Бети Уайт страшно ме кефи, ако ме разбираш — смигвам два пъти на Рандал, който поаленява.

Две момичета отзад прихват да се смеят.

— Какво каза тоя? — пита един тип, подстриган на гребен.

— Май току-що си призна, че лъска бастуна на „Златни момичета“ — услужливо му отговаря някакво момиче с розова тениска на „Джуси кутюр“.

Изпълнила задачата си, се връщам в собственото си тяло. Вдигам глава и виждам, че от устата ми е потекло малко слюнка върху „Спортс илюстрейтед“. Избърсвам устни с ръкав. Библиотекарката дори не е забелязала, че привидно съм заспала.

Седма глава.

След училище Ролинс ме чака в колата. Усилил е радиото и думка с длани по волана, но в момента, в който отварям вратата, спира музиката.

— Днес чух доста интересна клюка — започва той и скръства ръце. — И се чудя дали не знаеш нещо повече по въпроса.

— А, и какво? — питам най-невинно и пускам раницата си на пода.

— Доколкото разбрах, в часа по физическо Скоч Бекър си признал, че е силно привлечен от Бети Уайт.

Не успявам да прикрия самодоволната си усмивка. Слухът плъзна като горски пожар и по обяд вече почти всички само за това говореха. Чух и самият Скоч в коридора безкрайно объркан да се опитва да обясни на онези от отбора, че го е казал на шега. И почти ми стана жал за него. Почти.

— Не че Скоч ми е кой знае колко симпатичен, но защо ти е да му причиняваш такова нещо? — пита Ролинс искрено изненадан. — Вярно, тоя тип е пълен задник, но няма нужда да му се вреш в главата.

Сещам се, че насред вчерашната бъркотия така и не му казах, че съм срещнала Скоч, нито за Саманта, просната в несвяст на задната седалка на колата му. Бързам да му разкажа и обяснявам колко нещастна е изглеждала Саманта в часа по английски и как съм се вмъкнала в Скоч, за да разбера какво всъщност се е случило между двамата. И когато стигам до онази част, в която Скоч обяснява, че съм му налетяла, Ролинс ми прави жест да млъкна. Има вид, сякаш всеки момент ще повърне.

— Добре, добре. Схванах. Май така му се пада. Мислиш ли, че действително е направил нещо на Саманта?

Вдигам рамене.

— Няма как да разберем. Скоч е лъжец до мозъка на костите си, а Сам ми няма достатъчно доверие, за да ми каже истината. Да се надяваме, че само си приказва. Дано да е така заради нея.

Ролинс поклаща глава.

— Само да го чуя да говори нещо такова по твой адрес…

— Хей — казвам тихичко и го хващам за рамото. — Мога да се грижа за себе си.

Ролинс ме поглежда изпитателно, после кима и пали колата.

— Така. За петъка на ужасите? — питам, като мислено прехвърлям наличните дивидита, за да избера какво да гледаме.

— Ъм, да. Ама първо трябва да свърша някои неща — измънква Ролинс неопределено.

— О — казвам. — Добре.

Не е нещо ново Ролинс да тича вкъщи, за да сложи на майка си да вечеря и да я приготви за лягане, преди да дойде у нас, но обикновено не го крие, поне откакто научих за състоянието й. Но сега ми се струва, че избягва погледа ми, че крие нещо.

Не казваме нищо повече, докато не спира пред къщата. Грабвам си раницата, като се мъча да измисля нещо небрежно, нещо, което да пропъди неловкото чувство, което се е настанило между нас.

— Аз, ъм, значи ще се видим по-късно.

— До скоро. — Той едва изчаква да затворя вратата и дава на задна, а обикновено изчаква, докато вляза у дома, и едва тогава потегля. Гледам как изчезва зад ъгъла и започва леко да ми се гади. Щом не си отива вкъщи, тогава къде?

И не знам защо, но съм сигурна, че там, накъдето е тръгнал, ще бъде и Ана.

На екрана Джейсън Ворхийс[8] преследва някакво нещастно момиче през гората. Мати и една нейна приятелка от мажоретките — Реджина — лежат на пода и методично унищожават купа с пуканки.

Двете се сближиха, след като Софи и Амбър загинаха. Мило момиче е, но по нещо ми напомня за Йори[9].

По-големият й брат, Тод, загинал при някакъв инцидент с лодка и тя не спира да говори за него. Прехласва се например колко е готин новият ръководител на училищния оркестър и внезапно избухва в сълзи, понеже се сеща, че брат й свирил на кларинет в началното училище. Много е натоварващо да общуваш с нея, но пък поне разбира Мати по-добре от повечето хора.

Ролинс седи на сантиметри от мен на дивана. Всичко в него ми е така познато — мирисът на кожа, който продължава да се носи от него дълго след като свали якето си, проблясването на обецата на устната му на светлината на телевизора, топлината, която излъчва тялото му в иначе хладната стая. Но в позата на раменете му се долавя някакво напрежение, сякаш се чувства леко неловко, че седи толкова близо до мен. Дали защото си мисли за Ана?

Господи, тези мисли ще ме побъркат. Чувствам се нелепо, задето така се самонавивам заради нищо и никаква работа. Какво толкова, има си нова готина приятелка. Възможно е да е минал да я види тази вечер, преди да дойде у нас. Какво ми влиза в работата? И защо бе нужно Ролинс евентуално да прояви интерес към някой друг, за да се вразумя и да осъзная колко е прекрасен?

Някакъв силен звук от екрана кара Мати и Реджина да се разпищят. Джейсън е изскочил срещу момичето с блеснал нож. Възползвам се от суматохата, за да се престоря на уплашена и се премествам малко по-близо до Ролинс, слагам ръка на дивана, така че кутретата ни се допират. Но с едва доловимо движение той се отмества на милиметри, така че да не се докосваме. Дали го прави нарочно? Нима вече не понася да е близо до мен?

Оглеждам стаята, търся някакъв повод да накарам Мати и Реджина да ни оставят сами. Погледът ми попада върху полупразната купа с пуканки на пода. Грабвам дистанционното и натискам паузата.

— Хей, Мати! Браво на вас, изядохте всички пуканки. С Ролинс дори не ги опитахме.

Мати поглежда към купата, а после към мен гузно.

— Опа. Извинявай.

— Защо не вземете да направите още? — Вдигам вежди и лекичко накланям глава към кухнята с надеждата да й стане ясно, че това е заповед, а не молба.

Мати хвърля поглед към мен, след това към Ролинс и се ухилва.

— Ама разбира се. Хайде, Реджина. — Тя вдига купата.

— Ей, а имате ли от онези прахчета с различни аромати, дето се ръсят отгоре? — пита Реджина и тръгва след Мати. — Тод ги обожаваше. За има-няма два дни излапваше цяла опаковка.

Когато изчезват, се обръщам към Ролинс.

— Надявах се да останем сами за малко, искам да поговорим — казвам, а сърцето ми така думка, че ме е страх да не го чуе.

Вече знам какво трябва да направя. Някак трябва да намеря нужните думи и да му обясня какво чувствам, преди тая история с Ана да набере скорост. В противен случай може да го изгубя завинаги.

Ролинс свежда очи към дланите си.

— За какво?

— За нас — казвам тихичко.

Той най-после вдига очи.

— Какво имаш предвид?

Господи, колко е трудно. Толкова трудно, че се изкушавам да се откажа, да оставя нещата каквито са. Така де, все пак сме най-добри приятели. Действително ли държа да проваля всичко? Ами ако призная, че изпитвам чувства към него, а той не откликне? Ами ако никога повече не си проговорим?

И след като в продължение на една дълга минута така и не ми хрумва подходяща реплика, решавам, че може би ролята на думите е силно надценена. Затова затварям очи и се привеждам напред с полуотворени устни.

Нищо не се случва.

Отварям едно око. Ролинс ме гледа втренчено, сякаш току-що ми е поникнала втора глава.

— Какво правиш, Вий?

Бузите ми пламват. Облягам се назад и се опитвам да се държа, сякаш нищо не се е случило.

— Нищо. Няма нищо. Зарежи.

Веждите му загрижено се сключват.

— Сигурна ли си?

— Аха. Аз просто… не знам какво ми хрумна.

Точно в този момент се чува бръмчене.

Ролинс измъква телефона от джоба си. Явно някой му звъни, но той обръща лекичко екрана, за да не видя чие име се изписва. След секунда натиква телефона обратно в джоба си.

— Знаеш ли — казва той и се надига. — Стана късно. Трябва да си вървя.

— Добре — отвръщам и се изправям, за да го изпратя. — Няма проблем.

— Хей, няма нужда да ставаш. Стой си. Догледай си филма.

— А, да.

Ролинс дръпва якето от облегалката на дивана и го навлича.

— Ще се видим.

— Добре — смотолевим. Надявам се, че е достатъчно тъмно, та да не види как очите ми се наливат със сълзи.

Иска ми се да вярвам, че ако види, ще остане. Но той все пак тръгва.

След няколко секунди чувам как вратата се отваря, после се затваря.

Заключила съм се в банята на долния етаж, докато Мати и Реджина си доглеждат филма. Жалка история. Ето ме, рева в тоалетната като някоя тъпачка, на която са й разбили сърцето. А най-тъпото е, че вече би трябвало да си знам как стоят нещата. При мен връзките с момчета чисто и просто не потръгват. Трябва да го приема и да карам нататък. Да стана монахиня или нещо такова.

Мисълта да облека монашески одежди и да танцувам и пея химни из планините или да се захвана с някаква друга подобна щуротия, ме кара неволно да се усмихна. Насилвам се да задържа образа и си издухвам носа.

На вратата се звъни.

Върнал се е.

Размислил е и се е върнал.

Набързо се поглеждам в огледалото, за да се уверя, че лицето ми не е прекалено червено. После хуквам към фоайето. Вън лампата е запалена, но през пердето едва виждам очертанията на нечия фигура.

Отварям рязко вратата, готова да заявя на Ролинс, че съм пълна идиотка и че трябва да си останем най-добри приятели, и че това напълно ми стига.

Но не Ролинс стои на верандата.

А мъртвата ми майка.

Осма глава

Не казвам нищо. Изобщо не съм в състояние да кажа каквото и да било. Усещам как ченето ми увисва, но не мога да накарам устните си да помръднат, нито дори да издишам въздуха, заклещил се в гърлото ми, та да издам някакъв звук.

Ако разсъждавам трезво, това не може да е майка ми. Нали бях с нея, когато почина. Присъствах на погребението, пуснах бяла роза, когато смъкнаха ковчега й в дупката. Но очите ми говорят друго. Изглежда точно както я помня — дълга руса коса, мокра от дъжда, който заваля, след като Ролинс потегли. Очите й са яркосини досущ като моите. Само дрехите й са други. Вместо скъсаните дънки и тениските с лика на някоя рок група, каквито носеше мама, когато бях малка, тази жена е облечена с кафеникав спортен панталон и риза под късо двуредно палто. Вир-вода е. По бузите й се стича спирала, но не мога да разбера дали от дъжда, или защото е плакала.

След минутка все пак осъзнавам, че това явно е сестрата на мама — Лидия. Лелята, която не познавам. Баща ми казваше, че живее в Калифорния и е изгубила връзка със семейството си.

— Ти сигурно си Силвия — казва жената. — Невероятно приличаш на майка си.

Кашлям смутено.

— Ти също.

— Кой е? — иззад гърба ми се чува гласът на баща ми.

— Здравей, Джаред — поздравява го Лидия почти делово. — Отдавна не сме се виждали.

Обръщам се да погледна баща си. Има крайно шокиран вид, както аз самата преди минутка. Вероятно се бори със същите емоции, които бяха завладели и мен: копнеж по жената, която си бе отишла преди много години; объркване, че някой, който така прилича на нея, би могъл да се появи неканен на прага му. Отваря уста, после я затваря, сякаш не знае какво да каже. Докосвам ръката му с пръсти.

— Съжалявам, че се появявам така изневиделица. — Жената прави жест към таксито, което чака зад нея на улицата. — Мога да си тръгна, ако предпочиташ.

— Не — бърза да каже баща ми. — Не, не си тръгвай. Съжалявам. Просто… ме свари неподготвен. Влизай. Вън вали като из ведро. Нямаш ли чадър?

Лидия прави знак на шофьора и таксито потегля. Забелязвам малък куфар в краката й. Тя се навежда, хваща дръжката и влиза, а баща ми придържа вратата отворена. Отстъпвам крачка назад. Толкова е странно, че леля ми е у дома. Честна дума, все едно вътре е пристъпил призракът на мама.

— Не ми хрумна да проверя времето, преди да тръгна — пояснява Лидия и смъква подгизналото си палто. — Решението ми бе доста спонтанно.

Баща ми поема палтото й и го оставя на закачалката.

— Сигурно умираш от студ. Искаш ли кафе?

Лидия потреперва и отвръща:

— С удоволствие.

Чувам някакво трополене от хола, последвано от кикотене. Хрумва ми, че ако Мати излезе от стаята в този момент, най-вероятно ще изпадне в шок.

— Отивам да кажа на сестра ми, че си тук — казвам.

— Разбира се. — Лидия ме поглежда разбиращо, сякаш се досеща, че няма да е зле да подготвя Мати, за да не се стресне при вида на двойничката на мама в коридора.

Тръгва след баща ми към кухнята.

Обръщам се и влизам в хола, където филмът е спрян на пауза, а Мати и Реджина упражняват онези подскоци, при които трябва да докоснеш пръстите на краката си във въздуха.

— Хайде, Вий, знаеш как се правят — провиква се Мати.

Но вместо да приема поканата, я поглеждам напрегнато.

— Трябва да ти кажа нещо. Веднага.

Реджина явно е доловила сериозния ми тон, понеже спира да подскача и измърморва, че трябва да иде до тоалетната. Хуква нагоре по стълбите и ни оставя сами.

— Какво има? — пита Мати. — С Ролинс ли става нещо?

Трепвам, като се сещам за неловката ситуация с него, как бе скочил да си ходи, но после изтиквам мисълта от съзнанието си. В момента ме тревожат по-важни неща. Като например защо леля ми внезапно бе решила да се появи точно сега. Явно нещо се беше случило в Калифорния и умирам да разбера какво.

— Не. — Хващам я за ръката и я дръпвам да седне на дивана. — Помниш ли, че мама ни казваше, че има по-голяма сестра? Онази, дето избягала от къщи още в гимназията?

Мати се намръщва.

— Ъм, горе-долу. Оливия ли се казваше?

— Лидия — поправям я. — В момента е в кухнята, пие кафе с татко.

Лицето на Мати цялото светва.

— Ти сериозно ли говориш? Изчезналата ни леля ни е дошла на гости? Та това е върхът!

Тя скача на крака, готова да хукне към кухнята. Хващам я за ръката.

— Още нещо.

Мати нетърпеливо изчаква да продължа.

— Страшно прилича на мама.

Мати свива рамене.

— Е ясно де. Нали са сестри. — Тя се измъква от хватката ми и изскача от стаята.

Въздъхвам и се изправям да я последвам. Поне опитах.

Когато стигам кухнята, едва не се сблъсквам с Мати, замръзнала на прага. Както и очаквах, видът на Лидия я е стъписал.

Лидия и баща ми седят от двете страни на масата, всеки с чаша кафе. Гледката е безкрайно объркваща. Сякаш мама е решила да зареже отвъдния живот за малко и се е отбила да изпие чаша кафе с татко.

Лидия оставя чашата и се изправя.

— Матилда? Боже мой. Виждала съм те на снимки, но отдавна. Толкова си пораснала. И си така красива.

Очите на сестра ми се наливат със сълзи и се питам откога ли чака някой да й каже точно тези думи. И колко подходящо, че ги чува от жена, която изглежда досущ като мама.

Мати изхлипва сърцераздирателно и се мята в прегръдките на Лидия. Гледам ги известно време, после поглеждам баща си, понеже ми е любопитно какво мисли за всичко това. Лицето му е изкривено в гримаса.

Решаваме Лидия да се настани в стаята на Мати за тази вечер, а сестра ми да спи при мен. Баща ми я развежда из къщата, после й връчва купчина кърпи и я оставя в банята да се поосвежи.

Тримата сядаме около кухненската маса. Мати не спира да разпитва за Лидия. Аз мълча и слушам.

— Защо през цялото това време си е стояла в Калифорния? Защо никога не е идвала да ни види?

Баща ми уморено разтрива слепоочия.

— Не знам, миличка. Избягала е от къщи съвсем млада. А преди това се забъркала в какви ли не неприятности: пиене, наркотици. Когато избягала, взела всички пари, които майка ви си била спестила за колежа. По-късно пратила няколко писма, но така и не се върнала. С майка ти решихме, че може би без нея ще ни е по-добре.

Захапвам нокътя на палеца си.

— А редно ли е да я пускаме да живее при нас, щом се е случвало да краде, че и да взима наркотици?

Баща ми свива рамене.

— Все пак ни е роднина. Къде другаде да отседне? Пък и това е било отдавна. Хората понякога се променят, миличка.

Извръщам поглед. Има някакъв скрит смисъл в думите му, сякаш говори за себе си. Та нали неотдавна научихме, че баща ми е имал връзка с друга жена, докато мама е умирала от рак. Че е имал извънбрачно дете и така и не ни е казал. Едва през последните два-три месеца започнах отново да му вярвам.

— По-спокойно, Вий. Ще е забавно да ни погостува. Представи си колко истории има да ни разказва за мама като дете. Нали така, татко?

Баща ми се насилва да се усмихне.

— Сигурен съм, че е така.

Не я упреквам за въодушевлението. Винаги се е оплаквала, че не помни нищо за мама. Може би е права. Може би Лидия ще може да ни разкаже неща, които баща ми не знае. Винаги съм се чудела дали и мама е можела да се вмъква в чужди съзнания. Може пък Лидия да е наясно.

— Колко време ще остане при нас? — поглеждам баща ми.

— Няколко седмици.

— Пита ли я защо е решила да се върне точно сега?

Той въздъхва.

— Каза, че й липсва семейството.

Това обяснение хич не ми се струва достатъчно. Та Лидия бе отсъствала над двайсет години, повече отколкото съм живяла. И нито веднъж не бе идвала на гости. Нито за сватбата на родителите ми, нито за моето раждане или раждането на Мати, нито за погребението на мама. Има нещо друго зад неочакваното й пристигане. Защо точно сега?

Когато двете с Мати тръгваме към моята стая, вратата на банята се отваря. Отвътре излиза кълбо пяна, после се появява Лидия, бършейки косата си с кърпа. Баща ми й е дал назаем своята хавлия. Голяма й е, но май няма нищо против. Чувствам се особено да я гледам облечена в негова дреха. Помня, че мама все гледаше да си присвои същата тази хавлия с оправданието, че била по-широка и удобна от нейната.

— Момичета, искам да ви благодаря, че ми позволихте да остана при вас. Знам, че ви е неловко. В крайна сметка едва сега се запознаваме. Но съм сигурна, че ще станем чудесни приятелки и трите. — Тя се усмихва слънчево.

Мати я изслушва най-спокойно.

— Моята каца е и твоя каца[10]. Или нещо такова. Хич не ме бива по испански.

Лидия се разсмива.

— И на мен това не ми беше любимият предмет.

— Имаш ли нужда от нещо? — питам. — Четка за зъби? Още една възглавница?

Тя размахва розова четка за зъби.

— Имам си всичко.

— Е, тогава лека нощ. — Отварям вратата на стаята си.

— Приятни сънища — казва Лидия, после протяга ръка и разрошва косата на Мати. Нещо в жеста й ме дразни, но не мога да доловя какво. Мати само се усмихва и влиза след мен в стаята.

Когато затварям вратата, тя въздъхва щастливо.

— Супер се получи.

Кимам, но съвсем не съм на същото мнение.

Девета глава

Прокарвам бавно четката през косата си, докато Мати си събува дънките, смъква розовата блуза и намъква пижамата. Умората ме връхлита с пълна сила. Първо тая история с Ролинс, а после леля ми, която никога не съм виждала, се появява на прага ни. Прозявам се широко и обличам една грамадна тениска на „Рейдиохед“.

Мати се пъха под завивките със светнало лице.

— Много е хубава, нали? — пита, когато лягам до нея.

Удрям с юмрук възглавницата.

— Аха. Съвсем като мама.

Мати мълчи известно време втренчена в тавана. Отдавна не съм я виждала такава. В мир. Дори някак изпълнена с надежда. После се обръща по корем и обляга брадичка на дланта си.

— Може ли да ти кажа една тайна?

И макар да копнея да се обърна и да заспя, се насилвам да се усмихна.

— Разбира се. Какво има?

— Има едно момче… — подхваща тихичко Мати с блеснали очи.

— И…? — насърчавам я, а фалшивата ми усмивка вече е съвсем искрена. В този момент ми напомня на някогашната Мати, общителното момиче с един милион приятели, което всяка седмица хлътваше по различно момче.

Страните й лекичко почервеняват.

— Ръс Уайт.

Слагам ръка на уста в опит да скрия изненадата си.

— Стига, бе!

Ръс Уайт е високо симпатично момче от горния клас, носи очила. А съм така изненадана, защото хич не е от момчетата, по които обикновено си пада Мати. Не е популярен по обичайните причини: нито е в отбора, нито е славен купонджия. Всъщност е на моите години, но е толкова умен, че още в началното училище е прескочил една година. Винаги се държи дружелюбно с всички и има заразителна усмивка и убийствено чувство за хумор. Всички го харесват, макар да не съм чувала някога да е имал гадже.

Сестра ми се претъркулва по гръб.

— Естествено, че говоря сериозно. Много е готин.

Накланям глава настрани. Вярно е. Действително е готин по свой си тих и кротък начин.

Мати вдига единия си крак във въздуха и инспектира педикюра си. И внезапно се разбъбря, обяснява ми как са се запознали.

— Бях в библиотеката и се опитвах да си взема една книга за проекта по история, но госпожа Нелсън твърдеше, че дължа глоба за един роман за вампири, дето го бях взела в началото на годината. Казах й, че тая глоба вече съм я платила, но тя упорстваше. И явно Ръс ни е чул, понеже дойде и плати на госпожа Нелсън. И когато си взех новата книга, ми се представи. И ме покани на кино. Мислиш ли, че татко ще ме пусне? Знам, че е в горния клас, но…

— Да, ама е на моите години. Така че не е толкова страшно. Имате само две години разлика. Какво ще кажеш двамата с Ролинс да дойдем с вас? Можем да гледаме новия „Белег“. — Думите излизат от устата ми, преди да се сетя за неловката сцена между двама ни. Дали неприятното усещане ще се уталожи преди следващия уикенд? Силно се надявам.

Мати ме прегръща.

— Сериозно ли? Супер ще бъде! — След малко ме пуска и се обръща настрани, към стената. — Лека нощ.

— Лека — отвръщам и се пресягам да изгася лампата на нощното шкафче.

Събужда ме силно дрънчене.

Звукът идва от долния етаж.

Мати спи дълбоко, така че внимателно отмятам завивките и стъпвам на пода. Килимът заглушава стъпките ми. Прекосявам стаята. В коридора виждам, че вратата на Мати е затворена, но тази на баща ми зее разтворена. Надниквам вътре — леглото е празно.

Чува се нов трясък и аз подскачам.

Май идва от кухнята.

Слизам на пръсти по стълбите.

Ръцете ми треперят, сърцето ми блъска в ребрата. Ами ако е влязъл крадец? Ами ако баща ми се боричка с него точно в този момент? Оглеждам се за някакво оръжие, но не ми попада нищо.

Когато стигам прага на кухнята, внимателно надзъртам иззад ъгъла. Баща ми стои с гръб към мен. Рови из шкафовете, дърпа чиниите една след друга и ги мята на земята. Виждам готварската книга на мама — захвърлена, с омачкани страници.

Баща ми хваща изящна бяла чинийка и я запокитва на земята. После купичка от онези, дето ги ползваме за овесена каша. След това две стъклени чаши. По плочките се пръсват парчета стъкло.

— Татко?

Той замръзва. Бавно се обръща към мен.

— Тате? Какво правиш?

Прави няколко нестабилни крачки към мен. Изражението му е странно, сякаш не съзнава какво прави, сякаш изобщо не е тук. Напомня ми за онзи случай в часа по английски, когато имах чувството, че губя контрол върху тялото си. Сякаш хем съм там, хем не съм. Като че ли някой друг е заел мястото ми.

— Татко?

Мътното му изражение се прояснява и той тръсва глава. Поглежда ме в очите и като че ли ме разпознава.

— Вий? Какво става, по дяволите? Какво има? — Напълно объркан гледа бъркотията на пода.

— Ами, хвърляше чинии на пода. Не помниш ли?

Изражението му подсказва, че не помни. Нищичко.

Внезапно ми хрумва, че може би знам кой стои зад налудничавото му поведение и зад моята катастрофа.

Някой се вмъква в умовете ни.

Някой, който изведнъж се появи сред нас след години отсъствие.

— Наред ли е всичко?

Обръщам се. Леля Лидия стои на прага, мъчи се да завърже колана на халата на баща ми, а на лицето й е изписана тревога.

Десета глава

В понеделник Ролинс пристига да ни вземе за училище както обикновено. Това, което не е както обикновено, е тишината в колата. Даже не е пуснал радиото. Единственият звук идва от мен — прелиствам страниците на тетрадката по математика, уж учейки за въображаем тест.

От време на време поглеждам към Ролинс. Раменете му са сковани, лицето му е като маска. Интересно за какво мисли, дали и той като мен не може да забрави онзи ужасен момент, в който затворих очи и протегнах устни… а той не направи нищо.

Този спомен ме кара да се свивам на седалката. През целия път зяпам през прозореца и броя колко секунди остават, докато стигнем до училище, за да се измъкна от Ролинс.

— Благодаря, че ни докара — казвам му твърде високо, когато колата спира на паркинга на гимназията.

Той отваря уста, сякаш се кани да отговори, но аз изскачам и трясвам вратата, преди да успее да каже каквото и да било.

— Леле — казва Мати, докато подтичва до мен. — Какво става?

— Какво да става? — сопвам й се.

Тя ме дръпва за ръкава и ме принуждава да спра.

— Много добре знаеш какво. Мъртвешката тишина. Нещо се е случило между вас двамата, а? — Тя скръства ръце.

Трябва да й го призная. През последните няколко месеца интуицията й силно се е развила.

— Нищо няма — упорствам и натиквам тетрадката в раницата.

Гласът на Мати прозвучава съвсем строго:

— Силвия Бел, веднага ми кажи истината. Защо с Ролинс се държите толкова странно?

Изгубила надежда да се спася от разпита, въздъхвам примирено. Но преди да отворя уста, се оглеждам, за да съм сигурна, че никой не ни слуша.

— Ако толкова държиш да знаеш, в петък вечер предоставих на Ролинс идеалната възможност да ме целуне.

Мати изпищява.

— Сериозно ли? Вий, та това е супер!

Аз обаче я гледам сърдито.

— Знаеш ли кое не е супер? Че той само ме изгледа, все едно съм пълна глупачка. По-неловко не съм се чувствала никога.

За мое смайване, Мати избухва в смях.

Врътвам се на пета и тръгвам към входа на училището бясна. Трябваше да се досетя, че не бива да й казвам. Няма как да разбере колко са сложни отношенията ни с Ролинс. Че приятелството ни е съсипано. И че сега няма как да се върнем на предишното положение. Онзи миг вечно ще ни тежи.

Мати ме дръпва за ризата.

— Я по-бавно. Съжалявам, че се разсмях. Но си представих как си стъписала бедното момче. Чезне по теб от месеци, а ти внезапно си му се хвърлила на врата. Нищо чудно, че се е пообъркал.

Изскубвам се от ръката й.

— Не съм му се хвърлила на врата.

— Хайде де. Признай си. Откакто Зейн умря, непрекъснато му подаваш противоречиви сигнали. Първо беше: „Ох, клетата аз. Предадоха ме. Никога повече няма да обичам“. А сега внезапно искаш да се целувате. Малко е изненадващо, само това казвам.

Накланям глава замислено. Май донякъде има право. От толкова отдавна го отблъсквам. Сигурно изглежда странно така изневиделица да сменя посоката. Може би излишно драматизирам ситуацията. Трябва да му дам още един шанс.

— Послушай гениалната си сестричка. Ролинс боготвори земята, по която стъпваш. Едва ли чувствата му са се променили за една нощ — подкача ме Мати. — Я си поговорете в обедната почивка. И да не забравиш да го питаш за киното с Ръс през уикенда.

— Добре, добре — измърморвам. — Ще видя какво мога да направя.

— Така те искам! — Мати ме тупва по гърба, после изчезва в сградата.

Първоначално дори не съм сигурна дали Ролинс ще дойде на обичайното ни място под пейките през обедната почивка. Минават пет минути, после десет, петнайсет. Най-после чувам познатото шумолене на сухите листа, докато той се промъква към мен. Отхапвам голяма хапка от канелената си вафла с кафява захар и равнодушно се взирам в празното игрище, сякаш и през ум не ми е минало да броя минутите до пристигането му.

— Здрасти — казва той и се пльосва до мен.

— Здравей — отвръщам и отхапвам нова хапка.

Забелязвам, че сяда малко по-далеч от мен от обикновено. Очите му отказват да срещнат моите. Вместо това изважда един тънкописец и се съсредоточава върху сложната плетеница, която от няколко седмици рисува върху долната част на обувките си.

— Съжалявам, че закъснях — казва, — говорих с Ана. Май ще може да ми уреди интервю със „Сий Мънкийс“ за списанието.

— Страхотно — казвам, като се надявам ентусиазмът ми да не звучи твърде изкуствено. Ролинс пише, съставя и издава собствено списание, което раздава на учениците и на непознати по автобусите. И макар статиите му да са за нещата от училище и за разни световни събития, основната тема определено е музиката.

— Аха — съгласява се той. — Доста съм въодушевен.

Мълчание.

Отхапвам отново от вафлата. Има вкус на пясък.

— Е… нещо ново при теб? — пита Ролинс, а гласът му звучи напрегнато. Очевидно и той се опитва да преодолее странната отчужденост, която се е настанила между нас.

Замислям се за какво да говорим. И тогава осъзнавам, че не съм му казала за неочакваната поява на леля Лидия. При нормални обстоятелства първо на него щях да се обадя.

— Всъщност, да — подхващам. — Никога няма да познаеш кой се появи у нас в петък вечерта, след… след като ти си тръгна.

Май му става неловко, че споменавам внезапното му тръгване.

— Кой?

— Леля ми Лидия, която никога не съм виждала. Доколкото знам, е избягала в Калифорния още като тийнейджърка и така и не се е върнала. Поне досега. Както и да е, появи се на вратата с куфар в ръка.

— Луда работа — отбелязва Ролинс. — Какво иска?

— Твърди, че иска да опознае семейството си, но според мен това е само алиби. Можеше да се върне и по-рано, нали? Освен това, откакто пристигна, започнаха да се случват всякакви странни неща.

Той върти тънкописеца в ръка очевидно заинтригуван. Радвам се, че неочакваната поява на Лидия ми предоставя неутрална тема за разговор.

— Какви странни неща?

— Ами, помисли малко. В четвъртък вечерта стана онази катастрофа. Ами ако има нещо общо? Възможно е да е пристигнала още в четвъртък и да е отседнала в хотел или нещо такова. Може би и тя умее да се прехвърля в съзнанието на други хора. Може би ме е накарала да открадна колата на баща ми и да изляза от града.

На Ролинс това май не му звучи особено смислено.

— Но защо? Защо ще го прави?

Ето тук е слабото място в теорията ми. Защо Лидия ще иска да катастрофирам с колата?

— Не знам — признавам. — Но не е само това.

Ролинс изчаква да продължа.

— Снощи се събудих посред нощ от някакви страхотни трясъци. Когато слязох долу, заварих баща ми да мята чинии из кухнята. Изобщо не беше на себе си, сякаш някой друг контролираше действията му. И точно когато най-после осъзна къде се намира, се появи Лидия. Облечена в неговия халат.

Скептичното изражение на Ролинс се сменя със замислено.

— Това си е сериозно съвпадение. Но пак стигаме дотам, че няма причина да кара баща ти да троши чинии. Това ли е зловещият й план? Да пристигне от Калифорния и така да се развихри, че да няма в какво да ядете и какво да карате?

Уф, проклетият здравомислещ Ролинс.

— Е, като поставиш така нещата…

— Може би просто е самотна и копнее за близостта на семейството си?

Смачквам опаковката от вафлата.

— Може би… — казвам. — О, чакай. Трябваше да те питам дали искаш да дойдеш с мен, Мати и Ръс Уайт да гледаме „Белег“ през уикенда.

Ролинс възобновява драскането по обувката си.

— Ръс Уайт?

— Аха, сещаш ли се, онова момче от горния клас, дето трябваше да е с нас, но е прескочил една година в началното? — Изражението на Ролинс не подсказва да се сеща за кого говоря и се налага да си напомня, че той не беше с нас в началното. — Онзи със сребристия пикап, по който ти текат лигите.

Сега вече се сеща и кима.

— Оказа се, че Ръс е белият рицар за принцесите със закъснели книги — шегувам се, а после пояснявам как Ръс и Мати са се запознали. Ролинс се подсмихва. — Е, склонен ли си да наглеждаш младите с мен в петък? Нали и без това искаше да гледаме „Белег“, така че с един куршум ще ударим два заека.

Ролинс въздъхва.

— Така е, но няма да те лъжа — хич не ми допада мисълта и този петък да бавя сестричката ти.

— Не е нужно да я бавим — казвам леко подразнена. — Ще седнем отзад и ще се подиграваме на тъпите моменти както винаги. Просто трябва да съм някъде наблизо.

Ролинс явно долавя раздразнението ми, понеже се пресяга и ме хваща за рамото.

— Хей, естествено, че ще дойда. Нали сме приятели?

Поемам си дълбоко въздух. Точно това искам, нали така?

— Приятели сме.

Единайсета глава

Вместо да се запътя към салона за часа по физическо, криввам към компютърната зала. Не се тревожа особено, че ще загазя. Учителят редовно забравя да отметне присъстващите, а и дори да ми пише отсъствие, винаги мога да кажа, че съм имала пристъп.

В кабинета има само няколко хлапета. Едното май гледа някакви клипове в Ютуб. Със слушалки на ушите е и не забелязва, че сядам на стола до него.

Любопитството по адрес на леля Лидия ме е завладяло напълно. Може би Ролинс е прав и просто е самотна и търси близост със семейството, изоставено преди толкова много години, но все пак се чудя дали не я тласка някакъв друг мотив.

На екрана се появява заглавната страница на училището. Подчертавам адреса и зареждам Гугъл. В полето за търсене изписвам „Лидия Хоумър“. Хоумър е моминското име на мама. И понеже Лидия не е омъжена (поне доколкото знам), решавам, че с това име се е подвизавала в Калифорния. Излизат милиони резултати. Започвам да ги отсявам, но не намирам нищо интересно. В Мисури има жена с такова име, но когато кликвам върху страницата й във Фейсбук, снимката няма нищо общо с Лидия. Друга живее в Айдахо. Връщам се най-горе и стеснявам търсенето до Калифорния. Излиза страницата на някаква треньорка на кучета в Санта Фе, но и този път лицето от снимката не прилича на леля ми.

Минават двайсет минути и все тава не откривам нищо за нея. Струва ми се странно, че в днешно време е възможно някой да живее, без да остави каквито и да било следи в Гугъл. Пръстите ми барабанят по чина от чувство за безсилие. Накрая бие звънецът, така че затварям интернета. Чудесен частен детектив ще стане от мен, няма що.

След училище спирам пред шкафчето, за да прегледам кои учебници ще ми трябват за вкъщи. До мен стои Саманта Филипс и се взира в огледалцето на вратичката на своето шкафче с тубичка гланц за устни в ръка.

На няколко метра от нас двама десетокласници от отбора по футбол са събрали глави. Стрелкат Саманта с поглед и се кикотят. Тя ги забелязва, трясва вратата на шкафчето и тръгва към тях.

— Какво, по дяволите, ви е толкова смешно?

Очаквам да сведат смутено глави, но вместо това единият я поглежда право в очите и казва:

— Добре ли изкара със Скоч в четвъртък вечерта? Понеже чух, че доста сте се забавлявали. Всъщност видях доказателства, че много добре сте изкарали.

Приятелят му прихва.

Саманта пребледнява. Отстъпва назад, а онези двамата се тупат по гърбовете и се заливат от смях. Саманта се врътва, хуква по коридора и се скрива в дамската тоалетна.

Вътрешно се разкъсвам. Ако двете със Саманта все още бяхме най-добри приятелки, щях веднага да се втурна след нея, за да се уверя, че всичко е наред. Но сега между нас има пропаст. И все пак трябва да призная, че все още я чувствам близка. Освен това ми е безкрайно любопитно за какви доказателства намекваше онзи тип. Накрая решавам да я последвам, макар да съм сигурна, че ще ме отблъсне както миналата седмица.

Поемам си дълбоко въздух и се гмурвам в тълпата от ученици, нетърпеливи да се захванат със следучилищните си занимания или да се приберат у дома. Бутам вратата на тоалетната.

Саманта хлипа в една от кабините. Но щом чува, че някой влиза, си поема рязко въздух и спира да плаче. Такава си е тя. Не би позволила на никого да види, че е наранена.

— Саманта? Аз съм. Вий.

Чувам я да си духа носа, после звука от пускането на водата.

— Сам? Добре ли си?

Тя отваря вратата и пристъпва под ярката флуоресцентна светлина. Очите й са сухи, но бузите й са целите на червени петна. Отива до най-близката мивка и започва да си мие ръцете.

— Какво искаш? — пита, като ме поглежда в огледалото.

— Аз, ъм, видях те, че се затича насам, и реших, че си разстроена за нещо.

Саманта старателно подсушава ръцете си и едва тогава се обръща и се обляга на мивката.

— А на теб какво ти пука? Точно на теб?

Въпросът се забива в мен като нож. Вярно, от известно време не сме в особено приятелски отношения, но това не означава, че не ме е грижа за нея, дори и след ужасните слухове, които пусна по мой адрес след онази случка със Скоч.

— А защо да не ми пука? — питам тихо.

— Ами, да речем, защото миналата година се държах с теб като пълна кучка? Ако бях на твое място, никога не бих ти проговорила. — Гласът й пресеква и цялата грижливо поддържана фасада рухва пред очите ми. Тя не ме мрази. Чисто и просто не е в състояние да преглътне собственото си отвратително поведение.

— Виж, Сам. Дълго време действително ти бях бясна. Ама истински бясна. Но ми се струва, че в момента не ти е леко. Знам, че миналата седмица си излизала със Скоч. И знам, че нещо се е случило. Може би ще ти олекне, ако поговориш с някого, който знае за какъв човек става дума.

Саманта вдига очи към тавана и размахва пръсти пред лицето си, както прави, когато се мъчи да не заплаче. Пъхам се в една от кабинките и дръпвам малко тоалетна хартия. Безмълвно й я подавам в жест на примирие. Тя я поема.

Обръща се към мивката и си издухва носа. После се привежда напред, втренчва се в изражението си и започва да разказва:

— В четвъртък имаше парти с огън на открито. Абсолютно всички бяха дошли. — Очите й ме стрелват. — Е, знаеш какво имам предвид.

Свивам рамене. Комбинацията от събиране с огън на открито, мажоретки и футболисти ми звучи като деветия кръг на ада.

— Както и да е. Изпих само две бири, но нещо ми прилоша. Тръгнах към колата, за да се прибера вкъщи, но повърнах още преди да успея да вляза. Скоч случайно се оказа наблизо. Държа ми косата, а после ме пита дали искам да ме закара у дома. Поведението му бе необичайно мило като цяло. Помня, че се качих в колата с него, но след това всичко ми се губи. Събудих се облегната на входната врата у дома. Явно ме е зарязал там… — Тя млъква за миг, после ме поглежда в огледалото. — Вий, бикините ми ги нямаше. — Скръства ръце пред гърдите си и се разплаква. — Търсих ги навсякъде, но не ги намерих. А в петък сутринта чух някакви момчета да си шушукат, че Скоч разправял наляво и надясно, че е спал с мен. И че имал доказателства.

За миг застивам, не знам какво да направя. Мога да преброя случаите, в които съм виждала Саманта да плаче, на пръстите на едната си ръка. Дори когато бяхме най-добри приятелки, предпочиташе да играе ролята на несломима. Помня, когато се наложи спешно да оперират по-големия й брат от апендицит. Отидох да я видя в болницата. През цялото време, докато бях там, очите й си останаха сухи. В известен смисъл копнеех в някакъв момент защитната й обвивка да се пропука, за да имам възможността да съм до нея, да я утеша. Но сега, когато имах тази възможност, не знаех какво да сторя.

— Майко мила — възкликвам накрая. Думите ми прозвучават глупаво, нелепо, но като че ли пробиват преградата. Тя протяга ръце към мен и аз прекрачвам пропастта и я прегръщам.

— Така искам да разбера какво точно се е случило — прошепва.

— Това чувство ми е до болка познато — казвам, понеже се сещам за собствената ми случка със Скоч. До ден-днешен ми се повръща от мисълта, че е бил сам с безжизненото ми тяло. И че е можел да направи каквото поиска, ако Ролинс не бе връхлетял в съблекалнята.

Саманта се отдръпва и ме поглежда в очите.

— Съжалявам за онзи път. — Не уточнява за какво говори. Но и двете знаем, че става дума за миналогодишния бал. Нали след танците я изобличих, обвиних я, че най-равнодушно е гледала как Скоч ме влачи към съблекалнята. Така и не разбра откъде знам. Истината бе, че случайно се плъзнах в съзнанието й и видях цялата сцена през нейните очи. Не отрече, че знае какво се е случило. Но така и не се извини. До сега.

— Бях ти сърдита — казва. — Та ти знаеше колко го харесвах. Мислех си, че така ти се пада. Толкова съжалявам.

Вглеждам се в очите й и ми става ясно, че е искрена. Наистина се чувства ужасно заради онази случка. Както и на мен ми призлява при мисълта какво е станало с нея. Не заслужаваме подобно отношение. Никой не го заслужава.

— Пълен задник — казвам.

Тя отстъпва крачка назад и си поема дълбоко въздух.

— Меко казано. Ще ми се да имаше как да му го върна.

Мозъкът ми започва да щрака. Сещам се, че бях чела някъде за някакво момиче, което се престорило, че иска да се натиска с някакъв тип в колата му на паркинга. Изчакала го да се съблече чисто гол и потеглила с колата му, оставяйки го да се прибира пеша гол-голеничък.

И ми просветва.

— Хей, Сам. Хрумна ми нещо.

Тя подсмърква.

— Какво?

Идеята все още не се е оформила напълно в главата ми. Разбира се, Скоч няма да повярва, че Саманта или пък аз ще искаме да се натискаме с него — не и след отношението му към нас. Трябваше ни трети участник. Някой, който да се хареса на Скоч. Някоя от мажоретките.

Реджина.

Плясвам ентусиазирано с ръце.

— Я ела у нас след тренировката. Доведи и Реджина. Имам идеален план!

— Той включва ли да залепим интимните му части за някоя стена?

Разсмивам се.

— Не. Нещо по-добро.

Тя се усмихва, но ми се струва, че иска да каже още нещо. Пристъпва смутено от крак на крак, сякаш търси подходящи думи.

— Ей, Вий?

— Да?

— Така и не ти благодарих, задето ме измъкна от пожара. Знам, че рискува собствения си живот, за да ме извадиш. И не съм сигурна дали бих била в състояние да направя същото.

Вглеждам се в нея. Приятно ми е да я гледам и да виждам някогашната Саманта.

— И ти щеше да направиш същото. Сигурна съм.

Тя стисва лекичко ръката ми.

— Е, значи ще се видим довечера — казва и хваща дръжката на вратата.

— Я чакай малко — спирам я. — Искам да проверя дали онези са си тръгнали.

Надниквам навън и, за щастие, двамата ги няма. Правя знак на Саманта да ме последва и двете се връщаме при шкафчетата. Взимам си раницата и горната блуза, а когато се обръщам, виждам Сам да стои пред отворената вратичка и да се взира в отражението си.

— Не мога да ида на тренировката. Всички ще обсъждат какво съм правила със Скоч.

Грабвам тубичка ярко червило от рафтчето й и й го подавам.

— Естествено, че можеш. Та нали си Саманта Филипс.

Тя поема тубичката и известно време я държи нерешително в ръка, сякаш премерва тежестта й. После отвърта капачката, прокарва червилото по устните си и го връща на рафта. Притиска устни една в друга и ми хрумва, че само Саманта Филипс би имала дързостта да носи толкова ярко червило. Тръшва вратичката.

— Права си. Точно така. — Усмихва ми се с треперлива усмивка и тръгва към салона. Гледам я как се отдалечава с високо вдигната глава.

Дванайсета глава

Когато Ролинс ме оставя пред къщи, известно време стоя нерешително на верандата, преди да вляза. Лидия е някъде у дома, а аз не спирам да мисля за това как се бе появила в кухнята, облечена с халата на татко. Изражението й бе съвсем невинно, сякаш нямаше представа какво се случва. Но се чудя дали всъщност не бе знаела съвсем точно какво става с баща ми, понеже тя го бе предизвикала.

Оттогава насам съм постоянно нащрек. Когато я засякох да излиза от банята, й се усмихнах учтиво, но гледах да стоя на разстояние. А когато снощи настоя да сготви пиле „Карбонара“ за вечеря, обявих, че ме боли стомахът, и си легнах рано.

Завъртам бавно топката на вратата и я побутвам. От вътре не се чува нищо. Пускам раницата на земята, заканвам якето си и проверявам кухнята и хола. Няма никой. Качвам се горе. Всички спални са празни, а вратата на банята зее разтворена. Вътре няма никой.

Явно Лидия е излязла някъде. Любопитството ми съвсем се изостря. Къде бих отишла, ако не съм се връщала в родния си град повече от двайсет години? Ако съдя по разказите на баща ми за миналото й, едва ли има приятели тук. Може пък да й е доскучало и да е отскочила до мола или на кино. Във всеки случай ми се отваря идеална възможност да науча нещо повече за нея.

Спирам се на прага на стаята на Мати. Щорите са спуснати и вътре цари полумрак.

Изкушавам се да ги дръпна или да запаля лампата, но прозорецът на Мати гледа към алеята отпред, а не ми се иска Лидия да разбере отдалече, че в стаята има някой, ако вземе да се прибере скоро. Светлината все пак е достатъчна, за да различа куфара на пода до дрешника. Коленича до него.

Сърцето ми бие учестено. Хващам ципа и дръпвам. Отдолу се показват смачкани на топка дрехи. Едно нещо е сигурно — леля ми далеч не е най-подреденият човек на света. Разпознавам дрехите, с които беше облечена, когато пристигна вчера. Натикани са в единия ъгъл на куфара още влажни. Но колкото и да ровя из дрехите, не научавам нищо повече от това, че леля ми си пада по черно памучно бельо.

Напъхвам дрехите обратно в куфара и го закопчавам, но в същия момент забелязвам отделен джоб в предната част на куфара, който не бях забелязала в началото. Доста е издут, така че вътре със сигурност има нещо. Възбудена, дръпвам ципа и пъхам ръка. Пръстите ми напипват кожен портфейл. Бинго. Изваждам го, за да го разгледам по-обстойно.

Вътре намирам разписки от разни магазини в Санта Фе. Няколко кредитни карти. И шофьорската й книжка. На всички фигурира едно и също име, но то не е името на леля ми. Името е Лайла Харингтън.

Коя, за бога, е Лайла Харингтън?

И в този момент чувам входната врата да се отваря.

Мамка му, мамка му, мамка му.

Баща ми е на работа, Мати е на тренировка с отбора, което означава, че в къщата ни може да влезе само един човек.

Лидия.

В паниката си губя всякаква координация и едва успявам да натикам портфейла обратно в джоба на куфара. Нужни са ми няколко опита, преди да дръпна ципа както трябва. После скачам на крака и се изстрелвам през вратата навън, в коридора.

И ето, Лидия се качва по стълбите.

— Здрасти, Вий.

Останала съм без дъх.

— Ъ, здрасти. Как мина денят ти?

— Чудесно. — Тя започва да отмята какво е свършила: — Сутринта се разходих из квартала. Много красиви къщи. Старите са толкова живописни. После обядвах в едно чудесно ресторантче. Страхотен пай правят. Ама наистина страхотен. Трябва да те заведа някой път. После се разходих из центъра и позяпах витрините. — Тя въздъхва. — А и времето беше идеално днес, не мислиш ли?

— Съвсем идеално — съгласявам се и се моля да не забележи, че усмивката ми е малко крива.

— Е — казва тя. — Май ще си полегна малко. Изморих се от ходене.

— Добре — отвръщам и изчаквам да се прибере в стаята на Мати.

Затваря вратата и аз дълбоко въздъхвам. Влизам в моята спалня, а мислите ми препускат, опитвам се да осмисля видяното. Понеже мога да се закълна, че точно когато излизах от стаята на сестра си, видях учебника си по астрономия под леглото.

Саманта, Мати и Реджина пристигат малко след пет.

По това време вече съм се посъвзела, макар да съм убедена повече отвсякога, че Лидия стои зад злополуката с колата и чудатото поведение на баща ми през миналата нощ. Ако наистина учебникът ми по астрономия е у нея, значи би могла да се плъзне в мен, ако предположим, че го умее. Тази книга е едно от най-ценните ми притежания. Часове наред съм прекарвала над страниците й в разучаване на черните дупки и, съзвездията. Единствената загадка е как се е добрала до нея. Почти съм сигурна, че я бях оставила в шкафчето си в училище.

А и каква е тая история с фалшивото име? Нима се опитва да мине за някой друг?

Опитвам се да изтикам тези мисли от главата си и да се съсредоточа върху непосредствената задача — отмъщението над Скоч Бекър.

Мати се просва по корем на леглото ми, а Саманта стеснително присяда на люлеещия се стол в ъгъла на стаята. Колко е странно отново да е в стаята ми след повече от година. Мати не спира да ме стрелка с любопитни погледи, несъмнено озадачена защо съм поканила другите две момичета.

Реджина присяда до бюрото ми. Взима една снимка, на която двете с Мати сме на плажа, и въздъхва.

— Това на Окободжи[11] ли е? Нашите ни водеха с брат ми всяко лято, когато бяхме малки. Страхотно си прекарвахме.

Внимателно измъквам снимката от ръцете й.

— Саманта разказа ли ви какво й е сторил Скоч?

Мати трепва.

— Ама че задник.

Заглеждам се в изражението на Реджина, търсейки потвърждение, че е достатъчно възмутена от поведението на Скоч, та да се включи в плана ни. Тя се намръщва.

— Да, бе. Не мога да повярвам, че е в състояние да направи такова нещо.

— Е — казвам й, — ако ни помогнеш, можем да му отмъстим.

— Че как бих могла да помогна?

— Искаме да му дадем един хубавичък урок. А ти си ни нужна за примамка.

— Защо пък аз? — пита Реджина.

— Защото си пада по мажоретки — отвръщам. — А очевидно няма да се върже на мен или на Мати. Чудесно знае, че и двете го ненавиждаме. На Саманта също няма да повярва, ако се опита да го подмами след случилото се. Трябва ни момиче от долните класове, за да си мисли, че е достатъчно наивно, за да му се води по акъла… — Поглеждам я и мислено отбелязвам, че е идеална за ролята. Косата й пада на дълги меки кестеняви къдрици. Сърцевидното й лице е лишено от всякакъв грим, освен мъничко гланц и спирала. Изглежда толкова невинна. Скоч никога не би заподозрял, че може да участва в план за опозоряването му. — Трябва само да го помолиш да те закара до Лукаут Пойнт утре вечерта. Кажи му, че от цяла година му се възхищаваш и ти се иска да го опознаеш по-добре.

Реджина се изчервява.

— Не мога да му кажа такова нещо.

— Естествено, че можеш — намесва се Саманта. — Трябва само да събудиш изкусителката в себе си.

— Кое?

— Изкусителката — отвръща Саманта и отмята коса. — Така правя, когато ми липсва самоувереност. Допитвам се до изкусителката в себе си. И тя винаги ми вдъхва смелостта да бъда възможно най-силна.

— А по-нататък какво ще се случи? — пита Мати, нетърпелива да се върнем на темата. — Реджина замъква Скоч до Лукаут Пойнт и после какво?

— Тя трябва само да го накара да я закара дотам. А, и да му открадне ключовете от колата. Саманта ще я чака и ще я върне у дома.

Трите ме гледат втренчено и чакат да продължа.

— И после? — настоява Мати.

— Ще го накараме да се съблече и ще го зарежем там.

— А кой ще го накара да се съблече? — пита Саманта.

— Това го оставете на мен — отвръщам загадъчно с идеята, че няма нищо по-лесно от това да се плъзна в Скоч, да го накарам да се съблече, да хвърли дрехите си от скалата и после да го оставя да се прибира до града гол, както майка го е родила.

Ще си получи заслуженото.

Тринайсета глава

Баща ми се прибира достатъчно рано, та да приготви набързо лека вечеря от супа и салата. Не спира да говори за днешната си операция, а Лидия се държи така, сякаш никога в живота си не е чувала нещо толкова интересно. Не спира да се привежда към него, облегнала брадичка в шепа, и да кима на всеки две секунди.

Въртя храната из чинията си и наблюдавам Лидия, чудейки се защо в Калифорния се е подвизавала като Лайла Харингтън. Дали не е извършила нещо ужасно? Дали не се крие от закона?

Баща ми откровено се наслаждава на вниманието й, вероятно защото аз самата не обичам да слушам за работата му, а Мати го разпитва само за гнусните неща.

Едва успявам да преглътна по нещо, но се насилвам да изям едно хлебче. Ще ми е нужна енергия за по-късно. Непрекъснато прехвърлям наум плана срещу Скоч. Мисълта, че ще трябва да го накарам да се съблече, макар и за да го зарежем сам в пущинака, ме изпълва с отвращение. В един момент дори решавам да отменя всичко, но после се сещам какво бе причинил на Саманта и спирам да се колебая.

След вечеря се опитвам да се съсредоточа върху домашните си, но не се получава. След като шест пъти прочитам една и съща страница от нов урок, без да схвана нищо, се отказвам и прибирам „Въведение в психологията“.

От долния етаж чувам смеха на Лидия.

Какво иска от нас? И защо е взела учебника ми?

Ставам и заключвам вратата.

Сядам на леглото, слагам лаптопа на скута си и влизам в Гугъл за втори път днес. В миг на прозрение написвам „Лайла Харингтън“, а после „Санта Фе, Калифорния“.

Излизат няколко десетки резултата.

Кликвам върху първия. Страницата на преподавателския колектив на някаква гимназия в Санта Фе. Една от учителките се казва Лайла Харингтън. Кликвам върху линка и се втренчвам в снимката на леля ми. Снимала се е с перлена огърлица на шията и половинчата усмивка. Според текста през последните пет години преподава рисуване в училището. Интересно как ли са й намерили заместник в средата на април. Дали ги е уведомила, че излиза в отпуск, или чисто и просто е забравила да иде на работа?

Връщам се към първоначалните резултати и кликвам върху следващия. Обява за годежа на Лайла Харингтън и Джеймс Сътън, публикувана във вестник „Санта Фе Рипортър“ в края на октомври. Слизам надолу и чета информацията за двамата. В статията пише, че Лайла е от Айова, но през последните двайсет години живяла в Калифорния. Преди тринайсет години взела диплома за преподавател от Калифорнийския университет и три години преподавала в някакво училище в Северна Калифорния, преди да поеме поста в сегашното училище. Падала си по скално катерене и грънчарство.

С Джеймс се запознали на къмпинг миналото лято. Описва случката като „любов от пръв поглед“ и била сигурна, че ще прекара остатъка от живота си с него. Правя гримаса. По-надолу има снимка на двамата. Джеймс е изключително привлекателен и мускулест. Малко напомня на Брад Пит. Интересно дали Лидия му е разказала за семейството си, изоставено преди години. Дали по Коледа се е чудел защо тя си няма с кого да прекара празниците?

Втренчвам се в снимката. Ако можех да поговоря с него, щеше да отговори на толкова много въпроси. Отварям един онлайн телефонен указател и си казвам: „Защо пък не? Ако успея да намеря телефона му, защо да не му се обадя и да го разпитам какво знае за леля ми?“.

Намирам трима души на име Дж. Сътън. Само един е под четирийсет, а онзи Джеймс от снимката не изглежда много по-възрастен от Лидия. Този ще да е, казвам си и вадя телефона от джоба.

Набирам номера и натискам зеления бутон.

— Ало?

— Ъм, здравейте — казвам и дишането ми се ускорява. Май трябваше първо да помисля какво ще кажа. Бедният човек ще реши, че съм някой извратеняк, обадил се да му пъхти в слушалката.

— Кой се обажда?

— Здравейте — опитвам отново и съвсем се спичам. — Ъм, казвам се Силвия Бел. Търся Лайла Харингтън…

Гласът му внезапно прозвучава остро:

— Как казахте, че ви е името?

Прокашлям се.

— Силвия Бел.

— Журналистка ли сте? Вече казах каквото знам. Трябваше да се оженим миналата събота, но тя изчезна. Вижте, писна ми от всичките тия коментари в стил „булката беглец“. Нещо й се е случило. Не разбирате ли?

Аз мълча.

Значи Лидия се бе отказала от собствената си сватба, за да дойде в Айова. Защо ще го прави? Какво ли се е случило, та да изостави живота си в Калифорния? Едно е ясно. Този човек не знае нищо за истинския й живот. Звучи искрено съсипан, сякаш вярва, че бъдещата му съпруга е отвлечена или нещо подобно.

— Съжалявам, господин Сътън. Сигурна съм, че Лайла е добре, където и да се намира в момента.

Чувам го да хлипа от другия край.

— Не, не е добре. Ако беше добре, щеше да е тук. При мен.

Натискам червения бутон и отпускам глава в шепи.

Коя, за бога, е тази жена?

Излизам в коридора и тръгвам към банята, за да си измия лицето и зъбите преди лягане. Мати е долу с баща ми, гледат „Ловци на митове“.

Забелязвам, че вратата на баща ми е отворена. Виждам някаква сянка да се движи вътре. Със сигурност не е неговата, гръмовният му смях се носи отдолу. Значи е на Лидия.

Пристъпвам на пръсти току до прага и надзъртам иззад рамката на вратата. Тя стои пред скрина на баща ми с гръб към мен, но виждам отражението й в старинното огледало на мама. Отворила е най-горното чекмедже и рови из бельото и чорапите му.

Какво, по дяволите, си мисли, че прави?

Смаяно гледам как изважда малка кадифена кутийка от чекмеджето. Задържа я с очевидно благоговение, погледът й сякаш я гали. После отваря капачето и надниква вътре.

Венчалната халка на майка ми.

Баща ми я държи скрита в чекмеджето си от години. Понякога, когато бях по-малка, се промъквах в стаята му и я изваждах. Даже веднъж си я сложих и танцувах из цялата къща, преструвах се, че съм нея. Мама.

Но за какво й е на Лидия пръстенът на мама?

И откъде изобщо знае къде е скрит?

Изправям се и се облягам на стената с разтуптяно сърце. Не знам какво прави тази жена в къщата ни. Нямам представа какви са намеренията й. Но се кълна, че ще разбера.

Чувам звук от затварящо се чекмедже и хуквам по коридора. И когато Лидия се появява от стаята на баща ми и затваря вратата, небрежно се преструвам, че точно сега излизам от стаята си и тръгвам към банята.

— О — възкликва, когато ме вижда. — Прибирам прането.

Тя ми се усмихва широко и по-фалшива усмивка не съм виждала през живота си.

Четиринайсета глава

Седя в кабинета на госпожа Уингър и чакам да започне часът. Саманта пристига и сяда до мен.

— Почакай само да видиш Реджина — казва ми с лукава усмивка.

— Какво си направила? — Стомахът ми се свива на топка, докато преговарям плана на ум.

— Помогнах й да установи контакт с изкусителката в себе си — отвръща тя. — Просто няма начин Скоч да й откаже.

В този момент удря звънецът и госпожа Уингър плясва с ръце, за да привлече вниманието ни. Саманта става и прекосява стаята към своя чин. През целия час не спира да поглежда към мен и да се усмихва многозначително.

След часа ме хваща за лакътя и ме повежда към коридора на деветокласниците. Виждам групичка момичета, а сред тях е и едно, което с мъка разпознавам. Саманта е изправила къдравата коса на Реджина, придавайки й по-изискан вид, а вместо едва забележимия слой гланц и спирала е очертала очите й с черен като въглен молив и е начервила устните й в алено.

Освен това, изглежда, й е дала от своите дрехи. Черна къса поличка и тясно потниче с тънички презрамки. На краката — черни сандали с каишки. Изглежда най-малко на деветнайсет. И ще има късмет, ако изкара повече от един час, без да я хванат, че нарушава правилата за облекло в училище.

— Не е ли страхотна? — Саманта буквално танцува.

Момичетата, наобиколили Реджина, кимат в съгласие, поздравяват Сам за отличната работа и всяка настоява да е следваща за подобна трансформация.

— Как се чувстваш? — питам Реджина.

Очите й са ококорени, но тя тръсва лекичко глава и почти чувам как се допитва до изкусителката в себе си.

— Добре съм. Да действаме. — Тя хвърля поглед над рамото ми към някой, който се приближава по коридора. Когато се обръщам, виждам Скоч да крачи бавно към нас с едно от приятелчетата си от отбора.

— Сигурна ли си?

Реджина си поема дълбоко дъх и хвърля бърз поглед към Саманта, която я потупва по гърба.

— Напълно.

Избутва ме от пътя си и тръгва напред, сякаш я е страх, че ако изчака и секунда, решимостта й ще се стопи. Групичката момичета се обръщат да гледат как тя плавно се понася по коридора и се спира пред Скоч Бекър. Не чувам какво му казва, но той я гледа като омагьосан. Момчето с него се прозява и му маха за довиждане, после изчезва в една от класните стаи.

Май старанията на Саманта се увенчават с успех, понеже Скоч вади телефона си и си записва номера на Реджина, след което се навежда и й прошепва нещо в ухото. Тя му се усмихва широко, после се врътва и се връща при нас. Скоч прибира мобилния си и на свой ред изчезва в класната стая.

— Е? — пита Саманта, когато Реджина се връща.

— Готово — отвръща тя.

Но въпреки напластения по лицето й фондьотен си личи, че е пребледняла. Пробожда ме остро чувство на вина, но си напомням, че не го правя само заради момичетата, които Скоч вече е наранил, но и заради Реджина и всички останали, които биха могли да пострадат в бъдеще.

— Готово, значи — повтаря Саманта и вдига ръка. Не реагирам веднага, но после плясвам дланта й със своята.

След училище взимам раницата си от шкафчето и тръгвам да търся Ролинс. Още не съм решила дали да му казвам за намеренията ни. Довечера е на работа в радиото и не искам цяла вечер да се тревожи за мен, точно когато трябва да е най-съсредоточен. Сигурна съм, че ако му кажа, ще се опита да ме спре, ще каже, че е твърде опасно или нещо такова. Най-добре да изчакам всичко да приключи, да се прибера у дома. Тогава ще можем хубавичко да се посмеем.

Виждам Ролинс в далечината и забавям крачка. С Ана е. Направо ме боли, като ги гледам как се привеждат един към друг и се смеят. Тя се пресяга и го докосва по ръката, отмята великолепната си черна коса. Той се навежда, прошепва нещо в ухото й и тя избухва в буен смях, а пищният й бюст се разклаща под възтясната блуза.

Призлява ми.

Преди някой от двамата да вдигне поглед към мен, се обръщам и поемам с бърза крачка в обратната посока.

Горе-долу час преди срещата на Реджина със Скоч съм в стаята си и навличам една черна тениска. Обула съм черен клин и съм приготвила черна вълнена шапка, която да нахлузя върху русата си коса, така че никой да не ме види в тъмното.

— Така, какъв беше планът? — карам Мати да изрецитира всичко, нищо че вече няколко пъти сме преговорили и последната подробност.

— Ще кажа на татко, че не се чувстваш добре и си си легнала. — Тя хвърля скептичен поглед към завивките на леглото, нагласени, сякаш отдолу някой спи. — Съжалявам, Вий, ама ако влезе в стаята, работата ни е спукана. Изобщо няма да се върже.

— Тогава не го пускай да влиза — казвам. — Трябва да се върже.

Тя се намръщва.

— Искам да дойда с теб. Моята част е тъпа.

— Виж — казвам. — Веднага щом се върна, ще ти разкажа всичко най-подробно. Все едно си била с мен.

Тя скръства ръце и тропва с крак.

— Хей. Искаш ли с Ролинс да дойдем на кино с теб и Ръс, или не? Знаеш, че ако не дойдем, татко няма да те пусне.

Мати ме гледа сърдито.

— Това е подло.

— Хайде де. Трябваш ми тук.

Тя въздъхва и накрая се предава.

— Добре де, добре. Само гледай да не закъсняваш много.

Прегръщам я набързо.

— Благодаря, Мат. Така, значи знаеш какво да правиш.

Мати грабва домашното си по математика и отваря вратата на спалнята. Тръгвам след нея надолу. Завива надясно към хола, където баща ми и Лидия гледат телевизия. Чувам я как го пита дали може да й помогне с едно свръхтрудно уравнение и се възползвам от момента да се измъкна през входната врата.

Саманта ме чака няколко къщи по-надолу, както се бяхме разбрали, а моторът на колата й тихо мърка.

— Готови ли сме? — пита ме тя и подкарва колата.

— Да вървим — отвръщам.

Стигаме целта си няколко минути след десет. Саманта открива едно местенце встрани от шосето, където да чака Реджина, а аз слизам и извървявам пеша останалата част от пътя до Лукаут Пойнт. Намирам рехава групичка дървета недалеч от мястото, където обикновено паркират хлапетата. Сядам под едно дърво да чакам. Пръстите ми не спират да въртят късчето плат, откъснато от роклята, с която бях на миналогодишния бал, и приготвено в джоба ми. Скоч е оставил отпечатък върху тази рокля и парченцето ще ми помогне да се вмъкна в главата му.

Минават пет минути и започвам да се чудя дали той и Реджина действително ще дойдат. Паникьосвам се при мисълта, че Скоч може да я е завел някъде другаде и тя ще се окаже сама с него.

Закъсняват с десет минути.

Петнайсет.

Вече се надигам да се връщам при Саманта, за да се обадим на Реджина, когато между дърветата над главата ми светва отблясък от фарове. Мустангът на Скоч хрущи по чакъла и колата спира на двайсетина метра от скривалището ми с обърната към светлините на града предница.

Присвивам очи, мъча се да видя какво става вътре, но различавам единствено тила на Скоч и профила на Реджина. Май са потънали в някакъв разговор. След няколко минути Скоч се привежда към Реджина.

Време е.

Лягам на земята и прокарвам пръсти по плата, концентрирам се върху усещането на коприната срещу кожата ми. Светът сякаш избледнява и изведнъж изчезвам.

В колата мирише на алкохол и кожа.

Скоч надига бутилката и отпива голяма глътка. Течността прогаря гърлото ми. После погледът му се връща на Реджина, която го гледа разнежено. Може би и тя е пила. Цялата работа ще се провали, ако тя всъщност иска да се натиска със Скоч.

— И просто… в момента съм безкрайно раним — казва той.

Едва не се задавям, като чувам тая заучена реплика.

Реджина се пресяга и го хваща за ръката.

— Всичко ще се оправи. Знаеш ли, когато брат ми почина…

Как, за бога, ще се справя, ако тя не излезе от колата?

Скоч се привежда към нея насред изречението. Решавам, че ми стига толкова. Поемам контрол върху крайниците му, устата му. Дръпвам го обратно в изправено положение.

— Добре ли си? — пита Реджина с широко отворени очи.

— Излизай — нареждам й.

— Моля?

— Казах да слизаш — повтарям по-силно.

Тя бърза да се отмести назад, непохватно търси дръжката на вратата. Не улучва от първия път, но накрая все пак си отваря и излиза навън в студената вечер. Дори не си прави труда да затвори вратата — чисто и просто побягва.

По дяволите.

Не исках да я плаша.

Забелязвам, че ключовете на Скоч висят от стартера. Ще трябва и тях да хвърля от скалата заедно с дрехите. Само така ще го принудя да се прибере гол-голеничък.

Някакво движение привлича погледа ми. Нещо се движи в светлината на фаровете. Някой.

В първия момент решавам, че е сестра ми, и се накапвам да скоча от колата и да й се развикам, задето не си стои вкъщи, както й бях наредила, но после се сещам, че съм в тялото на Скоч.

Момичето се обръща, светлината блясва в русата й коса и тогава виждам, че не е сестра ми. Черната тениска на „Смашинг Пъмпкинс“[12]. Скъсаните дънки. Та така съм облечена аз — или по-скоро бях облечена, преди да се плъзна в Скоч.

Момичето.

Съм.

Аз.

Гърлото ми се сковава. Отварям вратата на колата. Момичето се върти замаяно само на сантиметри от ръба. Не знае ли, че може да падне?

И докато я гледам, ми просветва. Щом аз съм тук, в тялото на Скоч… значи някой друг е влязъл в моето. И ме кара да танцувам на ръба.

— Престани! — изпищявам. Гласът ми избоботва. Гласът на Скоч.

Момичето се поколебава. Правя крачка напред. Погледът й се спира върху мен и очите й се присвиват. Разпознава Скоч. Онзи, който е в тялото ми, го познава.

— Махни се от ръба! — изкрещявам и правя още няколко крачки към нея.

Тя на свой ред отстъпва назад, по-близо до смъртта.

Моята смърт.

Обзема ме сляпа ярост. За кого, по дяволите, се мисли този човек, та така да завладее тялото ми? Да го кара да танцува на ръба на смъртта? Да ме гледа така, сякаш аз съм нашественик?

Протягам се и я хващам за ръката, опитвам се да я дръпна напред.

И точно в този момент усещам как съзнанието ми се замъглява.

Напускам тялото на Скоч.

О, не, не сега.

Но не мога да направя нищо.

Чисто и просто изчезвам.

Петнайсета глава

Събуждам се с лице в калта, а главата ми ще се пръсне. В първия момент не си спомням какво точно се случи, но после всичко нахлува в главата ми. Изправям се с мъка до седнало положение и се оглеждам. Фаровете на колата продължават да озаряват тъмнината. Не виждам Скоч никъде. Нима е избягал? Не ми се вярва ей така да си зареже колата.

Съзнанието ми е крайно замъглено. Какво, по дяволите, се случи току-що? Уж трудното бе да убедя Реджина да слезе от колата, та да доизпълня плана да зарежа Скоч чисто гол, а в следващия миг се оказвам въвлечена в битка сама със себе си.

Изправям се с олюляване и надниквам в колата.

Вътре няма никой.

— Скоч? — подвиквам нерешително. Не съм съвсем сигурна, че искам да го открия. Определено не е най-умният човек на света, но е достатъчно умен, за да се досети, че присъствието ми тук, точно когато е довел Реджина, едва ли е съвпадение. Въпреки това фактът, че е изчезнал яко дим, силно ме тревожи. Не мога просто да си тръгна, без да разбера какво се е случило.

В главата ми неканена нахлува ужасна мисъл. Оглеждам неспокойно края на скалата. Възможно ли е по време на боричкането ни Скоч да е паднал в пропастта?

О, не, моля те, не.

Бавно, като насън, приближавам към ръба.

Не искам да поглеждам.

Но се налага.

Взирам се в тъмнината.

Долу има нещо.

Част от бяла тениска.

Крак, прегънат под особен ъгъл.

Мозъкът ми отказва да навърже късчетата от пъзела. Но всички те са там долу. Скоч лежи на дъното на пропастта.

Ранен.

Може би мъртъв.

Вероятно мъртъв.

Няколко минути, а може би часове по-късно осъзнавам, че крача надолу по шосето. Почти подминавам колата, без да я забележа, нищо че шофьорът мига с фаровете и натиска клаксона. Стъклото се смъква и иззад него изниква познато лице.

— Защо се забави толкова? — изсъсква Саманта. — Бързо се качвай. — Тя прави рязък жест с палец към задната седалка. Послушвам я и влизам в колата. Още щом вратата се затваря, тя прави обратен и потегля.

Реджина седи на седалката до шофьорската.

— Момичета, много тъпо се чувствам за тая работа със Скоч. Знаехте ли, че майка му има рак на белите дробове? Сподели ми толкова много лични неща.

Рак на белите дробове. Това ли е имал предвид в колата? Затова ли се чувства така раним? Може би не го е казал само заради свалката. Божичко, каква съм идиотка.

— Това, че майка му има рак, не го прави по-малко задник — отбелязва Саманта. После ме поглежда в огледалото за обратно виждане. — Как мина?

Гледам я тъпо. Образът на разкривеното тяло на Скоч се изправя пред мен. Внезапно полудявам.

— Спри колата! Спри колата! Трябва да се върнем!

Саманта удря спирачки.

— За бога, Вий. Какво ти става?

— Трябва да се върнем — казвам. — Скоч е ранен. Може и да е мъртъв. Трябва да се обадим на Бърза помощ. Някой трябва да му помогне.

Саманта се извива и се обръща към мен.

— Какви ги дрънкаш, по дяволите?

Скривам лице в шепи. Та Саманта и Реджина не знаят за способността ми да прескачам в съзнанията на хората. Как да им обясня какво се случи? Накрая им разказвам половинчата версия на истината: това, което щях да видя, ако бях в собственото си тяло.

— Не знам — казвам. — Всичко ми е мътно. Стоях на ръба на скалата и Скоч скочи към мен. А после… следващото, което помня, е как се събудих на земята. Сигурно е паднал…

— Паднал ли? — възкликва Реджина с опулени очи. — Как така ще падне от скалата?

Зяпвам я ужасено. Права е. Малко е вероятно именно Скоч, отличен спортист, да падне случайно от ръба. Тогава какво означава това? Че онзи, който се бе вмъкнал в мен, го е блъснал? Започва неудържимо да ми се гади.

Ужасена, Реджина несъзнателно се люлее напред-назад, разплаква се. Намирам телефона си и започвам да набирам 911, но Саманта се пресяга и го измъква от ръката ми.

— Не можеш да се обадиш в полицията — казва. — Как ще обясниш какво се случи? Ако Скоч е мъртъв, значи вината е наша… — Тя не продължава, но обвинителният поглед, който ми хвърля, чудесно разкрива какво си мисли. Ако Скоч е мъртъв, вината е моя.

Реджина се разхлипва още по-силно.

— Трябва да повикаме помощ — повтарям колебливо.

Саманта е права. Ако повикаме ченгетата, ще искат да разберат какво точно се е случило. Ами ако ме изкарат виновна за падането му? Отново скривам лице в шепи.

Саманта ме дръпва за китката.

— Вий, я се стегни. Знам, че не си искала Скоч да падне, но това не означава, че и полицаите ще разсъждават така. Не искам да идеш в затвора заради тая история.

— Май ще повърна — казва Реджина и отваря вратата на колата. Чувам я шумно да повръща в бурените.

— Сега трябва да се приберем у дома и да се държим така, сякаш нищо не се е случило. Ако някой пита, ще кажем, че сме били у нас и сме гледали филми. Джейк е в колежа, нашите са на круиз, така че никой няма да разбере, че лъжем.

Усещам как кимам. Думите й са разумни. Родителите й са приятни хора, но постоянно ходят по почивки и я оставят сама у дома. Стига трите да се поддържаме една друга, никой няма да ни заподозре. Идеално алиби.

— Реджина. Чуваш ли какво казвам? — пита Саманта.

Тя бърше устата си. Не казва нищо.

— Реджина — повтаря Саманта.

— Трябва да се обадим на полицията.

— Реджина, разсъждавай логично — сопва й се Саманта. — Нали не искаш Вий да свърши в затвора?

Реджина се свива на седалката, но не отговаря.

— Кълна се в бога, Реджина, ако кажеш и думичка за случилото се тая вечер, лично ще се погрижа животът ти да се превърне в ад. — Саманта е бясна, а аз си знам, че е най-добре да не я закача човек, когато се е разфучала така.

Явно и Реджина го знае, защото се съгласява.

— Добре, Саманта. Обещавам. Няма да кажа нищо. Става ли? Сега доволна ли си?

— Я повтори къде сме били тази вечер — нарежда Саманта.

— У вас. Гледали сме филми. — Реджина отказва да ни погледне. Не съм сигурна дали е искрена. Наистина ли ще си мълчи, или просто се опитва да усмири Саманта?

А аз искам да постъпя правилно. Искам да се обадя на полицията и да им кажа веднага да пратят линейка, понеже колкото и да ненавиждам Скоч Бекър, той не заслужава да лежи сам в тъмнината. И да умира. Или вече да е мъртъв.

Винаги съм смятала, че съм силна личност. Добър човек.

Но сега, когато ножът е опрял до кокала, надделява страхът да не ме натопят. Ами ако ме пратят в затвора за цял живот? За нещо, което не съм направила?

Пълна страхливка съм.

И не казвам нищо.

— Добре тогава. — Саманта подкарва колата. — Да се измитаме оттук.

Когато се прибирам у дома, Мати лежи просната върху леглото ми напълно облечена и похърква. Гледам я в продължение на минута и изчаквам, понеже ми се иска някак да отложа ужасната новина. Не искам, но трябва да й кажа. Нали и тя е замесена.

Сядам на леглото до нея и лекичко я разтърсвам.

— Мати. Псссстт, Мати, събуди се!

Тя се размърдва, после ме вижда и скача.

— О, божичко, върнала си се. Разкажи ми всичко. Не изпускай нищичко.

— Мати — подхващам и мрачният ми тон попарва ентусиазма й. — Случи се нещо ужасно. Нещо наистина ужасно.

Тя неволно клати глава.

— Какво? О, не. Не успяхте ли да стигнете навреме? Нещо с Реджина ли е станало?

— Не с Реджина — отвръщам. — Със Скоч.

Разказвам й какво се случи. Когато стигам до момента, в който съм го видяла да лежи в подножието на скалата, Мати ме сграбчва за ръката.

— Искаш да кажеш… че Скоч е мъртъв?

Замислям се за него, проснат съвсем сам на студа в подножието на скалата, ръцете и краката му неестествено огънати. Няма начин да не е мъртъв. Никой не би могъл да оцелее след такова падане.

— Почти съм сигурна, че да.

И внезапно ми прилошава при мисълта за Скоч, сам-самичък в нощта, как тялото му се вкочанява в студения въздух. И вече не ми пука какво ще се случи с мен. Не мога да го оставя там. Вадя телефона от джоба си.

— Чакай, какво правиш? — стряска се Мати.

— Обаждам се на полицията.

— Недей. — Мати съвсем се паникьосва. — Не се обаждай от твоя телефон, Вий.

— Налага се.

— Моля те. Ами ако полицаите разберат за шегата ни? Ще загазим здравата. Дай да изчакаме до утре. Ще подадем анонимен сигнал. От уличен телефон, така че да не могат да проследят обаждането.

Въздъхвам. Трудно ми е да я гледам така уплашена. Накрая се предавам.

— Да се опитаме да поспим.

Тя кима и ляга, но си знам, че цяла нощ ще будува.

Както и аз.

Повече не говорим, но и двете се въртим и мятаме в леглото до сутринта. И двете си мислим за тялото в подножието на Лукаут Пойнт и ни се иска никога да не бяхме срещали Скоч Бекър.

Шестнайсета глава

Когато на сутринта успявам едва да се надигна от леглото, Мати вече е станала. Взирам се с мътен поглед в будилника. Ролинс ще пристигне всеки момент.

И в този момент случилото се предната нощ ме връхлита като сива пелена. Скачам към банята и повръщам на два пъти. Измивам лицето си и дълго се гледам в огледалото. Опитвам се да разбера как така се превърнах в човек, който е готов да прикрие убийство. Защото ако онзи, който се бе вмъкнал в мен, действително е бутнал Скоч от ръба и той действително е мъртъв… тогава съм точно такава, нали? Убийца. Или поне в общоприетия смисъл. Има ли значение, че не съм била в тялото си, когато е извършено престъплението?

Сещам се за учебника по астрономия, който зърнах под леглото на Лидия. Възможно ли е да го е използвала, за да се плъзне в мен снощи? Но виновникът, който и да бе той или тя, като че ли разпозна Скоч. А Лидия не би могла да знае кой е той, нали така?

Влизам в стаята си и намъквам чифт скъсани дънки и лилава блуза, после слизам долу. Лидия и Мати седят на масата в кухнята. Баща ми го няма. Под очите на Мати тъмнеят кръгове.

— Наложи се баща ви да тръгне рано-рано — пояснява Лидия. — Обещах му да се погрижа за закуската. — Тя посочва мястото срещу нейното. Напълнила е една чиния с бекон, яйца и препечени филийки с масло. Май пак ще повърна. Грабвам една чиста чаша за кафе от шкафа и я напълвам до ръба, като гледам да не срещам очите на Лидия.

— Май не сте се наспали особено — отбелязва Лидия.

Опитвам се да уловя погледа на Мати, но тя извръща глава.

Отвън бибитка клаксон.

— Ролинс — възкликва Мати и грабва чантата си.

Изправям се, без да кажа и дума, взимам раницата си и тръгвам след нея към колата.

— Слуша ли ме снощи? Честна дума, обадиха се сигурно десетина души. Супер беше — казва Ролинс и удря спирачки пред един пътен знак за стопиране. Две хлапета с ярки якета минават пред колата.

Още не съм решила какво да му разкрия. Ако планът ми бе сполучил, сега щях да се кикотя, задето се е наложило Скоч да се прибере у дома гол-голеничък. А какво ли ще каже сега Ролинс, ако му разкажа истината? Че лудорията, която бяхме замислили, се бе превърнала в кошмар, завършил с ужасна катастрофа? Знам, че Ролинс би направил много, за да ме защити, но дали би могъл да запази такова нещо в тайна? И бих ли поискала от него такова нещо?

Мати се намесва:

— Всъщност снощи Вий си легна рано-рано. Нещо не й беше добре.

Ролинс ме поглежда.

— Сега наред ли си?

Прокашлям се.

— Аха, добре съм. Нещо се бях преуморила. Съжалявам, че пропуснах предаването.

— Няма нищо. — Той свива рамене. — Радвам се, че си успяла да си починеш. Напоследък изглеждаш доста… ъм… зле.

— О, много благодаря — отвръщам.

На паркинга мястото, където Скоч обикновено паркира, сега е празно. Не мога да откъсна очи от него. Сестра ми вижда Реджина да крачи към училището, смотолевя, че искала да говори с нея, и изчезва. Ролинс измъква ключовете от стартера и ги пъха в джоба си.

— Какво става с теб? — пита ме тихо.

— Какво имаш предвид?

— Напоследък не си на себе си. Искаш ли да поговорим?

Обзема ме неистовото желание да му разкажа всичко за снощи. Струва ми се нередно да пазя такава огромна тайна от Ролинс, момчето, което е най-близкият ми приятел от цяла година насам.

Но преди да успея да отговоря, някой почуква на прозореца му. И двамата вдигаме глави и виждаме Ана широко усмихната. Косата й блести на утринната светлина, а бузите й са порозовели от свежия въздух.

Ролинс ми хвърля още един поглед, сякаш ми казва: „Последен шанс. Искаш ли да поговорим?“.

Но аз извръщам очи.

Ролинс въздъхва и отваря вратата.

— Здрасти, Ана.

— Здравейте — отвръща тя с бодър тон и се усмихва първо на Ролинс, после на мен. — Нали не ви прекъсвам?

Поклащам енергично глава.

— Не. Съвсем не. Всъщност трябва да влизам. Забравих да си напиша домашното по управление. Ако побързам, мога и да смогна да го спретна преди началото на часа.

И с това малоумно извинение се измъквам от колата и забързвам към училище, като не спирам да мисля, че ето Ана например щеше веднага да се обади на полицията. Чувам Ролинс да ме вика, но не забавям крачка.

Когато влизам в сградата, отново започва да ми се гади. За да стигна до шкафчето си, се налага да мина през столовата и миризмата на яйца ме задавя. Вътре закусват няколко самотни души.

Телефонът в дъното на столовата привлича вниманието ми.

Крайно време е.

Няма накъде да отлагам повече.

Трябва да се обадя на полицията.

И като се уверявам, че никой не ми обръща внимание, дискретно вдигам слушалката, ръкавът на ризата ми е смъкнат върху дланта, в случай че по-късно, когато открият Скоч, полицаите тръгнат да търсят отпечатъци. И отново ми минава през ум, че изобщо не познавам момичето, в което съм се превърнала — момиче, което се тревожи да не остави отпечатъци.

Поемам си дълбоко въздух и набирам цифрите.

9.1.1.

Вдига някаква жена, макар да не ми звучи да е много по-възрастна от мен.

— 911. Какъв е спешният случай?

— Да. Искам да докладвам за инцидент на Лукаут Пойнт — казвам с възможно най-нисък глас. — Моля, изпратете линейка. — Моментално затварям телефона и бързо се отдалечавам.

Тръгвам право към женската тоалетна, надявайки се тя да е празна.

Вътре, пред мивката, стои Реджина. Водата тече, но тя не си мие ръцете. Само се взира в отражението си. Разпознавам изражението в очите й, стреснатия поглед на човек, разяждан от чувство за срам.

— Хей — прошепвам.

Тя не реагира.

Иска ми се да я прегърна и да й кажа, че разбирам как се чувства. Да знаеш, че някой може би е мъртъв, и да не можеш да кажеш нито дума никому за това, е като сценарий за филм на ужасите. Искам да й споделя, че и аз не успях да заспя снощи. Искам да я успокоя. Но преди да кажа каквото и да било, надниквам под вратите на кабинките, за да съм сигурна, че отзад не се спотайва никой, че не ни слуша никой.

— Обадих се на полицията — казвам накрая. — Сигурно вече тръгват към Лукаут Пойнт. Не съм споменавала никакви имена.

Без да ме поглежда, Реджина завърта кранчето.

После ме избутва, за да мине, рамото й се удря в моето.

— Остави ме на мира, дявол да те вземе.

И с тези думи изчезва към коридора.

Преди часа по английски виждам Саманта пред чешмите. Спирам зад нея и я изчаквам да приключи. Подскача стреснато, като ме вижда.

— Господи, изкара ми акъла.

— Сам, трябва да поговорим за снощи.

Тя захлупва устата ми с длан и бързо се оглежда.

— Не тук.

Отлепям пръстите й от лицето си.

— Трябва да ти кажа нещо.

Вероятно никога няма да ми прости, задето съм се обадила, но все пак трябва да го знае.

— После — повтаря тя.

Чуваме звънеца.

— Хайде — настоява и забързва по коридора към кабинета на госпожа Уингър. — Закъсняваме.

Притичваме към чиновете си. Госпожа Уингър не ни казва нищо. Вместо това раздава разпечатки на разказа „Младият стопанин Браун“ от Натаниъл Хоторн. Инструктира ни да обърнем специално внимание на елементите, символизиращи доброто и злото в отделните части на текста. Нямам представа как ще успея да се съсредоточа върху него.

Позволява ни се сами да изберем с кого да работим, така че безмълвно се настанявам до Саманта. Съучастници в престъплението — помислям си неволно, но същевременно се питам дали Сам ще продължи да ме подкрепя и след като разбере, че съм се обадила в полицията. Дори не вдига очи от леко размазаното копие на разказа.

— Давай да приключваме с тая история. — Сам се привежда над чина и бавно зачита разказа за младия стопанин Браун, най-обикновен човечец, който една вечер навлиза дълбоко в гората и среща някакъв тип, който съм почти сигурна, че е дяволът. Браун вижда разни познати от селото да участват в някакъв сатанински ритуал. Развръзката настъпва, когато той разбира, че собствената му жена Фейт също участва в обреда.

— Уф, добре де, ето ти символ. Името на жената. Фейт[13]. Изгубил е вярата си, когато е тръгнал да се разхожда с дявола. — Саманта посочва празната тетрадка пред мен.

Записвам идеята й.

Трудно ми е да обясня защо, но разказът ми въздейства много особено. Почти съм сигурна, че става дума за загуба на невинността, и някак започва да ми се струва, че аз самата снощи съм бродила из горите редом с дявола. Само дето не съм сигурна дали той е Скоч, или онзи, който се бе вмъкнал в мен, или самата аз, задето изоставих момчето да гние в ямата.

— Добре, да съберем чиновете в кръг за дискусията — обажда се по едно време госпожа Уингър.

Всички изпъшкваме недоволно и избутваме чиновете назад, до стените. Госпожата разделя дъската надве и пита какви символи сме открили.

— Жена му — обажда се Саманта. — Олицетворява вярата.

— Добре — съгласява се госпожа Уингър и записва казаното с маркер за бяла дъска. — Друго?

— Мъжът с тъмните дрехи — подмята някой. — Това очевидно е дяволът.

— Добре — повтаря госпожа Уингър. — Защо според вас стопанинът Браун се съгласи да тръгне с дявола, след като уж е почтен човек?

И тук се обаждам аз:

— Понеже на всеки се случва да тръгне с дявола в един или друг момент. Даже и благочестивата съпруга на Браун се кланя на Сатаната заедно с останалите им съселяни в гората. Тоест на всеки се случва да постъпи неправилно в живота си. Никой не е съвършен.

Особено аз — мисля си. — Ами ако тези няколко часа мълчание са се оказали фатални за Скоч?

Саманта се обръща към мен.

— Да, ама стопанинът Браун е позволил това да го съсипе. Ако не беше взел нещата толкова присърце, нямаше да свърши така зле.

— Интересно — отбелязва госпожа Уингър и почуква с маркер по брадичката си. — Момичета, струва ми се, че сте схванали смисъла на историята. Впечатлена съм.

Чува се звънецът и учителката се разбързва да си събере копията.

Двете със Саманта си оставаме по местата и за миг се втренчваме една в друга. Чудя се дали някога ще ми прости за обаждането. Тя подава екземпляра си на госпожа Уингър и нарамва учебниците си. Тръгва си, без да ме изчака.

Седемнайсета глава

Денят се точи безкраен. Най-накрая последният звънец все пак бие. Тръгвам с тежка крачка към шкафчето си, а учебниците ми тежат далеч повече от обичайно. Успявам да отключа вратичката едва на третия път, понеже погледът ми се премрежва, когато се опитам да се съсредоточа върху цифрите. Смазана съм.

— Реджина е бясна. — Мати се обляга на шкафчето до моето.

— Казах й, че съм се обадила на полицията от обществен телефон — отвръщам уморено. — Какво повече иска да направя? Да се предам?

— Все повтаря, че всъщност никой не разбирал Скоч и че под цялото перчене бил добър човек.

— Божичко — изсумтявам.

— М-да. Ще гледам да й налея малко здрав разум по време на тренировката. Право вкъщи ли се прибираш?

— Аха. Ролинс ще ме закара.

— О — смънква Мати, а очите й се разширяват, сякаш знае нещо, което аз не знам.

— Какво има?

— Нищо. Но току-що го видях да отива към паркинга с Ана. Реших, че сте се разбрали да не се качваш при него.

Сърцето ми се свива. Надявах се да успея да разкажа на Ролинс за снощи. Хич не съм убедена, че постъпих правилно, като не си казах името на ченгетата. И искам да чуя неговото мнение, понеже Саманта очевидно няма как да ми бъде морален ориентир по тоя въпрос. А и Мати не е безпристрастна. За нея най-важното е да не загазя.

Тръшвам вратата на шкафчето.

— Супер. Е, явно ще си ходя пеша.

Мати ме стисва за ръката.

— Ще се видим после. — Пуска ме и се затичва по коридора разлюляла опашка.

Мятам раницата на рамо и някак успявам да събери сили да тръгна пеша към къщи. Слънцето грее в лицето ми и разходката щеше да е приятна, ако в главата ми не танцуваха такива черни мисли. Не спирам да се чудя какво ли се случва на Лукаут Пойнт. Дали лекарите, като са видели, че Скоч не реагира, са го закопчали в чувал и са го натоварили на носилката? Дали полицаите претърсват гората за следи от нещо нередно? Дали вече са уведомили родителите му?

Когато завивам по нашата улица и виждам жълтата кола на Лидия в алеята, за малко да се обърна и да побягна в противоположната посока. Тя е последният човек, когото бих искала да видя в момента, но реално няма къде другаде да ида. Вирвам решително брадичка и решавам, че сега е моментът да разбера какво всъщност прави у нас и дали тя е човекът, който си играе със съзнанието ми през последните няколко дни.

Преди да отворя входната врата, си поемам дълбоко въздух. В хола гърми телевизорът. Надниквам, очаквайки да видя Лидия излегната на дивана, но вътре няма никой. Нито пък в кухнята. Качвам се бавно по стълбите, понеже не знам какво да очаквам. Всички врати са затворени, освен моята. Какво става, по дяволите? Почти съм сигурна, че преди да тръгна за училище, я затворих.

Спирам се на прага. Лидия стои до скрина ми и реди сгънати дрехи в горното чекмедже. Когато ме вижда, се поизправя, стиснала цял наръч сутиени и бикини.

— Гледам да си заслужа хляба — казва бодро.

Дръпвам бельото от ръцете й, натъпквам купчинката в чекмеджето и го затварям с трясък.

— Мога и сама — измърморвам.

Лидия се намръщва.

— Опитвам се да съм полезна. — Тя прекосява стаята ми и сяда на леглото. Потупва завивката до себе си. — Я ела да си поговорим.

Скръствам ръце на гърдите си.

— И оттук мога да говоря.

Тя отново се смръщва.

— Не съм казвала нищо на баща ти, задето снощи се прибра толкова късно. Но може би няма да е лошо да му спомена.

Сърцето ми прескача.

— Какви ги дрънкаш? Снощи си легнах рано-рано.

Тя ме гледа скептично.

— Да бе.

— Какво? Не ми ли вярваш?

— Не съм вчерашна, Вий.

Двете се гледаме втренчено.

Ако тя е тази, която се вмъкна в тялото ми преди злополуката със Скоч, значи е наясно, че не съм си била в леглото. И какво смята да прави? Да ме заплаши, че ще каже на баща ми? Да ме изнудва?

След известно мълчание тя се обажда:

— Значи не си била с онова момче? Ролинс?

— Не — изломотвам вече объркана. Ако действително се е плъзнала в мен снощи, би трябвало да знае, че не съм била с него. — Нали ти казах. Не ми беше добре. И си легнах.

Тя въздъхва.

— Виж, надявам се поне да се пазите. — Майчинският й тон ме изпълва с отвращение. За коя се мисли, по дяволите?

— Не правя секс — казвам. — Не че ти влиза в работата.

— Обещай ми, обещай ми, че ако правиш секс, ще се пазиш. Мога да те заведа в клиниката за семейно планиране, ако искаш. Да ти вземем противозачатъчни.

— За бога! Какво ти става?

Тя се изправя, пристъпва към мен и слага ръка на рамото ми.

— Искам да помогна. От толкова отдавна си нямам семейство. Искам да ти бъда добра леля. Вий, ако имаш нужда от нещо, каквото и да било, не се притеснявай да се обърнеш към мен.

Тя ме потупва по гърба и всичките ми мускули се напрягат. После въздъхва и вдига коша с изпраните дрехи.

— Ще се видим на вечеря.

— Чакай — казвам. Искам някак да се уверя, че Лидия е точно толкова подозрителна, колкото си мисля. — Да ти е попадал един учебник по астрономия някъде?

Дали не ми се привижда, или тялото й леко се напряга почти недоловимо?

Тя обляга коша на другия си хълбок.

— Да, попадна ми. Една вечер не можах да заспя и слязох долу да погледам телевизия. Учебникът беше на масичката. Стори ми се интересен и го взех да почета в леглото. Твой ли е? Май е останал някъде в стаята на Мати.

Очите ми се впиват в нейните. Истината ли казва?

— Искаш ли си го? Ей сега ще ти го донеса — предлага тя.

— Да, ако обичаш.

Тя излиза, а аз затварям вратата и уморено се облягам на нея. Какво беше това, по дяволите? Сега съм още пообъркана и отпреди. Внезапно вече не съм толкова убедена, че Лидия е тази, която се вмъква в тялото ми, макар определено да е странна.

Мати се прибира към пет. Дръпва ластика от косата си и се захваща да я разресва пред високото ми огледало.

Седя на леглото с лаптопа и отново ровя в Гугъл. За съжаление, не успявам да открия нищо ново за живота на Лидия в Калифорния. Като се изключат страницата на училището и статията за годежа й, сякаш през последните пет години е живяла като призрак. Или пък използва и други псевдоними, които още не съм разкрила. Затварям компютъра, за да не види сестра ми какво правя.

— Лидия спомена, че си е поприказвала с теб — казва Мати, докато разглежда лицето си за пъпки.

Дали да не й кажа какво съм научила за Лидия? Но пък няма смисъл отсега да я шашкам. Още не.

— Аха. Решила е, че съм на път да забременея или нещо такова. Много беше неловко.

— Явно усеща, че нещо се случва. Само че не знае какво. И се опитва да помогне.

Стисвам юмруци. Мати така е обсебена от мисълта да си имаме майка у дома, че е готова да застане на страната на Лидия вместо на моята.

— Виж какво — започвам сърдито. — Лидия не знае нищичко за мен. Та миналата седмица изобщо не знаехме, че имаме леля. А сега си вре носа в живота ми и ми обяснява, че трябвало да ида в клиниката за семейно планиране. Страхотно, няма що.

Мати се обръща с лице към мен и слага ръце на кръста.

— Стига, Вий. Тя се тревожи за теб. Доста сме си говорили. Иска само да си има семейство.

— Ако не беше избягала, щеше да си има семейство. Не сме й ние виновни, че през последните двайсет години се е крила вдън земя — изсъсквам. — Имам чувството, че е решила да се впие като пиявица в нашето семейство, вместо да си направи собствено.

Лицето на Мати се изопва.

— Отивам да се къпя. — Излиза в коридора, но после се връща и заявява: — Не мога да повярвам, че можеш да си толкова жестока със собствената си плът и кръв.

После тряска вратата. Смъквам компютъра от скута си и се свивам на кълбо. Де да беше толкова просто. Завиждам на Мати, че е в състояние да разтвори обятия и да приеме нов човек в живота си без сянка на съмнение.

Веднъж в училище обсъждахме дали невежеството действително е блаженство. Всички повтаряха, че предпочитат да знаят истината, вместо да живеят в лъжа. Само аз спорех, че единственият начин да бъдеш истински щастлив е да не знаеш истината.

Понеже истината е твърде сложна.

И в повечето случай — твърде грозна.

Осемнайсета глава

На път за банята забелязвам, че вратата на Мати е леко открехната. В коридора се дочуват тихи гласове. През процепа виждам сестра си — седи на леглото, а зад нея Лидия ритмично прокарва четка през дългите й руси къдрици.

— Косата ти е досущ като на майка ти — отбелязва Лидия.

— Така ли? — Ясно долавям чувството на гордост в гласа на Мати.

— Аха. Майка ти имаше най-красивата копринена коса на света. Страшно й завиждах. Моята се накъдря на ситно и при най-беглия намек за дъжд, но нейната винаги се държеше прилично.

Мати въздъхва.

— Можеш ли да ми разкажеш някоя случка с нея?

Облягам се на стената и притаявам дъх.

— Я да видим. — Лидия замислено разресва косата на Мати. — Ами, като бяхме малки, баба ти и дядо ти ни водеха на езерото Окободжи за по една седмица всяко лято. И въпреки че беше скъпо, винаги наемахме лодка. Едната от нас караше водни ски с дядо ти, а другата оставаше да се пече на терасата с баба ти. Редувахме се. Както и да е, едно лято… Майка ти сигурно е била на дванайсет. Неин ред беше да кара ски, а аз седях на палубата и четях някакво долнопробно модно списание. По едно време вдигнах поглед и не я видях.

Дядо ти управляваше лодката, фучеше през водата, но на ските зад него не виждах никого. Скочих на крака и се развиках, за да привлека вниманието му. След около минута той се обърна и видя, че е паднала. Слава богу, че тя беше с жилетка, иначе дядо ти никога нямаше да успее да я открие.

Издишвам тежко.

— Олеле — възкликва Мати. — Припаднала е, така ли? Често ли й се случваше? Явно Вий го е наследила от нея.

— Никога не са й поставяли официална диагноза — пояснява Лидия и оставя четката на леглото. — Но съм почти сигурна, че имаше нарколепсия.

— Хич не съжалявам, че точно това не съм наследила — отбелязва Мати.

Отстъпвам назад и се шмугвам в банята, където заключвам вратата. Когато поглеждам в огледалото, осъзнавам, че плача.

Вечерта в леглото дълго се взирам в тавана.

Явно мама е страдала от същото като мен. Дали и за нея е било толкова мъчително? Дали постоянно е научавала неща, които не е искала да знае? Дали е копнеела да бъде нормална?

Обръщам се настрани и подпирам глава с ръка. Погледът ми попада на черните дрехи, с които бях облечена снощи, и мислите ми политат към Скоч. Разбрали ли са вече полицаите с кого е бил снощи? Открили ли са стъпките ни в калта? Дали им е станало ясно, че е имало някакво боричкане? Да имаше начин да разбера какво точно се случва.

Изведнъж скачам.

Има начин.

Навремето, през октомври, когато се опитвах да разбера нещо повече за смъртта на Софи, прибрах една ръкавица, изпусната от Скоч. Възнамерявах да я използвам, за да се плъзна в него и да разбера кой е убиецът. Но когато го направих, се плъзнах не в Скоч, а в баща му. Оказа се, че ръкавицата е негова. За щастие, още я пазя. Натикала съм я в долното чекмедже, под колекцията ми от тениски от концерти.

Скачам към скрина. Разравям съдържанието и навсякъде се разхвърчават тениски. Ето я, на дъното. Грабвам я и затварям чекмеджето.

Заключвам вратата и се връщам на леглото. В продължение на няколко секунди гледам втренчено ръкавицата. Наистина ли искам да го направя? Наистина ли искам да се вмъкна в човека, чийто син вероятно съм тласнала към смъртта?

Нямам избор.

Трябва да разбера какво се случва.

Невежеството вече не върши работа.

С разтуптяно сърце разпервам пръсти върху ръкавицата и я поглаждам леко. Усещането на кожата ми напомня за седалките в мустанга на Скоч. Прилошава ми. Съзнанието ми бавно се замъглява и клепачите ми се затварят.

Седя в хола на Скоч. Майка му седи до мен с кърпа на главата. Сещам се за казаното от Реджина — че жената има рак на белите дробове, и ми става невероятно гузно. Тя е преживяла достатъчно. Трябва ли да погребе и сина си?

Срещу нас седи полицай Тийън, онзи, който разследваше и убийството на Софи. Не съм го виждала, откакто дойде да ни съобщи за смъртта на Зейн. Състарил се е оттогава. Около очите и устата му има бръчици. Колко ли от тях се дължат на загинали тийнейджъри?

Полицай Тийън проговаря:

— А помните ли името на момичето, с което каза, че излиза?

Усещам как бащата на Скоч клати глава.

— Та той почти всяка седмица излиза с различно момиче. Няма как да ги помним всичките.

Не знам дали си въобразявам, но в гласа му се долавя известна гордост. Сякаш синът му заслужава похвала, задето излиза с толкова много момичета. Но поне съм доволна, че никой не споменава името на Реджина. Тя мигом ще рухне, ако ченгетата решат да я разпитват.

— Чудим се дали момичето, което се е обадило от училището днес, е същото, с което Скоч се е видял снощи. Утре ще пратим наш служител да поразпита тук-там, възможно е синът ви да е споменал на някой приятел с кого ще излиза.

Майката на Скоч започва да кашля в една книжна салфетка. Виждам петно кръв.

— Не разбирам защо момичето не се е обадило още снощи. Само мисълта за момчето ми сам-самичко там…

Никога в живота си не съм изпитвала такова остро чувство на вина.

— Предполагам, че се страхува да не я хванат за употреба на алкохол. Открихме бутилка ром в колата на Скоч.

Бащата звучно изругава.

Майката отново се обажда и гласът й неочаквано се извисява:

— Как е възможно някой да се тревожи за глоба за алкохол, когато е заложен на карта животът на дете? Та той можеше да загине снощи.

Какво?

Я чакайте.

Нима Скоч е жив?

За миг ме залива облекчение. Но после в главата ми се завъртат евентуалните последствия. Ако Скоч е жив, дали е видял какво се е случило, преди да падне? А мен дали е видял?

— Съгласен съм, ситуацията е много странна. Но младите хора невинаги разсъждават разумно — отговаря полицай Тийън. — За щастие, лекарите са стигнали навреме. Доколкото разбирам, синът ви е в стабилно състояние.

— Да, но не и благодарение на онази кучка, която го е оставила там — процежда бащата на Скоч.

Майката се разплаква. Бащата се премества до нея и я хваща за ръката. После поглежда строго полицая.

— Струва ми се, че на жена ми й стига толкова. Имате ли нещо против да приключим с разговора?

Полицай Тийън май има много против това и отваря уста, но явно размисля в последния момент, защото я затваря.

— Разбира се. Ще се свържем с вас веднага щом открием нещо ново.

Двамата се изправят и стисват ръце. После полицаят отива до вратата, с вежливо кимване си отваря сам и излиза.

Бащата на Скоч се обляга назад до жена си, която се е свила надве и кашля мъчително в кърпичката. Отмества кичур коса от лицето й с нежност, на която не би ми хрумнало, че е способен.

— Всичко е наред, миличка. Всичко ще се оправи.

Някой чука на вратата ми. Поглеждам часовника и отбелязвам, че има още поне час, докато дойде време баща ми да се прибере. Въздъхвам тежко и отварям вратата, очаквайки да заваря Мати, готова за втори рунд.

Обаче не е тя.

А Лидия.

Изражението й е мрачно.

— Случило се е нещо — казва.

Не помръдвам. Мълча.

— Може би няма да е зле да седнеш.

Намествам се на леглото и придърпвам завивката върху раменете си. Лидия присяда на люлеещия се стол на мама. Привежда се напред и на лицето й се изписва съчувствие. Съчувствие и още нещо.

— Силвия, трябва да ти кажа… нещо. Твой познат е станал жертва на злополука. Имаше репортаж по телевизията.

— Скоч — казвам.

Тя не трепва, няма вид ни най-малко да е изненадана, че зная за кого става въпрос, преди още да ми каже името.

— Точно така, миличка. Намерили са Скот Бекър в подножието на Лукаут Пойнт. Но е жив. И е в стабилно състояние. — Тя внимателно се вглежда в лицето ми, сякаш за да прецени реакцията ми на тази новина.

— Е, поне е жив — казвам.

Лидия кашля смутено.

— Знаеш ли, Мати ми разказа какво ти е сторил Скот миналата година. И Ми е ясно, че вероятно в момента чувствата ти са смесени. Искам да знаеш, че няма нищо лошо в това да не се чувстваш кой знае колко съкрушена от тази новина.

Ахвам.

— Мати ти е казала?

Не мога да повярвам. Разкрила е най-голямата ми тайна на жената, която бе ограбила майка ни, за да избяга от дома си преди двайсет години, жената, която — поне както изглежда — си играе със съзнанието ми, откакто е пристигнала. Как смее?

— Не съм искала да се нарани! — изкрещявам. — Махай се от стаята ми!

— Ще се справим, миличка, заедно. Наистина, всичко ще е наред.

— Махай се!

Лидия бавно се надига и тръгва към вратата. Там спира за миг и не успява да се сдържи да не добави:

— Не се тревожи, Силвия. Ще направя всичко възможно, за да ви защитя.

После си тръгва.

Опитвам се да схвана какво, по дяволите, иска да каже с това, но в този момент телефонът ми избръмчава. Ролинс. Пръстите ми се протягат, копнеят да натиснат зелената слушалка, но образът на Ана ме спира. Ролинс си има другиго.

Някой, който прилича на него.

С когото нещата са съвсем прости.

Не му трябва да слуша моите проблеми.

Когато бръмченето спира, взимам телефона и го изключвам.

Деветнайсета глава

На някакво странно място съм.

Тъмно е и вали дъжд, а навсякъде около мен се издигат надгробни камъни.

Гробище.

За миг решавам, че съм се плъзнала в някого, но когато поглеждам надолу, виждам собствения си оръфан лилав халат и пухкавите пантофи и ми става ясно, че отново някой е отвлякъл тялото ми.

Първата ми мисъл е, че Лидия пак си играе с мен, но се сещам, че ми върна учебника по астрономия. Но пък вероятно не й е било трудно да намери нещо друго с моя отпечатък.

Свеждам поглед към гроба пред мен и виждам името на мама, издълбано в камъка. Прокарвам треперещи пръсти по студения твърд гранит.

По бузите ми потичат сълзи, смесват се с дъждовните капки. Свличам се на земята и притискам лице в тревата. Да можеше да е тук. Щеше да знае какво да направи. Щеше да ми помогне да разплета бъркотията със Скоч и цялата загадка около леля Лидия.

— Мамо — прошепвам дрезгаво. Гласът ми се извисява по-силно, преминава в писък. — Мамо! — крещя срещу вятъра. Безполезен звук, безсмислен гняв срещу природните сили. — Мамо! Мамо!

Бурята набира сили. Светкавица пробожда небето, а секунда по-късно в ушите ми отеква гръм. Съвсем близо. Твърде близо. Дали не е знак? Дали тя не ме чува?

Насилвам се да се изправя, но вятърът ме поваля. Падам на земята. Калта се просмуква в дрехите ми и започвам да треперя. В продължение на няколко секунди не правя втори опит да се изправя, само плача.

И тогава ме обгръщат чифт силни ръце. Долавям познатия мирис на коженото яке на Ролинс. Топлината на тялото му прониква през подгизналия халат, през тениската и късите ми панталони. Гали косата ми и шепне, но шепотът му е сърдит, мъмри ме.

— Какво, по дяволите, правиш тук? — пита ме строго.

— А ти какво правиш тук? — питам на свой ред.

— Прибирам се от студиото. И случайно се натъквам на някакво откачено момиче, което се разхожда по шосето по пижама. Дори не те познах веднага. Изкара ми акъла, Вий. Сигурно умираш от студ.

Той притиска тяло в моето, за да ме стопли.

И нещо се случва там, в гробището.

Обхваща ме смелост.

Скрита в якето на Ролинс, оставям пръстите си да изследват кътчета, които никога по-рано не съм докосвала. Мускулите на гърдите му, на гърба. Сгушвам глава в извивката на врата му и за миг застиваме така. Струва ми се съвсем в реда на нещата. Неговите ръце в косите ми, моите ръце, които се плъзгат по тялото му.

Останала без дъх, сплитам пръсти в косата му и го придърпвам надолу, докато устата му не се спира върху моята. За миг се поколебава, но после устните му се разтварят и езикът му гали моя. Телата ни се извиват едно към друго и най-после признаваме, че се нуждаем един от друг по нов начин. Отново трясва гръмотевица и Ролинс се отдръпва. Останала съм без дъх.

И тогава се сещам.

— Чакай. Ами Ана?

Ролинс ме изглежда озадачено.

— Какво за нея?

— Мислех, че вие… — не довършвам.

Той се привежда отново към мен и обхваща брадичката ми с шепа.

— Вий, само ти съществуваш за мен. Винаги само ти. — Притиска устни до моите.

Блесва светкавица и ехтящият трясък ни кара да се откъснем един от друг.

— Трябва да вървим — казва Ролинс и аз кимам. Оставям се да ме изправи на крака и да ме поведе през гробището, между надгробните камъни. Изкачваме някаква височина и виждам колата му да чака на паркинга.

Когато влизаме, надува радиатора.

— Я сега ми обясни какво правеше на гробището? Не, чакай, нека се опитам да налучкам. Нямаш представа как си се озовала там.

Поклащам глава.

— Наистина нямам. Нямам никакъв спомен да съм излизала от къщата. — Млъквам за миг и се замислям за Лидия. Нарочно ли ме е довела до гроба на мама? Ако е тя, какво иска да каже с това?

А ако не е тя, то кой?

За първи път от няколко дни се сещам за странната жена, която ме върна вкъщи онзи път след катастрофата. Възможно ли е да има нещо общо с всичко това?

— Не искам да се прибирам. — Прехапвам устна, понеже не виждам къде би могъл да ме заведе. Никога не съм ходила у тях, понеже се чувства ужасно неловко заради болната си майка.

— Тогава ела у нас — неочаквано ми предлага той. Отклонява за миг поглед от шосето и ми се усмихва стеснително.

Пресягам се и стисвам ръката му.

Когато спираме пред къщурката им, вътре е тъмно, примигва само мътната светлина на телевизора. Тръгвам след Ролинс по разбитата циментова алея и заедно изкачваме стълбите. Ролинс тихо затваря вратата зад мен, а аз се обръщам да огледам обстановката.

На опърпания стар диван седи мършав мъж, вдигнал крака върху щайгата от мляко, сложена наместо масичка. Гледа нощната програма. Откъсва поглед от телевизора само колкото да ни погледне, после отново впива очи в екрана, като бавно отпива от бутилката будвайзер.

Ролинс ме повежда към дъното на къщата. Кима към едната врата.

— Майка ми спи.

Влизаме в следващата стая, която мигом разпознавам като неговата. Импровизираната библиотека, преметнатите на облегалката на стола джинси, окъсаното томче на Стивън Кинг върху леглото. Всичко е съвсем в негов стил.

— Съжалявам за чичо ми — вметва Ролинс. — След малко тръгва за болницата. И има нужда да се подготви психически с няколко бири, преди да посвети цяла нощ на чистене на повръщано и нечистотии. Или поне така твърди.

Смътно си спомням, че ми е споменавал, че чичо му работи като санитар в болницата.

Сядам на леглото, а той изчезва някъде в коридора и след миг се връща с избеляла оранжева кърпа. Избърсвам лицето и косата си, но колкото и да потупвам дрехите си с малката кърпа, няма как да ги изсуша. Смъквам халата и едва в последния момент осъзнавам, че мократа ми бяла тениска е станала напълно прозрачна. Лицето ми пламва и побързвам да скръстя ръце пред гърдите си.

Явно и Ролинс е забелязал, понеже отклонява поглед, макар ъгълчетата на устните му да се изкривяват в лека усмивка. Дръпва едно очукано чекмедже, изважда тениска на „Соник Ют“[14] и ми я подава. От друго вади чифт шорти. Поемам ги с благодарност.

— Ще ида да си взема един душ — казва. — Веднага се връщам.

Когато затваря вратата, бързам да смъкна мократа тениска и панталони. Тялото ми цялото е настръхнало. Прокарвам кърпата по кожата си, та поне що-годе да съм суха, и навличам тениската и шортите на Ролинс. После, треперейки, скачам в леглото и дръпвам завивката до брадичката си. Минават няколко минути, преди зъбите ми да спрат да тракат.

На вратата се чука лекичко и Ролинс я открехва, колкото да прошепне в процепа:

— В приличен вид ли си вече?

— Облечена съм — отвръщам. — А доколко ми е приличен видът, е спорно.

Той се разсмива и отваря вратата. Поемам си рязко въздух, като виждам, че е гол, само с вързана на хълбоците светлосиня кърпа. Отваря чекмеджетата и тършува за дрехи. А аз гледам как мускулите на гърба му играят под кожата. Не ми е хрумвало, че е толкова здрав. Вероятно му се налага, за да може да вдига майка си от инвалидната количка.

Навлича чифт къси панталони под кърпата, после някаква черна тениска.

— Чичо ми си легна — осведомява ме и посочва с палец към хола. — На дивана ще бъда, ако ти трябва нещо.

Отварям уста да възразя, без да съм наясно какво точно ще кажа, но я затварям. Май очаквах, че ще спи тук, при мен. Ако не на леглото, то поне на пода или нещо такова. Мисълта да остана съвсем сама ме побърква. Но Ролинс щраква лампата и затваря вратата, преди да успея да кажа каквото и да било.

Обръщам се настрани и се втренчвам в ивицата светлина под вратата. Всичко е наред. Нали е в съседната стая. Намествам се в завивките му и вдишвам миризмата му. На кожа и подправки. И на нещо друго, нещо, за което не намирам думи. Нещо, което си е само негово. Самата му същност.

Минават няколко секунди.

Минути.

И ми става ясно, че няма начин да заспя след всичко, което се случи. Животът ми е пълна бъркотия. Някой постоянно влиза в тялото ми и ме кара да върша странни неща, да ходя на странни места. А ако полицаите продължават да душат, накрая ще ме обвинят в престъпление, което не съм извършила. Възможно е да свърша в затвора. И като капак на всичко осъзнавам, че съм влюбена в най-добрия си приятел.

Дръпвам завивките и се измъквам от леглото. Прекосявам стаята на пръсти, за да не събудя чичото или пък майка му, и внимателно завъртам дръжката. Вратата се отваря и аз притичвам по коридора към стаята, където преди час чичото на Ролинс гледаше телевизия.

— Ролинс — прошепвам.

Издутината върху дивана се размърдва. Той отваря едно око.

— Добре ли си, Вий? Искаш ли вода или нещо друго?

Приближавам се до дивана и коленича отстрани.

— Ролинс, не може ли да се върнеш в стаята, а? Моля те? Не мога да заспя.

Той сяда на дивана и се прозява.

— Разбира се. Не исках да се чувстваш неудобно.

— Знам — казвам и се усмихвам. — Ама с теб ще ми е много по-удобно.

Ролинс се изправя, както си е с одеялото върху раменете. Връщам се обратно в стаята и го изчаквам да влезе. После затварям вратата. Той понечва да разстели завивката си на пода, но аз го хващам за китката.

— Не. Искам да спиш с мен.

Той ме поглежда равно.

— Сигурна ли си?

Кимам.

Покатервам се първа в леглото, а той се настанява до мен. И макар да имам чувството, че го познавам по-добре от всеки друг на света, сега усещам колко малко зная за него всъщност. Какъв е бил животът му, преди да дойдат в Айова? Кой е баща му? Какво се е случило с майка му, та е прикована в инвалидна количка?

Облягам глава на рамото му и подхващам:

— Разкажи ми за майка си.

Той мълчи и се плаша, че може да съм прекалила. Отношенията на Ролинс с майка му са толкова сложни. А и знам, че не обича да говори за нея.

— Родила ме е, преди да навърши двайсет — казва накрая. — Не познавам баща си. Баба ми казваше, че бил наркоман и зарязал майка ми, като разбрал, че е бременна. Така че живеехме при баба и дядо. Мама работеше нощно време като санитарка, а когато тръгнах на училище, си намери работа в една фирма за телемаркетинг. Това беше преди катастрофата, разбира се.

Усещам, че тялото му се напряга.

Катастрофата.

— Прибирала се от работа с колелото. Не видяла колата, а и шофьорът не я видял. Така поне каза впоследствие. Говорел по телефона. Много беше зле. Мислех, че ще умре. Даже помня, че й държах ръката в болницата и ужасно се стараех да не покажа колко ме е страх. Бях на осем.

Пръстите му лежат отпуснати в моите. Разтривам ги лекичко, за да ги съживя.

— Дълго време баба и дядо се грижеха за нея. Къпеха я. Хранеха я. Но после баба почина, когато бях девети клас. Получи инфаркт. А дядо почина скоро след това, май не намираше смисъл да живее след нея. И останахме само аз и мама. Чичо ми е единственият ни друг роднина. Така че дойдохме тук… Останалото си го виждала.

Сещам се за онзи ден, когато се плъзнах в Ролинс, как чичо му се разкрещя да иде да изкъпе майка си. И колко нежно я съблече и изкъпа той. Как всяко движение нашепваше за истинска обич.

— Толкова съжалявам — прошепвам и отмятам кичур коса от очите му.

Той вдига рамене.

— Е, ти знаеш по-добре от всеки друг. Животът невинаги е справедлив.

Обръщам лицето му към мен. Очите му са тъмни като нощта. Обецата на устната му проблясва на лунната светлина. Прокарвам ръце през косата му, после се накланям към него и докосвам устните му със своите. Той отвръща, разтваря устни и езикът му нежно гали моя.

Но преди да успея истински да се насладя на целувката, се отдръпва.

— Твой ред е.

— Мой ред за какво? — питам и се сгушвам в него, опитвайки се да го примамя за по-дълга целувка. Но той отново се отдръпва и ме поглежда с най-сериозно изражение.

— Твой ред е да разкажеш какво точно се случва. Не съм сляп, Вий.

Всякакво желание за ласки ме напуска, когато се сещам за снощи, за неестествено разкривеното тяло на Скоч. Поне е жив. Поне това.

После вдигам очи към Ролинс и ми става ясно, че не мога да имам тайни от него. Обзема ме желание да му кажа всичко.

Така и правя. Започвам със слуховете, разпространявани от Скоч по мой адрес и по адрес на Саманта, и как двете сме решили да му дадем хубав урок. После разказвам как всичко се обърка и колко ме е страх, че полицаите ще разберат, че сме били горе, когато Скоч е паднал.

— Не видях как падна. Само миг преди това някой се вмъкна в мен. И ме е страх, че този някой ме е накарал да го бутна.

Ролинс мълчи известно време и ме дострашава какво ли си мисли за мен. Та кой нормален човек примамва някого в гората посред нощ, а после го оставя сам да кърви, може би дори да умре? Ами ако не ми вярва и смята, че си измислям цялата работа с плъзването, за да прикрия факта, че сама съм блъснала Скоч?

— Може пък просто да е паднал — опитва се да ме успокои той и ме погалва по косата.

— Има и още. Намерих нещо в стаята на Лидия. Учебника по астрономия, който мислех, че съм загубила. Скрила го беше под леглото. Твърди, че го намерила една нощ и се зачела, ама май не й вярвам особено. Защо ще го прави, ако не тя се вмъква в мен?

Ролинс замръзва с вплетени в косата ми пръсти.

— По дяволите. Това определено звучи подозрително.

Вдигам се на лакът, за да го погледна.

— Значи ми вярваш? И не ти звучи налудничаво?

— Е, цялата работа определено е смахната. А и леля ти ми се струва пълна откачалка. Но не, не смятам, че си луда.

Взирам се в очите му, за да се уверя, че е искрен.

— Ще ми помогнеш ли да разбера какво точно се случва?

— Естествено.

Толкова съм му признателна, задето не смята, че съм си изгубила ума, че буквално скачам отгоре му, целувам шията му, меката част на ухото му и накрая устните. Той ме хваща за талията и ме обръща по гръб, надвесва се над мен.

— Какво чакаш? — питам.

— Нямам намерение да чакам повече — прошепва той и ме дарява с дълга топла целувка.

Двайсета глава

Пет сутринта е и Ролинс е паркирал в алеята пред дома ми. Гледам втренчено къщата и умирам от ужас да вляза вътре. Откакто видях учебника в стаята на Лидия, имам чувството, че играя главна роля в някакво извратено риалити шоу. Ако действително умее да се плъзва, би могла да се вмъкне в мен във всеки един момент, да следи действията ми. А тази мисъл ме побърква.

— Не искам да влизам — простенвам.

Ролинс погалва ръката ми.

— Налага се, ако искаш да си у дома, когато всички се събудят. Ще дойда да те взема към осем без петнайсет.

След по-малко от три часа. Бих могла да поспя малко, да се изкъпя, да си взема една вафла и ще стане време пак да тръгвам. Май ще мога, а? Възможно е дори да не се засека с Лидия.

— Добре — казвам. — Ама нито секунда по-късно, нали?

— Ясно. Тук ще съм.

Нерешително се привеждам към него за целувка. Странно колко бързо се обърнаха нещата. Ако миналата есен някой ме беше попитал какво чувствам към Ролинс, щях да отвърна, че ми е като брат. Е, нямаше да съм съвсем искрена. От време на време помежду ни прехвръкваше по някоя искра, но и двамата се страхувахме твърде много, за да предприемем каквото и да било. Но сега. Сега, когато притисна устни в неговите, не мога да им се наситя. Не искам да се разделяме дори и за секунда, но знам, че се налага. Баща ми ще полудее, ако се събуди и установи, че ме няма.

— Ще се видим съвсем скоро — прошепва Ролинс.

Разкопчавам колана и отварям вратата. Въздухът е възхладен, а моравата е цялата окаляна от снощната буря. Пантофите ми жвакат в калта на всяка крачка.

Когато отварям, вътре цари тишина. Но докато прекосявам фоайето на пръсти, някакъв глас ме стряска:

— Крайно време беше.

Обръщам се и виждам баща ми и леля Лидия на масата в трапезарията, всеки с чаша кафе. Очите на татко са обрамчени от тъмни кръгове и ми става пределно ясно, че не е мигнал, а също и че здравата съм загазила.

Съвсем обезсърчена, влизам в трапезарията и се свличам върху един от столовете, без да поглеждам никого. Как да обясня къде съм била през нощта? И то при положение, че жената, която най-вероятно е виновна за изчезването ми, седи отсреща?

— Май малко си пропуснала вечерния си час, млада госпожице — започва баща ми.

— Нямам такъв — отвръщам.

— Е, ако имаше, той със сигурност нямаше да е пет сутринта — извисява се почти до крясък гласът на баща ми. Забелязвам, че Лидия дискретно го докосва по ръката и той мигом се успокоява. Този интимен жест ме вбесява.

— Пак се случи същото — казвам и поглеждам Лидия право в очите, предизвиквам я с поглед. — Припаднах, а когато се събудих, се оказах на гробището насред бурята. Ролинс случайно мина оттам и ме спаси.

Докато баща ми се мъчи да смели чутото, аз не откъсвам очи от Лидия, макар да не съм сигурна какво точно търся в изражението й. Вина? Ако тя ме е завела на гробището и ме е зарязала под дъжда, би ли се чувствала виновна? И действително ли долавям издайническо трепване?

Няма как да съм сигурна, но ми се струва, че тялото й съвсем леко се накланя назад, сякаш думите ми са я жегнали. Свежда поглед и може би, за да прикрие реакцията си, надига чашата и отпива дълга глътка кафе.

— А Ролинс ей така най-случайно мина оттам, а? Прости ми, Вий, но не съм сигурен, че ти вярвам.

Вдигам рамене.

— Вярваш или не, точно това се случи. И понеже не исках да будя всички, останах у тях.

Баща ми клати глава.

— Знаеш ли, винаги съм го харесвал, но ето че за втори път от две седмици насам изчезваш за по цяла нощ.

Поглеждам Лидия. Само тя знае, че не си бях у дома в четвъртък вечерта, когато обявих, че не ми е добре и си лягам. И Мати също, но тя не би ме издала, нищо че ми е бясна.

Лидия отказва да срещне погледа ми.

— Съжалявам, Силвия, но смятам, че баща ти има право да знае какво се случва.

Татко въздъхва раздразнено.

— Вий, винаги съм те възприемал като отговорен човек. А сега ме лъжеш, не се прибираш по цели нощи. Какво следва? Пиеш ли? Наркотици ли взимаш?

— Съвсем не е това, което си мислиш, татко — казвам, но полза няма.

Глух за възраженията ми, той продължава:

— Струва ми се, че единственото решение е да ти забраня да излизаш. Щом се налага да те държа вкъщи, за да съм сигурен, че си в безопасност, значи така ще бъде.

— Но…

— Никакво „но“, млада госпожице. Трябваше да помислиш за последствията, преди да предадеш доверието ми. Започвам да си мисля, че Ролинс ти влияе зле. Ще ми се известно време да не се виждаш с него. Налага се да ходя на работа, но леля ти може да те кара на училище и да те взима. Нали няма да имаш нищо против, Лидия?

Тя ме поглежда почти разкаяно. Ако не знаех какъв човек имам насреща си, щях да реша, че съжалява, задето ме е издала. Но тя се обръща към баща ми и казва:

— Разбира се, че не. Това е най-малкото, което мога да направя.

— Значи се разбрахме — казва баща ми и се надига от стола. — Трябва да се приготвям за работа.

— Сигурен ли си, че не можеш да си останеш вкъщи? — пита го Лидия. — Не си мигнал цяла нощ.

Баща ми накланя глава видимо изтощен.

— Не мога да си отменя операциите само защото дъщеря ми е решила да прекара цялата нощ с гаджето си.

Думите му ме жилват като плесница. Става ми ужасно гузно, задето така го тревожа, когато работата му е на живот и смърт, но после се сещам, че вината за това не е изцяло моя. Та нали някой се вмъкна в мен и ме завлече на гроба на мама.

Стрелвам гневно Лидия.

Баща ми тръгва бавно по стълбите.

— Как можа? — питам я, когато той се отдалечава достатъчно.

Веждите й се сключват и тя посяга да ме хване за ръката. Дръпвам се като опарена.

— Нали ти казах, Силвия. И аз съм била на твоите години. Знам какво е. Понякога не е зле да позволиш на някой по-възрастен и по-мъдър да взима решенията. Не се сърди толкова. Няма вечно да си наказана. Може би ще мога да поговоря с него, да го накарам да омекне малко…

Изправям се рязко и преобръщам стола, без да искам. Мисълта, че Лидия е достатъчно близка с баща ми, че да го убеди да смекчи присъдата ми, ме подлудява. Какви ли са ги вършили тези двамата, когато нас с Мати ни е нямало? Толкова ли лесно е забравила годеника, изоставен в Калифорния?

— Не се хаби да ми правиш услуги — измърморвам, после вдигам стола. Съвсем разтреперана, тръгвам нагоре да си взема дълъг горещ душ, та дано изтикам от ума си представата как Лидия ще накара баща ми да „омекне“.

Точно пиша на Ролинс да не си прави труда да идва да ни взима и че ще му обясня всичко в училище, когато на вратата ми се почуква. Не реагирам, понеже решавам, че е Лидия, но после чувам глухия глас на Мати:

— Аз съм.

Пускам я да влезе и затварям вратата зад нея, понеже хич не ми се иска онази жена да мине и да ни чуе.

Не съм забравила, че Мати й е издрънкала нещо много лично за мен. Скръствам ръце.

— Какво точно си казала на Лидия за Скоч?

Мати ме поглежда колебливо.

— Ами само… какво се е случило на забавата. Разглеждахме един стар годишник и й разказвах за всички в училище. Обаче като стигнахме до снимката на Скоч, млъкнах. И веднага й стана ясно, че нещо не е наред. Не ме остави на мира, докато не й разказах. Вий, тя направо побесня, като разбра. Цялата пребледня и само свиваше юмруци. Наистина я е грижа за теб.

Сещам се какво бе казала Лидия, когато ми съобщи за злополуката със Скоч: „Ще направя всичко възможно, за да ви защитя“. Би ли бутнала непознато момче от скалата, за да му отмъсти, че се е възползвал от мен?

— Не мога да повярвам, че си й казала — възкликвам.

— Не… не ми хрумна, че така ще се разстроиш — заеква Мати. — Знам, че не я харесваш, но наистина си мисля, че би могла да ни помогне, ако й разкажем всичко.

Каква ирония! Мати си мисли, че Лидия би могла да ни измъкне от бъркотията, при положение, че по всяка вероятност именно тя я бе забъркала.

— Виж — поемам си дълбоко въздух. — Ней казвай нищо повече. Дай ми един ден да помисля какво да правим.

След секунда Мати кима.

— Чух, че Скоч е жив. Това е хубаво, нали?

— Хубаво е, разбира се. Само дето, като се събуди, вероятно ще разкаже на всички, че е бил с Реджина, преди да падне. А тя ще рухне и ще изпее всичко.

Лицето на Мати помръква, сякаш подобно развитие изобщо не й е хрумвало. Сяда на леглото и отпуска глава в шепи.

Има толкова нещастен вид, че мигом съжалявам, че й казах. Присядам до нея и я погалвам по гърба.

— Не се тревожи. Всичко ще оправя.

Нямам представа как.

Но ще го направя.

Докато пътуваме към училище, не откъсвам поглед от прозореца на лимоненожълтата тойота. Мати седи отпред, аз съм отзад и упорито игнорирам опитите на Лидия да срещне погледа ми в огледалото.

— Е, момичета, не наближава ли балът? — пита тя и върти копчето на радиото, докато не попада на някаква станция, бълваща сантиментална поп музика. Поклаща глава в ритъм.

Правя отвратена физиономия.

— Аха — отвръща Мати. — След две седмици.

— Покани ли те вече някой? — Лидия дава мигач и завива покрай „Макдоналдс“. Въпроса задава на Мати, понеже явно се досеща, че дори сам Джони Деп да дойде да ме иска, няма как да се получи, понеже съм наказана.

— Не, но има едно момче, с което ми се иска да отида. Ръс. Той е дванайсетокласник, но е на годините на Вий. Разбрали сме се в петък да ходим на кино четиримата с нея и Ролинс.

Усещам как Лидия ме поглежда въпросително, но не й доставям удоволствието да срещна погледа й.

— Така ли? — казва накрая.

— Аха — отвръща Мати. — Хей, Вий, ти пита ли татко?

Стисвам зъби.

— Още не съм.

Влизаме в паркинга на училището и колата изгася.

— Благодаря, че ни докара, Лидия. След училище имам тренировка, така че ще ме докара Саманта или някой друг.

— Добре. Приятен ден, миличка.

Това „миличка“ ми прозвучава точно толкова искрено, колкото и обръщенията на продавачките в големите магазини, докато те предумват да пробваш някой скъп парфюм. Но на Мати не й прави впечатление. Небрежно махва с ръка и затръшва вратата.

Тръгвам да излизам, но Лидия се обръща с лице към мен.

— Чакай малко, Бий. Ще ми се да поговорим.

— За какво?

— Не искам да ме мразиш.

— Тогава защо направи така, че да ме накажат?

Настава мълчание и ми се струва, че, аха, да си признае нещо. Дишането ми се ускорява и се питам дали няма да разкрие, че умее да влиза в чужди тела. Но после изражението й се променя и ми става ясно, че нищо няма да ми каже.

— Правя всичко за твое добро. Ще ми се да ми повярваш.

— Хубаво, вярвам ти. Сега може ли да тръгвам? Ще закъснея за първи час.

Тя кима.

— Добре — казва тихо. — Ще дойда в три и половина.

Без да кажа и думичка, се измъквам от колата и трясвам вратата.

Двайсет и първа глава

Вадя учебници от раницата и ги мятам в шкафчето, когато някой ме потупва по рамото. Обръщам се и виждам, че Ролинс стои зад мен с въпросително вдигнати вежди.

— Какво става?

— Сгащиха ме. Баща ми реши, че съм се измъкнала, за да прекарам нощта с теб.

— Не му ли разказа какво се случи?

— Да, ама не ми вярва. Лидия взела, че му казала, че и в четвъртък вечерта не съм си била вкъщи, и той ме наказа, представи си. От сега нататък тя ще ме кара до училище и обратно.

— Майтапиш се.

— Де да беше майтап — намусвам се и дръпвам учебника по английски.

— Е, поне ще можем да се виждаме в училище. През обедната почивка, нали? Под пейките? — прошепва той и се накланя към мен.

Затварям очи, за да се насладя на топлината и близостта му. Устните му се притискат към моите и целият хаос някак се разпръсква поне за миг. Уви, когато очите ми се отварят, гледката, която ги посреща, е крайно неприятна.

Ана.

— О, извинявайте. Ролинс, исках само да проверя дали остава уговорката за следобед.

Вдигам вежди към него, а той смутено почесва глава.

— Щеше да ми помогнеш за списъка с песните.

— О! О, вярно, Ана. Съвсем бях изключил. Но май съм свободен след училище. Така че няма да е проблем. — Той ме поглежда въпросително.

— Е, не се съобразявай с мен. Ще си бъда вкъщи и ще броя маргаритките на тапетите в кухнята.

— Супер. Тоест не е супер… Така де, разбираш. — Ролинс съвсем се обърква. — Нали ще се видим на обяд?

Въздъхвам.

— Аха.

Гледам го как се отдалечава по коридора с Ана и не мога да не забележа как дънките й — някакъв ретро модел — идеално обгръщат дупето й. Точно така пише по списанията, че трябва да изглежда дупето ти: като ябълка или обърнато наопаки сърце, или някаква подобна глупост. Не мога да не го сравня със собствения си плосък като дъска задник.

Опитвам се да се утеша, като си припомням какво ми каза Ролинс снощи: „Вий, само ти съществуваш за мен. Винаги само ти.“

Но това не стига, за да уталожи неприятното чувство, което ме обзема, когато виждам как Ана се пресяга и хваща Ролинс под мишница. А той не се отдръпва.

Госпожа Уингър уплътнява първите десет минути от часа с преговор на нови думи на проектора. Опитвам се да се съсредоточа, но се улавям, че постоянно гледам часовника и броя минутите до обяд. Един или два пъти се опитвам да срещна погледа на Саманта, но тя всеки път извръща глава.

Госпожа Уингър изключва проектора.

— Добре, сега си приберете записките. Искам отново да седнете по двойки, както направихте вчера за четенето на „Младият стопанин Браун“. Днес искам да измислите работна теза за списание с литературна критика. Когато сте готови, можете да се преместите при партньора си.

Събирам си учебниците и се премествам на чина до Саманта. Тя не ми обръща внимание, вместо това вади нов лист и го приглажда върху чина си.

Когато всички потъват в работа, измърморвам под нос:

— Обадих се.

Саманта старателно изписва имената ни в горната част на листа. След минута все пак отговаря също така тихо:

— Досетих се. Сутринта в канцеларията имаше полицаи.

— Знаеш, че трябваше да го направя — прошепвам вече по-настойчиво.

Саманта тръсва глава отвратено.

В този момент вратата се отваря и полицай Тийън прекрачва прага. За миг очите на Сам се разширяват, после тя свежда глава. Мъжът отива до госпожа Уингър и тихичко й обяснява нещо. Тя на свой ред се приближава до бюрото, разлиства някакви документи, открива каквото търси и подава листа на полицая. В този момент хартията се огъва и успявам да видя, че това е списък на учениците в класа.

— Мелиса Ейбрахам — прочита полицай Тийън и повиканото момиче го поглежда стреснато. — Би ли дошла с мен за секунда?

Мелиса се изправя и поглежда въпросително госпожа Уингър. Пухкавата ни учителка по английски й кима да тръгва. Полицай Тийън любезно я изчаква да излезе отпред и излиза след нея, като затваря вратата с тихо изщракване.

Двете със Саманта се споглеждаме.

— Ти си следваща — прошепва ми тя само с устни и в първия миг не схващам какво има предвид. Но после проумявам. Тийън вика учениците по азбучен ред. Реално погледнато, Били Армстронг би трябвало да е следващ за разпит, но ченгетата не търсят момчета. Сигналът бе подаден от момиче. И когато полицаят се върне с Мелиса Ейбрахам, ще извика следващото момиче от списъка.

Силвия Бел.

Мен.

Преглъщам.

Дланите ми започват да се потят. Не мога да си представя как ще погледна полицай Тийън в очите и ще му разкажа своя план: как съм искала да дадем урок на Скоч Бекър, но — за нещастие — всичко е завършило с онова ужасно падане, което за малко не го уби. По-точно, което вероятно щеше да го убие, ако бях изчакала още малко, преди да се обадя на полицията.

Странно нещо е чувството за вина. Известно време можеш да го избягваш, но винаги се връща тихомълком. Опитвам се да се убедя, че не съм направила нищо лошо, че за падането на Скоч е виновна Лидия или който там се бе вмъкнал в тялото ми онази нощ. Но истината е, че цялата работа беше моя идея. Ако не бях аз, Скоч щеше да е на училище в момента и да пуска неприлични шеги по адрес на лелките в стола.

А сега, когато идва време да си призная всичко, не се чувствам готова. Иде ми да отворя някой прозорец и да побягна, преди да ме извикат. Или най-малкото да помоля да ме пуснат до тоалетната и да се крия там до края на часа.

И тогава ми хрумва.

Та нали имам идеалното извинение.

Заради прословутата си нарколепсия имам разрешение по всяко време да излизам от стаята. Щом усетя, че започва да ми прилошава, мога да помоля учителя да ме пусне до сестрата и той или тя ще е длъжен да го направи. Никой не би искал да му припадна в часа.

Изправям се и отивам при госпожа Уингър.

— Може ли да ида при сестрата?

Очите й се вдигат към моите.

Въздъхва.

— Може, Силвия.

Взимам пропуска за излизане от час от бюрото й. Когато минавам покрай бюрото на Мелиса Ейбрахам, оглеждам набързо вещите й. Дали не е оставила на чина си нещо, което да е достатъчно лично, че да носи емоционален заряд?

Отгоре лежи отворена тетрадка с няколко надраскани изречения за „Младият стопанин Браун“. И молив, който бе малко сдъвкан в единия край. Наполовина пълно шише с вода.

После очите ми попадат върху чантата й, облегната на стола. От каишката виси тъничка сребърна верижка с ключодържател във формата на сърце — вероятно подарък от родителите или гаджето й за Коледа или рождения й ден. Върху сърцето е гравирано „Мелиса“ с нежен курсив.

Бинго.

Спъвам се нарочно и изпускам пропуска на земята.

— Опа — измърморвам.

Няколко души поглеждат към мен, но после очите им се връщат на вратата. Всички умират от любопитство защо в училището се разхожда полицай. Възползвам се от липсата на внимание, стрелвам ръка и бързо разкопчавам верижката от чантата. Натиквам я в джоба си и се изправям. Никой не ме гледа. Излизам, като се моля Мелиса да не се върне преди мен. Ще е малко неловко да обяснявам защо ключодържателят й е в мен.

Коридорът е празен. Свивам вдясно и се отправям към единственото място, където знам, че никой няма да ме безпокои — тоалетната на учителите. Докато в дамската кабинките са няколко, в тази на учителите има само една и вратата към помещението се заключва. Има даже тапициран стол в ъгъла заедно с прашно изкуствено растение и малка масичка. Нямам представа защо на някой ще му хрумне да седи точно там, но както и да е.

Оглеждам се още веднъж, за да съм сигурна, че няма кой да ме види как се шмугвам в учителската тоалетна, бутам вратата и я заключвам зад гърба си.

След две секунди вече съм извадила ключодържателя на Мелиса и седя на стола. Затварям очи, стисвам верижката и зачаквам:

Чакам.

И чакам.

Сърцето ми блъска в гърдите като полудяло. При такова количество адреналин във вените ми едва ли ще успея да се плъзна. Дишам дълбоко в опит да се успокоя и да освободя съзнанието си от всякакви мисли, но в главата ми се върти единствено картината със Скоч на дъното на пропастта.

„Спри“, нареждам на мозъка си, но мозъците нямат навика да се вслушват в заповеди. Никога не правят каквото им наредиш, особено когато се опитваш да не мислиш за нещо. Колкото повече се мъча да спра мислите си, толкова повече образът на разкривеното тяло на Скоч се избистря в главата ми.

Отварям очи и въздъхвам от безсилие.

Внезапно погледът ми се замъглява. Май твърде упорито съм се напъвала. В момента, в който се отказах, взе, че се получи. Облягам се назад и усещам как напускам тялото си.

Полицай Тийън и Мелиса Ейбрахам седят в една от стаите, в която обикновено задържат провинилите се ученици след часовете. Обърнал е два стола един срещу друг и е поставил телефона си на чина между тях. Мислено отбелязвам, че записва разговора.

— Мелиса, доколкото разбирам, си била на купона в четвъртък вечерта преди злополуката със Скоч Бекър. Така ли е?

Макар да не виждам лицето й, усещам колко е напрегната. Избърсва потни длани в дънките си.

— Да, господине. Но не съм пила. Разбрали се бяхме с няколко приятелки аз да шофирам. — Тя прехапва устна, усетила, че по този начин издънва приятелките си.

Но полицай Тийън май няма намерение да се занимава с консумиращи алкохол непълнолетни хлапачки. Не обръща внимание на коментара и продължава с въпросите:

— А видя ли Скоч Бекър на купона?

Мелиса накланя глава, сякаш се опитва да си спомни.

— Ами да, видях го. Беше с останалите футболисти. Играеха на някаква тъпа игра: в продължение на цял час трябваше да пият по един шот бира на всяка минута.

Изкушавам се да направя гримаса, но се удържам, защото подобна реакция у Мелиса би била твърде странна предвид ситуацията.

Полицай Тийън кима.

— А видя ли го да разговаря с някое от момичетата? Или пък в училище на следващия ден?

Мелиса се взира в тавана известно време, после усещам как веждите й се вдигат.

— А, да. Май си тръгна със Саманта Филипс. Добре се беше наквасила и той я качи да я закара… нищо че самият той беше много зле. — Тук тя бърза да добави: — Можех и аз да ги закарам, ама нямаше място в колата.

— Саманта Филипс — повтаря полицай Тийън, вади тетрадка и химикал от джоба на сакото си и записва името.

— Да, господине. Всъщност тя е в часа на госпожа Уингър в момента, ако искате да говорите с нея.

Полицай Тийън затваря рязко тетрадката и я връща в джоба си.

— Определено искам. Дай да те изпратя до стаята. — Той натиска някакво копче на телефона си, спира записа и прибира и него.

Отварям очи и скачам на крака, преди още да съм се ориентирала в новата обстановка. Трябва да се върна в стаята и да предупредя Саманта. Знам, че няма да спомене за малката ни шега, но пък ще се получи крайно неприятно, ако Тийън реши, че тя е последното момиче, с което е излизал Скоч.

Някак успявам да се върна в стаята преди полицая и Мелиса. Саманта се ококорва, когато се втурвам вътре. Всички вдигат очи — включително госпожа Уингър, но когато виждат, че съм само аз, а не Тийън, загубват интерес.

Мушвам се обратно на мястото си до Саманта и се накланям към нея.

— Чух полицаят да разпитва Мелиса. Каза му, че Скоч те е качил в колата в четвъртък. Сега ще иска да говори с теб — прошепвам едва чуто.

— О, това вече е върхът — измърморва Саманта.

Вратата се отваря и Мелиса влиза. Без да поглежда към Саманта, тя си сяда на мястото. Полицай Тийън се запътва към бюрото на учителката и й шепне нещо. Тя посочва Сам и очите му се вдигат в същата посока.

— Саманта? — повиква я госпожа Уингър. — Би ли дошла за минутка?

Тя става и тръгва напред, като не пропуска да ми хвърли мрачен поглед през рамо. Изслушва обясненията на Тийън и излиза след него от стаята.

Останалата част от часа сякаш трае вечно. Взирам се в тетрадката на Саманта, в която е надраскала нещо напълно нечетливо за „Младият стопанин Браун“. Рисувам драскулки в полето и броя секундите.

След цяла вечност бие звънецът. Всички си събират нещата и тръгват към вратата. Чувам някой да разсъждава на висок глас защо ли ченгето толкова се бави със Саманта.

Някакъв писък прекъсва мислите ми.

Мелиса Ейбрахам. Стиска чантата си, а на лицето й е изписана паника.

— Госпожо Уингър! Госпожо Уингър!

Учителката бърза към нея.

— Какво има, Мелиса?

— Някой ми е откраднал ключодържателя.

По дяволите.

— Какво? Сигурна ли си? Може да е паднал. Как изглежда? — Госпожа Уингър се навежда и оглежда килима.

— С формата на сърчице. Татко ми го подари за шестнайсетия рожден ден заедно с ключовете от колата.

Дискретно измъквам верижката и я подхвърлям на килима няколко метра встрани. Госпожа Уингър продължава да търси и бавно се приближава към мен.

— Да не е това? — питам и соча ключодържателя.

Мелиса притичва.

— О, боже, толкова ти благодаря, че го намери. — Тя се навежда да си го вземе.

— Няма защо — казвам и за пореден път усещам да ме бодва чувство за вина. — Много е красив.

— Благодаря — отвръща Мелиса. — Хайде, до скоро. Госпожа Уингър ми се усмихва с благодарност, после погледът й попада върху чина на Сам.

— Ох, Саманта още не се е върнала. Ще се виждате ли днес? Имаш ли нещо против да й събереш нещата?

— Няма проблем — казвам, нищо че не е вярно.

Имам проблем.

Имам огромен проблем.

Двайсет и втора глава

В коридора виждам Саманта да крачи гневно към мен.

— За всичко ти си виновна — казва тя.

— Шшш — изшътквам й. — Да идем някъде другаде. — Хващам я за ръката, но тя ме отблъсква и тръгва към тоалетните. Колкото и да не ми се иска, тръгвам след нея. Когато влизаме, протягам купчинката тетрадки, останали в кабинета на госпожа Уингър, в жест на примирие.

— Ето ти нещата.

Саманта дръпва тетрадките и ги тупва върху мивката. От една от кабинките излиза някаква деветокласничка и Саманта й хвърля такъв поглед, че момичето се изнизва безмълвно от тоалетната, без дори да си измие ръцете.

Щом вратата се затваря, Саманта засъсква ядно:

— Сега ченгето си мисли, че аз съм бутнала Скоч.

— Така ли каза? — Коленете ми буквално омекват.

— Не, но какво друго да си помисли? Нали знае, че Скоч ме е върнал вкъщи след партито в четвъртък. Трябва само да поразпита и ще разбере, че Скоч е пуснал ония гадни слухове по мой адрес. И ще стигне до единственото логично заключение.

Клатя глава.

— Това не е достатъчно, за да ти припише падането на Скоч. Трябват му доказателства, че си била горе. Свидетел или нещо друго.

Саманта ме гледа с каменно изражение.

— А какво, мислиш, ще каже Реджина, когато я викнат да я разпитват?

Ръцете ми неволно се вдигат към слепоочията, сякаш могат да прогонят главоболието, което неумолимо се заражда там. Има един-единствен начин да оправя работата. Трябва да си призная.

— Саманта, ще говоря с ченгетата. Ще им обясня какво се случи. Че е било нещастен случай…

Тя ме хваща за раменете и хубавичко ме разтърсва.

— Не! Опитваше се единствено да ми помогнеш. Проклета да съм, ако загазиш заради тая история. Ще говорим с Реджина. Ще се погрижа да не каже нищо. Трябва да сме единни. Разбираш ли?

Сещам се колко ме молеше Мати да си мълча.

— Добре — казвам накрая. — Добре.

Хич не ми е приятно да гледам как Ролинс се смее на шегите на Ана. Макар да знам, че са само приятели. Макар да му вярвам напълно. Но като ги гледам заедно, сякаш ме засмуква торнадо от ревност. Особено след като трябваше да сме си само двамата с него сега. Вместо това е довел Ана да обядваме заедно под пейките.

Та това си е нашето място. Може да е осеяно с прогнили листа и обвивки от вафли, но си е наше. А сега го осквернява с присъствието на Ана и шегите й по адрес на госпожа Уингър и любимите й пасианси. Дори не е смешно.

Силно подразнена, отхапвам голяма хапка от овесената си вафла.

— Мислих си за списъка с песните за довечера — казва Ана и поглежда Ролинс със сериозно изражение. — Ще ми се да направя хубав микс от нови и стари парчета, ама наистина готини. Примерно „Емилис Арми[15]“ и Нина Симон[16], да речем.

Ролинс се замисля.

— Точно така. Важното е преходът да е плавен. Имам няколко идеи.

Тя цялата светва.

— Супер!

Кашлям многозначително. Ролинс ме поглежда, сякаш напълно е забравил за присъствието ми.

— О, дявол го взел, Вий. Сигурно ти е ужасно скучно. Съжалявам.

— И аз се интересувам от музика. Може пък и аз да имам идеи — заявявам високомерно.

И двамата ме зяпват, изчаквайки да продължа.

Паникьосано се напъвам да кажа нещо интересно. Виждам някакво хлапе с шарена тениска да влиза в училище.

— Защо не нещо на Джими Хендрикс, например?

Ана примигва насреща ми, а Ролинс ме потупва по рамото.

— Ана май няма предвид такъв тип песни, Вий. А и иска да се съсредоточи главно върху изпълнители от женски пол.

— О — възкликвам, после пъхам остатъка от вафлата в устата си и се изправям, поне доколкото мога, под пейките. Всъщност съм доста приведена. — Аз приключих. Ще ви оставя да си довършите разговора.

Ролинс поглежда объркано първо мен, после Ана.

— Чакай де. Не си тръгвай. Песните ще ги обсъдим по-късно.

— Няма нужда — казвам и тръгвам да се измъквам, като ядно ритам листата по пътя си. — Ще се видим в час по психология.

Очаквам да ме настигне. Така де, знам, че е детинско, но наистина си мисля, че ще го направи. И фактът, че не идва, направо ме смазва. Стоя пред сградата, броя до сто, но той така и не се появява.

Така че влизам сама.

В едно междучасие Мати ме хваща за ръка и ме дръпва в един безлюден коридор. Изражението й е много сериозно. Моментално си представям най-лошото. Може би Тийън вече я е разпитвал? Нима всички ще идем в затвора заради идиотската си шега?

— Какво има?

Мати се оглежда предпазливо.

— Реджина ми писа съобщение. Днес не е на училище. Отишла е да види Скоч в болницата — прошепва тя.

Стомахът ми се свива.

— Той в съзнание ли е?

— Не, но тя е убедена, че ще го накара да се събуди, ако стои до него и му говори.

Залива ме облекчение, че Скоч не се е събудил, и направо се отвращавам от себе си. Но факт е, че докато е в кома, ще мълчи и животът ми ще е безкрайно по-лесен.

— Добре — казвам и се опитвам да преценя какво означава това за нас. — Добре.

Щом Реджина е на свиждане на Скоч, значи е въпрос на време да излезе на бял свят, че именно тя е била с него онази вечер. А когато ченгетата я разпитат, тя ще ги насочи към нас. Саманта направо ще откачи, като разбере къде е отишла.

— По дяволите — казвам. — Това хич не е добре. Родителите му там ли са били?

— Не. Казала на лекарите, че му е сестра. Май се чувства виновна. Не спира да повтаря колко му бил труден животът на Скоч. И как искала да му помогне.

Умът ми препуска.

— Слушай, мислиш ли, че ще ти вдигне, ако й звъннеш? Може пък да я убедиш да се разкара оттам, преди да се появят родителите на Скоч или по-лошо — ченгетата. Накарай я да дойде у нас довечера. Може би ще успея да й налея малко разум. — Ако аз се погрижа за Реджина, може би Саманта няма да й откъсне главата.

Мати кимва, а лицето й добива съвсем измъчено изражение.

— Май ще успея да я навия.

— Супер — казвам и издишвам дълбоко. — Тогава до довечера.

Гледам я как се отдалечава тичешком, залепила телефон до ухото си. И направо ме заболява. Не е редно да се занимава с такива неща. Сега й е времето да се кикоти по коридорите, да флиртува с Ръс и да мечтае какъв цвят да бъде балната й рокля.

Тръсвам тъжно глава и тръгвам към кабинета по психология. Обикновено нямам търпение да се видя с Ролинс, но още ми горчи в устата от обяда с Ана.

Тъкмо стигам кабинета, когато виждам полицай Тийън в дъното на коридора. Сърцето ми прескача и буквално се хвърлям вътре. Ролинс седи на обичайното ни място — на дивана в дъното на стаята. Кабинетът на господин Голдън е организиран доста нетрадиционно: с дивани и пуфове, и даже кресло, за което всички се карат. Убеден е, че колкото по-удобно се чувстваме, толкова повече информация ще бъдем в състояние да поемем. Пък може и да има нещо вярно в тая работа, като знам колко много деца си взимат изпита и съответните кредити за колежа в края на годината.

Свличам се до Ролинс и се опитвам да овладея дишането си.

— Какво има? Запъхтяла си се, сякаш се връщаш от маратон.

Още съм му сърдита, задето домъкна Ана на нашето място, така че му се смръщвам.

— Онзи Тийън се мотае из училището и разпитва наред. Исках да ти разкажа в почивката, ама нали и Ана беше там.

Ролинс стреснато изправя гръб.

— Мамка му. С теб говори ли?

Поклащам глава.

— Изкара Саманта от английския. Казала му, че Скоч я е прибрал от купона в четвъртък, но не споменала за дребния ни план да му отмъстим. Но всичко е въпрос на време. Ако ченгетата разпитат Реджина…

Млъквам, понеже господин Голдън влиза в стаята. Привлекателен мъж е, малко над трийсет, но от няколко месеца насам става все по-бледен, а погледът му — все по-измъчен. Така се получава, предполагам, когато спиш с омъжена жена и дъщеря й се самоубие, понеже е научила. Разбира се, аз съм единствената, която го знае. Всички останали вероятно смятат, че има проблем с пиенето или нещо такова.

— Днес ще гледаме филм — обявява той и щраква лампите. — В края на часа искам да ми предадете бележките си.

През първия срок гледахме филм може би веднъж месечно. Сега се случва поне два пъти седмично. Господин Голдън пуска филма, отива при бюрото си и измъква шишенце с бели хапчета от чекмеджето. Пъха няколко в устата си и ги прекарва с глътка диетична кола. После се обляга назад със затворени очи. Очевидно има махмурлук. Бедничкият.

Отварям тетрадката на чиста страница. На екрана се точат надписите на филма и аз си приготвям лилавата химикалка. Ще гледаме нещо, озаглавено „Психология на тъгата“. До мен Ролинс се обляга назад и кръстосва ръце на гърдите си.

Следенето на филма донякъде ми помага да спра да мисля за затруднението, в което съм изпаднала. В известен смисъл филмът даже е интересен, особено онази част за чувствата, които изпитва човек след тежка загуба. Имало си отделни етапи на тъгата: отричане, гняв, пазарене, депресия и приемане.

Очите ми неволно се насочват към мястото, където седеше Зейн навремето. Сега никой не сяда там. Понякога се чудя защо. Дали не е оставил някаква част от себе си, дали бих могла да уловя тези следи и някак да осъществя контакт с него, където и да се намира.

Уви, тази работа с плъзването не действа по такъв начин. Иначе щях да мога да се свързвам с мама, когато сядам на стария й люлеещ се стол или си слагам халката й. Май когато някой си отиде, отпечатъкът му върху физическите предмети избледнява. Интересно какво ще се случи, ако докосна нещо, което принадлежи на Скоч. Дали и той в момента е някъде другаде? На някакво междинно място?

Ролинс слага ръка на рамото ми и аз подскачам. Привежда се към мен и прошепва в ухото ми:

— Добре ли си?

Вдигам рамене. Той измъква лилавата химикалка от ръката ми и обръща нова страница в тетрадката ми.

„Съжалявам за обедната почивка. Ана ми устрои засада. Ще намеря начин да ти се реванширам. Прощаваш ли ми?“

После тиква химикалката обратно между пръстите ми и притиска длани една в друга в пресилено умолителен жест.

Затискам уста с длан, за да сподавя кикота си. Момичето до мен ми хвърля подразнен поглед. Отвръщам й със същото. Ролинс плъзва ръка по гърба ми под ризата и ме гъделичка.

— Престани — прошепвам, като едва сдържам смеха си.

— Прощаваш ли ми?

— Да — отвръщам. — Да. Каквото кажеш.

Той изважда ръка и я отпуска върху коляното ми. През остатъка от часа нещо не успявам да се концентрирам. Когато удря звънецът и господин Голдън светва отново лампите, откъсвам страничката, наполовина изписана с бележки, и му я предавам. Ролинс ме прегръща през рамо и двамата излизаме от кабинета. От вратата поглеждам отново към мястото на Зейн и осъзнавам, че съм завършила цикъла на тъгата. Примирила съм се с факта, че го няма, и съм в състояние да гледам напред.

Двайсет и трета глава

Жълтата кола на Лидия ме чака пред училище в три и половина. На главата й са вдигнати слънчеви очила, нищо че е облачно, и забелязвам, че е намерила време да си сложи пласт яркочервено червило, преди да тръгне от къщи.

— Здравей, миличка. Как мина денят ти? — пита ме тя, когато отварям врата и се настанявам до нея. Звучи изкуствено бодра, сякаш играе ролята на майката в някаква тъпа комедия от петдесетте години. Обзема ме неприятно чувство, сякаш на тила ми се е свила стоножка.

— Супер — казвам. — Поредният ден в рая.

Саркастичната ми реплика попарва ентусиазма й. Тя пали колата.

— Хайде, Вий. Може и без тия пози. Как ще се разбираме, ако се цупиш през цялото време?

Зяпвам я, докато изкарва колата от паркинга. Изобщо не я разбирам. Първо нахлува в живота ни като ураган, ей така, изневиделица. После ме шпионира, за да изрови някоя мръсотия. Опитва се уж да ме спечели, като се заклева, че няма да каже на баща ми за излизането ми. А накрая му издрънква всичко и ми навлича неприятности. Изобщо не мога да разбера какво, по дяволите, иска от нас.

— Имаш ли нещо против да се отклоним малко? — пита тя и дава мигач за към центъра на града.

Нещо ми нашепва да внимавам къде ще ме отведе тази жена. В крайна сметка, какво всъщност знам за нея? Излъгала ни е за годеника си в Калифорния. Живяла е там под чуждо име. Хванах я да рови из чекмеджетата на баща ми. А и има нещо странно в нея, в отчаяното й желание да я приемем като една от нас. И въпреки това ме гложди любопитство. Може би това ще е единственият ми шанс да науча нещо повече за нея.

— Ами, хубаво — казвам накрая.

Тя ме поглежда косо и прихва да се смее.

— Не се стряскай чак толкова, Бий! Искам да хапна малко пай.

Паркира пред малко ресторантче. Навремето се е случвало баща ни да ни води тук, но не съм идвала от години. Обзаведено е в стил петдесетте — с джубокс и сервитьорки, облечени в широки разкроени поли.

Лидия пъха няколко монети в апарата на тротоара, после влизаме вътре. Барабани с пръсти по тезгяха, докато чакаме някой да ни настани, и като че ли е доста по-напрегната, отколкото беше в колата. Интересно за какво иска да говорим.

Появява се момиче, което май е само няколко години по-голямо у мен, и ни се усмихва широко.

— Здравейте, дами. Само двете ли сте?

Надушвам аромата на диня от дъвката й. Изглежда ми позната. Дългата й руса коса е вдигната на опашка, а лицето й е без грим, само с мъничко розов гланц за устни. Сещам се, че именно тя игра Ани Оукли в училищната продукция на „Оклахома!“[17], когато бях в девети клас. Май се казваше Мелъди.

— Само двете сме — потвърждава бодро Лидия.

Сервитьорката ни прави знак да я последваме към едно от сепаретата. Изчаква да се настаним, после пита какво искаме за пиене. Поръчвам си кола и поглеждам Лидия, която седи срещу мен, впила в Мелъди безизразен поглед.

— Съжалявам. Какво казахте? — пита тя. Явно възнамерява да говорим за нещо важно, щом изобщо не слуша сервитьорката.

— Искате ли нещо за пиене?

— Само вода с малко лед — отвръща Лидия.

Мелъди кима и тръгва към бара, за да приготви напитките ни. Взимам едно меню и се заглеждам в него, без да схващам какво чета.

— Доведох те тук по конкретна причина, Вий — подхваща Лидия. Гласът й звучи напрегнато.

— Изпитваш носталгия по златната епоха? — питам и откривам, че не съм в състояние да я погледна в очите, нищо че седя срещу нея. Толкова е тъжна, че чак се дразня. Така отчаяно иска да я харесвам. Но ако наистина се е плъзнала в мен и е бутнала Скоч, то вероятно не би се спряла пред нищо, за да се почувства част от нашето щастливо малко семейство.

— Не. Това е само за атмосфера. Искам да ти подаря нещо. — Слага чантата си на масата и тършува вътре, търси нещо. Накрая измъква червена кадифена кутийка. Нея бих познала навсякъде. Това е кутийката, в която баща ми държи венчалната халка на мама. Подава ми я, като протяга дланта си.

За миг само я гледам втренчено. Откакто мама си отиде, никога не съм я виждала извън стаята на баща ми. Цялата ситуация ми се струва нереална.

— Вземи я — настоява Лидия.

Разтреперана, се протягам през масата и дръпвам кутийката от ръката й. Стисвам я с две ръце в скута си, сякаш се опасявам да не й пораснат криле и да излети.

— Няма ли да погледнеш какво има вътре?

— Знам какво има вътре — отвръщам с леден тон.

Но тонът ми не й прави впечатление. Мелъди сервира напитките ни, без да дава вид да забелязва напрегнатата обстановка, и пита какво бихме искали да хапнем. Лидия си поръчва парче бананов пай със сметана. Аз казвам, че не съм гладна.

Когато момичето се отдалечава, Лидия настоява:

— Не знаеш. Отвори я.

Насилвам се да я погледна в очите. Изражението й е предизвикателно. Така че събирам сили, отварям лекичко кутийката и виждам…

— Какво, по дяволите…?

На дъното се гуши великолепно колие. С едната си ръка вдигам тъничката сребърна верижка, за да разгледам висулката. В средата има прекрасен диамант, заобиколен от рубини, така че образуват сърце. Едва след миг осъзнавам, че диамантът е онзи от пръстена на мама.

— Какво е това?

— Колие — отвръща Лидия със закачлива усмивка.

— Това го виждам. А откъде е?

— Баща ти спомена, че от известно време се кани да поръча да преправят пръстена в колие за теб. Помолих го да ми позволи да помогна с дизайна. Нали е мъж. Не разбира нищо от бижута. Харесва ли ти?

Сещам се, че я бях заварила в стаята на баща ми да разглежда пръстена. Възможно ли е да го е правила с идеята за това колие? Честно казано, вече не знам какво да мисля.

Решавам да й дам шанс да свали картите.

Внимателно прибирам колието в кутийката.

— Лидия, мога ли да те питам нещо?

Тя се намръщва.

— Какво? Не ти ли харесва?

— Прекрасно е. Но искам да разбера нещо за теб. Нещо истинско. Казваш, че искаш да ни опознаеш и мен, и сестра ми, и баща ми, но не казваш нищо за живота си в Калифорния. Искам да знам защо всъщност си тук.

Пръстите й се заиграват със салфетката.

— Нали ви казах защо. Осъзнах грешката си от миналото. Исках да ви опозная.

Поклащам глава.

— Знам, че това не е всичко. Каква е истинската причина?

Мелъди се приближава с чинията с банановия пай. Лидия успява да й се усмихне и да й благодари.

— Имате ли нужда от още нещо? — пита сервитьорката, надвесена над главите ни.

— Не, всичко е точно — отвръщам. Явно с доста остър тон, понеже миловидното момиче неволно прави крачка назад. — Благодаря — добавям.

Лидия е свела поглед към чинията. Мълчи.

— Е?

Когато вдига глава, очите й блестят.

— Моля те, не казвай на баща си. Не бих искала да си миели…

— Какво да си мисли?

Тя избърсва една сълза и се оглежда дали не ни слуша някой. Но с изключение на възрастния господин, седнал с вестника си в ъгъла, и Мелъди, която забърсва бара, сме сами в ресторанта.

Лидия си поема дълбоко въздух.

— Имах бебе — казва накрая толкова тихо, че едва долавям думите.

— Бебе? В Калифорния? — Знам, че е изоставила мъж. Но нима е изоставила и дете?

— Не. Не в Калифорния. Когато бях на шестнайсет. Мъжът беше женен.

— Божичко — прошепвам.

— Аз… нямаше как да го махна. Но пък не исках никой да разбере. Така че избягах. — Тя дръпва две салфетки от кутията и си издухва носа.

— Продължавам да не разбирам. Защо реши да се върнеш в Айова, щом детето ти е в Калифорния?

Лидия отново оглежда помещението.

— Не е в Калифорния. Тук е. Заминах, докато траеше бременността. Мъжът призна на жена си за връзката ни. Беше бясна естествено, но двамата от дълго време се опитваха да имат дете. Така че му предложила сделка: да не се вижда с мен никога повече, а пък тя да приеме детето му и да го отгледат като свое.

Въпреки всичките ми черни подозрения ме обзема жал за бременното момиче. Представям си какво й е било да напусне семейството си, а после да се откаже и от детето си.

— Баща ти и без това ме смята за отвратителен човек, задето задигнах парите на Сюзън. Не искам да си мисли още по-ужасни неща — продължава Лидия.

— Но защо точно сега? Можеше да се върнеш по всяко време. Можеше да се видиш с мама, преди да… — Млъквам.

Лидия посяга да хване ръката ми, но аз се дръпвам. Може и да я съжалявам, но нямам намерение да си държим ръцете. Само защото миналото й е тъжно, не означава, че може да си играе с живота ни.

— Повярвай ми, безкрайно съжалявам, че не дойдох по-рано. Но толкова се срамувах. Истината е, че тази година се сгодих за един прекрасен мъж. Далеч по-прекрасен, отколкото заслужавам. Но просто не можах да се омъжа за него. Не спирах да мисля за момиченцето, което изоставих. Затова и се върнах. Вероятно подсъзнателно искам да затворя тази страница, за да мога да продължа напред.

— Наред ли е всичко? — стряска ме гласът на Мелъди.

— Да, може ли сметката? — отвръщам.

Тя кима.

— Разбира се. Искате ли да ви го опаковам за вкъщи? — Тя сочи недокоснатото парче пай в чинията.

— Не, благодаря ти, миличка. — Лидия я гледа как се отдалечава към бара.

— И какво… се оказа за бебето? Какво научи?

Лидия продължава да гледа след Мелъди.

— Можеш сама да прецениш.

Проследявам погледа й. И в този момент ми светва. Винаги съм си мислела, че с яркосините си очи и златиста коса Мелъди би могла да ни е роднина. А ето че действително е такава. Ченето ми буквално висва. Лидия вдига вежди и кимва.

Мили боже.

Когато се прибираме, Лидия обявява, че има главоболие, и се качва горе да си полегне. Заварвам Мати на кухненската маса, втренчена в телефона.

— Говори ли с Реджина? — питам.

Тя размахва телефона.

— Не ми отговаря на съобщенията. Не разбирам какъв й е проблемът.

Отпускам се в стола срещу нея и въздъхвам.

— Да се надяваме, че си е тръгнала от болницата.

Минава ми през ум дали да не се плъзна в тялото й, за да видя какви ги върши, но се сещам, че не разполагам с нищо нейно.

— А вие къде бяхте?

— В онова старо ресторантче, където ни водеше татко навремето.

Очевидно се сеща. Внезапно ми хрумва, че Мати може би е наясно с тайния живот на Лидия. А мисълта, че крие тайни от мен, силно ме тревожи. Особено когато става думи за тези на леля ни.

— Ти знаеш за бебето, нали?

Мати свива рамене.

— За Мелъди ли? Да, Лидия ми каза.

— А за годеника в Калифорния?

— Аха. — Мати върти телефона си на масата.

— А защо не си ме осведомила?

— Защото знаех, че ще ти каже, когато се почувства готова. Освен това си е нейна работа. Никак не иска татко да разбере. Подари ли ти колието?

Ръцете ми неволно се свиват в юмруци. През цялото време, докато си мислех, че Лидия рови из нещата на родителите ни — дали за пари, или за да се преструва, че е мама — Мати е знаела за какво става въпрос.

— И за него ли знаеш?

На устните на Мати заиграва усмивка.

— Нали е много хубаво?

Не отговарям. Вместо това бутам стола назад и излизам. Съсипва ме мисълта, че Мати и Лидия изведнъж станаха най-добри приятелки. Решат си косите. Говорят си за мама. Обсъждат личния ми живот.

Та Мати ми е сестра.

Аз съм човекът, с когото трябва да споделя всичко.

И така и беше.

Преди да пристигне Лидия.

Двайсет и четвърта глава

По-късно следобед седя на леглото и разглеждам колието. Слънчевите лъчи, струйнали през прозореца, озаряват диаманта отвътре, така че виждам ъгли и форми, които до този момент не съм забелязвала. До болка ми е познат този камък — проблясваше на пръста на мама всеки път, когато ме люлееше на люлката или ми приготвяше горещ шоколад. И съм дълбоко благодарна, че си имам този спомен. Много мило от страна на баща ми да направи такъв жест. Но бих предпочела той да си е негов от край до край.

Вдигам колието пред себе си, залюлявам го като махало. Обзема ме непреодолимо желание да си го сложа, да притисна тази частица от мама до сърцето си. С разтреперани ръце щраквам закопчалката зад врата си и се навеждам да погледна. Висулката лежи в хлътнатината под шията ми, сякаш открай време е била предназначена точно за това местенце.

Клепачите ми изведнъж натежават и се смъквам на възглавницата. Последните няколко дни бяха крайно уморителни. Отпускам се и се унасям, ъглите на стаята губят очертания. И всичко става черно.

Стоя в кухнята и мия домати на мивката. Ръцете ми търкат мръсотията от твърдите червени плодове. Пръстите ми са дълги, лакирани в бледорозово. Вмъкнала съм се в Лидия. Явно е оставила някакъв емоционален отпечатък върху колието. Може би мама й липсва повече, отколкото си мислех.

Чувам гласа на баща ми — разказва забавна случка от болницата за някаква медицинска сестра, чийто съпруг й подарил карта за фитнес за годишнината от сватбата. Звучи спокоен, щастлив, толкова безгрижен не е бил от месеци. Очевидно присъствието на още един възрастен у дома му се отразява добре.

— Колко ужасно — възкликва Лидия, но не се сдържа и се разсмива. Вдига глава от доматите и се усмихва на баща ми, който приема смеха й като повод да подхване нова история.

Би трябвало да се радвам, че татко има на кого да разказва скучните си истории, някой, който да ги оцени повече, отколкото бихме ние с Мати. Но въпреки всичко ми е тревожно. Вярно, днес в ресторанта Лидия ми разкри малка част от миналото си, но дори не съм сигурна, че ми е казала истината. Може би се е почувствала хваната в капан, когато я попитах какво я води в Айова, и си е измислила историята с бебето, за да не разбера какво всъщност си е наумила.

Когато се плъзвам обратно в тялото си, неприятното усещане не ме напуска. Лидия бе казала, че иска да ни опознае, да се превърне в част от семейството. Дали не говори буквално? Вече е спечелила сестра ми на своя страна. Възможно ли е да се опита да оплете и баща ми? Възможно ли е да иска да му стане жена? Наша майка?

Изправям се в леглото и се оглеждам. Стаята ми изглежда точно така, както я оставих, преди да се унеса, само дето сега виолетовите стени започват да тъмнеят със залязването на слънцето. Верижката на врата ми се е изопнала, заплела се е в косата ми. Гледам я смаяно. Ако я нося, рискувам във всеки един момент да се плъзна в Лидия. Буквално е заразена.

Вдигам ръце, разтварям закопчалката и махам бижуто.

Внимателно го връщам в червената кадифена кутийка и я пъхам в долното чекмедже при ръкавицата на бащата на Скоч и другите вещи, които съм събрала, за да мога да се вмъквам в чужди тела.

После сядам на стола на мама и притискам лице в дървото, изгладено от годините. Затварям очи и се замислям за нея и баща ми, как се смееха заедно в кухнята, докато приготвяха вечерята. А сега там с него има друга жена, която изглежда досущ като мама.

На вечеря татко и Лидия са в особено добро настроение. И двамата са обърнали по две чаши вино и непрекъснато се споглеждат и усмихват, а после отклоняват очи. Направо ми се гади от едва прикрития им флирт.

Очите на баща ми блестят, докато слуша някаква история от учителските дни на Лидия. Сигурно му е невъзможно да не вижда мама, когато я гледа.

Мати, очевидно сляпа за промяната в тона им, налапва малко спагети.

— Ммм — възкликва. — Сосът е великолепен.

— Заслугата е изцяло на Лидия — пояснява баща ми. — Каза ми нова рецепта.

Сещам се за готварската книга на мама, прибрана на рафта, забравена. Какво й е на нейната рецепта?

— Хей, татко. Реши ли дали да ме пуснеш на кино с Ръс, Вий и Ролинс утре вечер?

Доволното изражение на баща ни се стопява, заменено с объркване.

— Извинявай. Вий и Ролинс, и кой?

Мати се обръща към мен.

— Не си ли му казала? За бога, имаше предостатъчно време.

— Какво да ми каже?

— Ръс е едно момче от училище. От дванайсети клас е, но е на годините на Вий. Просто е страшно умен. Покани ме да излезем. И реших, че няма да имаш нищо против, ако Вий и Ролинс дойдат с нас.

Баща ми скръства ръце.

— Да, но има един малък проблем. Вий е наказана.

— Какво? — виква Мати. — Изобщо не си ми казала. Защо си наказана?

Вдигам рамене и я поглеждам многозначително.

— И ти напоследък премълчаваш доста неща.

Лидия се намесва.

— Само едно кино, Джаред. Какво толкова може да стане?

Забравила за наказанието ми, Мати продължава да упорства:

— Хайде, татко. Ще се върнем преди полунощ. Даже в единайсет. Ще идем на ранната прожекция.

Лидия докосва ръката на баща ми.

— Какво ще кажеш, Джаред?

Баща ми сдъвква още една хапка спагети.

— Добре, добре. Но да се приберете преди дванайсет. И двете. — Последните му думи са за мен.

— Това означава ли, че мога пак да излизам с Ролинс?

Баща ми се споглежда с Лидия.

— Май да. Но ще се прибираш навреме. Ясно ли е?

Кимам, като гледам да скрия усмивката си. Никак не умее да удържа на думата си, когато ни наказва. В такива случаи винаги мама влизаше в ролята на лошото ченге.

Лидия ме поглежда, сякаш ми е направила огромна услуга. Хапвам от спагетите и правя физиономия, та да е ясно какво ми е мнението за специалната й рецепта.

Двайсет и пета глава

На следващата сутрин заварвам Лидия да прави кафе. Врътвам се на пета, надявайки се да избегна разговора, но е късно. Вижда ме.

— Добро утро, Вий.

Обръщам се неохотно.

— А, здрасти. — Взимам си един банан и бавно се захващам да го беля, без да я поглеждам. Благодарна съм, че ми отмениха наказанието, но фактът, че стана заради нея, ме дразни до побъркване.

— Готова ли си да тръгваме? Трябва само да си взема чантата.

Примигвам недоумяващо.

— Ролинс ще дойде да ме вземе. Винаги той ме кара и след като вече не съм наказана…

— О! — Май е разочарована.

Отхапвам от банана и хвърлям обелката в кофата.

— Аха.

Лидия прави крачка към мен.

— Вий, защо си толкова враждебно настроена?

Бавно сдъвквам и преглъщам.

— Защо се учудваш? Изчезваш преди двайсет години, а после се появяваш изневиделица и очакваш да те приемем с разтворени обятия, сякаш нищо не се е случило. Искаш да станеш една от семейството, без да си положила нужните усилия. Има нещо гнило в тая работа.

Последните ми думи остават да кънтят във въздуха.

Лидия има вид, сякаш ще се разплаче, но в този момент в кухнята се втурва сестра ми.

— Хей, трябваше да сме тръгнали преди десет минути. Имам да повтарям един тест по испански.

От алеята отпред се чува бибиткане. Ролинс. Съвсем навреме.

— Трябва да тръгвам. Сигурна съм, че Лидия няма да има нищо против да те закара.

И излизам от стаята.

Коридорът ехти от скърцането на мокри гуменки. Макар да е петък, гласовете са някак приглушени, сякаш всички са в унес и напълно несъзнателно извършват обичайните движения. Стоя с Ролинс пред шкафчето му и си преглеждам телефона, докато той си търси учебника по математика.

Отнякъде изниква Ана.

— Здравей, Вий.

— Здрасти — отвръщам кратко.

Ролинс се изправя.

— О, здрасти, Ана. Как си?

— Супер. Нямам търпение за „Белег IV“ довечера.

— По дяволите — обръща се към мен Ролинс. — Забравих да ти кажа. Ана ме покани на кино и понеже си наказана, приех.

Опитвам се да не се издам, да се престоря, че нищо кой знае какво не се е случило. Нали са приятели? Нали именно такива неща правят приятелите? Ходят на кино. Излизат заедно. Няма никаква причина да се сърдя.

— Така ли? Всъщност баща ми вдигна ветото. Така че вече мога да излизам. — Впивам очи в Ана, за да видя дали ще издаде разочарованието си.

Тя дори не трепва.

— Супер — казва. — Значи ще се видим довечера.

— Май да.

— Тогава до довечера. — Тя отмята коса и намига на Ролинс, после си тръгва.

Така значи, а? Че кой намига на приятелите си?

Обаче нямам време да се подразня заради намигането, понеже Ролинс ме дръпва в прегръдките си. Пъха ръце в задните ми джобове и се навежда да ме целуне. Ще излъжа, ако кажа, че не ми се приисква Ана да се обърне и да ни види.

— Ммм, много се радвам, че баща ти е отменил наказанието — прошепва той в ухото ми.

— И аз.

И тъкмо да се отдам изцяло на приятното усещане от дъха на Ролинс във врата ми, когато забелязвам Реджина на няколко метра от нас да пъха раницата си в шкафчето. Дръпвам се от Ролинс.

— Хей, ще закъснея. Нали ще се видим на обяд?

— Естествено.

Реджина вдига глава, когато приближавам. Внушавам ли си, или изражението й е леко гузно? После се обръща отново към шкафчето, оглежда се в огледалцето на вратичката и опитва да придаде обем на косата си. Мокра е от дъжда и колкото и да се опитва, няма как да я накара да бухне.

— Чувам, че вчера си ходила на свиждане на Скоч.

— А, да. Исках да видя как е. — Тя отказва да ме погледне.

— И как е?

— Още е в безсъзнание. Но му говорих дълго време. И мога да се закълна, че по едно време ми стисна ръката.

— А с родителите му запозна ли се?

Тя поклаща глава.

— Не, бяха се прибрали вкъщи за малко. Майка му беше страшно изморена. И моята беше така, когато брат ми почина. Напрежението те смазва.

— Учудвам се, че са те пуснали да го видиш. Не е ли в интензивното?

— Е, възможно е да съм споменала, че съм му сестра.

Май е много доволна, задето е проявила такава изобретателност. Не мога да повярвам, че на някой може да му хрумне подобна глупост. Във филмите може и да върши работа, но нима в истинския живот сестрите не проверяват как стоят нещата?

— Нали се сещаш, че сега родителите му ще тръгнат да те търсят? Не само че сигналът към полицията е подаден от момиче, но и сестрите ще могат да те опишат на майка му и баща му, щом разберат, че си ходила там. И ще те намерят.

Реджина замръзва. Май подобно развитие на нещата изобщо не й е минавало през ум.

— Внимавай — казвам. — Саманта е изровила томахавката. Супер е бясна, че си ходила в болницата.

Реджина свива рамене.

— Писна ми тя да си мисли, че може да управлява целия свят. — И с това трясва шкафчето и си тръгва.

В часа по английски госпожа Уингър ни кара отново да се съберем по двойки, за да поработим върху есетата си. Настанявам се на чина до Саманта. Тази сутрин е облечена необичайно скромно — с обикновена бяла тениска, сини дънки и никакъв грим. Косата й е прибрана на опашка и кръговете пред очите й издават, че не е спала добре. Това май важи за всички ни.

— Току-що видях Реджина в коридора — казвам, когато госпожа Уингър излиза за секунда да снима някакъв лист с упражнения. — Казах й да внимава.

— Че каква полза от това сега? — просъсква Саманта. — Не видя ли ченгетата в столовата? Продължават да разпитват. Въпрос на време е да стигнат до Реджина. Моментално ще се огъне.

— Не мисля, че ще издрънка нещо — казвам, колкото да я успокоя, макар на мен самата да не ми се вярва особено.

Саманта затваря очи.

— Уф, искам да забравя за цялата случка. Искам да мисля за нормални неща като кое съчетание да изиграем в полувремето или какво ще се случи в следващия епизод на „Дневниците на вампира“, например.

— И аз за това копнея — казвам. — Между другото, с неколцина души сме се разбрали да гледаме новия „Белег“ довечера. Искаш ли да дойдеш с нас? — След като и Ана ще идва, явно няма да сме по двойки. Защо да не поканя още някого? Колкото повече, толкова по-весело. А и на Саманта ще й се отрази добре.

— Какво значи „неколцина души“?

— Мати, Ръс Уайт, Ролинс. И едно момиче, което работи с него в радиото, Ана. — Неволно сбръчквам нос, когато произнасям името й.

— Да разбирам ли, че не сме големи фенки на Ана?

Въздъхвам.

— Ами просто… двамата с Ролинс един вид преминахме на по-друго ниво на отношения. А тази Ана постоянно ни се пречка. Вярно, че са само приятели, ама… ще ми се да не беше толкова хубава.

— Достатъчно — прекъсва ме Саманта. — Попаднала си на точния човек. Ще те взема след тренировките и отиваме на пазар. Ще те подложа на една от прочутите ми трансформации и когато приключа с теб, Ролинс няма да може да си каже заглавието.

Малко ми призлява, като се сетя за последната й прочута трансформация, но през последните няколко минути страните й като че ли са възвърнали част от руменината си. Ако чак толкова ще й е приятно да си купя ново червило, тогава защо не?

— Уф. Добре.

Тя ме тупва по гърба.

— Приготви се да се запознаеш с изкусителката в себе си.

След часовете чакам Ролинс до шкафчето му, но пристига Мати и ме тупва по рамото.

— Здрасти — казва и наглася каишката на брезентовата торба, в която си държи нещата за тренировката.

— Здрасти — отвръщам и съсредоточено махам някакво несъществуващо мъхче от ръкава на блузата ми.

— Чувам, че Саманта ще те води на пазар след тренировката. Имаш ли нещо против да дойда с вас?

Въздъхвам.

— Честно казано, Мати, все още ми е малко криво, че двечките с Лидия си шушукате и споделяте всичко. Защо не ми каза за бременността й и за годеника?

Мати вдига рамене.

— Не ми хрумна, че така ще се обидиш. Мислех, че си е нейна работа кога ще ти каже. Изобщо не е толкова лоша, колкото си мислиш. Стараеш се всячески да я отблъснеш и тя го усеща.

Изкушавам се да й разкажа за подозренията си, че Лидия някак е замесена със злополуката със Скоч. Но ще трябва да й обясня и за плъзването, а хич не съм готова за този разговор, камо ли пък насред коридора. Но пък мога да й кажа, че Лидия неизвестно защо се подвизава като Лайла Харингтън.

— А знаеш ли, че тя живее под друго име в Калифорния?

Мати ме гледа неразбиращо.

— Как така под друго име?

— Веднъж я нямаше вкъщи, когато се прибрах от училище, и надникнах в куфара й. Намерих й портмонето. Вътре имаше кредитни карти и лична карта на името на Лайла Харингтън. Ако чак толкова заслужава доверие, защо ще лъже всички в Калифорния, включително годеника си?

Челото на Мати се сбръчква озадачено.

— Защо пък реши, че и годеника си е излъгала?

— Защото му се обадих. Попаднах на статия за годежа им в нета и му се обадих, за да науча нещо повече. А тя дори не му е казала, че си тръгва. Трябвало да се оженят миналата седмица.

Мати клати глава.

— Сигурна съм, че си има причина да скрие истината. И че може да обясни, ако я попитаме.

Вдигам ръце, обзета от чувство на безсилие. След като Мати продължава да вярва на леля ни въпреки доказателствата, че лъже и най-близките си хора, то просто не знам какво да кажа.

— Виж, не искам да се караме — добавя тя. — Ще я разпитаме утре. Да се опитаме довечера да си прекараме добре, става ли? Още ли ми се сърдиш?

Вглеждам се в очите й. Писна ми от това напрежение помежду ни.

— Не.

— Добре, тогава ще се видим след тренировката. Ще ти намерим адски готин тоалет.

Изпъшквам.

— Направо нямам търпение.

Двайсет и шеста глава

Паркингът на търговския център е препълнен. Саманта паркира в дъното. Излизам от колата едновременно с Мати. Тръгвам към „Джей Си Пени“[18] като на заколение.

Бих предпочела всичко друго на тоя свят пред варианта да се оставя в ръцете на Саманта като някоя кукла барби. Е, може би да си стоя вкъщи с Лидия, е малко по-неприятно. Така че поне това си спестявам.

Саманта ни повежда към „Форевър21&19“[19] и се насочва право към тесните тениски. Избира една в бебешко синьо, а Мати си харесва лилава. Коментират нещо, кикотят се. Приятно ми е, че са в такова безгрижно настроение.

— Какво мислиш за тази? — пита Мати и вдига блузката.

— Май не съм…

Дрешките в този магазин категорично не са в мой стил. Но Сам и Мати не ми обръщат внимание. Подскачат наоколо, избират розово потниче и дантелена бяла риза за отгоре и изключително къса дънкова пола.

Мати ме побутва към съблекалнята.

— Ама вие сериозно ли? — питам невярващо.

Саманта ме поглежда строго.

— Имай ми доверие.

Правя гримаса и отнасям дрехите в съблекалнята. Смъквам скъсаните си дънки и се поглеждам в огледалото.

Краката ми като че ли са отслабнали — доста кокалести са станали, а колената ми стърчат. Когато навличам тениската, не може да не ми направи впечатление, че нямам почти никакъв бюст.

Някъде в главата ми неканена отеква дразнеща мисъл: „А знаеш ли кой има страхотно тяло? АНА“. Нареждам на мозъка си да млъква, но това не свършва работа. При мисълта, че довечера ще ходя на кино с Ролинс и Ана, ме обзема неувереност. Но той я харесва само като приятелка, напомням си и се пъхам в полата и ризата.

Когато се появявам, подръпвайки неудобно тесните дрехи, Мати плясва с ръце.

— Да — вика тя. — Идеално. Задължително трябва да ги вземеш.

Саманта също кима одобрително.

— За момента сме готови.

Обръщам се да се погледна в голямото огледало. Момичето отсреща ми се струва познато като някой, когото съм познавала много отдавна. Дългата руса коса пада около лицето й на тежки къдрици. Бузите й са в същия розов оттенък като потничето. Малко е нелепа комбинацията от къса пола и кецове, но въпреки това краката й изглеждат страхотно.

Мати слага ръка на рамото ми.

— Идеално е.

— Мислиш ли?

Саманта отваря портмонето си и вади кредитна карта.

— Вий, искам аз да ти ги купя.

— Или по-скоро вашите?

Тя свива рамене.

— Имам отделен бюджет за дрехи. Тези тук дори няма да ги усетя. Освен това не ти купих нищо за рождения ден.

Не искам да развалям атмосферата.

— Както кажеш — отвръщам. — Тези стават. Давай да ги плащаме и да вървим. — Двете се усмихват доволно, с което ме вбесяват. — Отивам да се преоблека.

Когато се връщам, Саманта е на касата с купчина дрехи, които явно пъргаво е събрала за трийсетте секунди, в които бях в съблекалнята.

— Бихте ли добавили и тези, моля? — пита тя любезно продавачката. Дръпва дрехите от ръцете ми и й ги подава.

Жената ги сгъва старателно, пъха ги в найлонов плик и го подава на Саманта, която го протяга към мен. Поемам предпазливо плика.

— Дали да не си ходим вече? Момчетата трябва да ни вземат след час — казвам. Нямам търпение да се махна оттук.

Мати си поглежда телефона.

— Охо, права си. Да вървим.

Когато минаваме през залата със заведенията, внезапно ме обзема усещането, че някой ни наблюдава. Очите ми обхождат групичката тийнейджъри, които чакат на опашка пред Синабон[20], уморената майка, повела три дечица със себе си, китаецът, който се храни и чете някаква книга, и накрая се спират върху фонтана, който се издига по средата.

От другата страна на фонтана стои някой.

Жена със сивееща коса, прибрана на кок.

Когато се приближаваме, осъзнавам, че познавам тази жена, в същия миг тя се надига и грабва чантата си с наведена глава, вероятно за да не я разпозная. Обаче все пак се сещам коя е. Срещнах я само преди седмица, в нощта на катастрофата.

Това е Даян, жената, която ме докара вкъщи.

Отдалечава се, преди да успея да извикам.

А защо имам странното чувство, че ме наблюдаваше?

Сядам отзад напълно глуха за гласовете на Мати и Саманта, които ентусиазирано обсъждат плана за довечера. Торбичката с подаръка от Сам лежи в скута ми. Забивам нокти в найлона, опитвайки се да проумея какво се бе случило току-що.

Защо Даян ще ме следи?

Явно нямам особено ведро изражение, понеже сестра ми поглежда назад и се намръщва.

— Какво има?

Насилвам се да се усмихна.

— А, нищо. Току-що се сетих, че имам тест по психология в понеделник. А изобщо не съм учила.

Саманта ме поглежда в огледалото, но не казва нищо.

— Е, имаш цял уикенд — отвръща небрежно Мати. — Не се тревожи.

— Няма.

Съвпадение е — казвам си. — Нищо повече.

Гледам невярващо в огледалото на гърба на вратата на стаята ми. Противно на всякакви вътрешни убеждения позволих на Саманта да ми направи косата и да ме гримира. Косата ми е накъдрена и тупирана до неузнаваемост. Буквално не поддава, когато я докосна. Имам сенки от клепачите до веждите си. Дори ми е сложила изкуствени мигли, от които ужасно ме сърби. Но посегна ли към тях, тя мигом ми се скарва.

— Какво мислиш? — пита ме и отстъпва назад, за да се полюбува на творението си.

— Ами… супер е — отвръщам.

— Изглеждаш убийствено, Вий — намесва се Мати. Облечена е в тесни дънки и дълбоко изрязано потниче.

— Чувствам се все едно не съм аз.

И не съм сигурна, че промяната е положителна.

На вратата се звъни.

— Сигурно са те. — Мати подскача развълнувано. Грабва чантата си от бюрото ми и хвърля последен поглед в огледалото, преди да отвори вратата. Двете със Саманта я следваме до долу, където баща ми чака заедно с Ръс и Ролинс.

Докато слизам по стълбите, очите на Ролинс се плъзват по тялото ми, после обратно нагоре и се спират на лицето ми. Не мога да разбера какво мисли. Изражението му е непроницаемо.

— Да не забравите какво се разбрахме за прибирането — предупреждава баща ни. — Полунощ. И нито секунда по-късно.

Мати го целува по бузата и всички се изнизваме навън. Колите на момчетата са на алеята. Мати отваря вратата на сребристия пикап на Ръс. Саманта тръгва към своята кола, паркирана на улицата.

— Трябва да вземем Ана — казва Ролинс. Качва се и завърта ключа.

И аз се вмъквам и дръпвам колана през скута си, като се опитвам да не обръщам внимание на факта, че гърдите ми почти са изскочили от ризата.

— Изглеждаш различно — отбелязва той.

— Това хубаво ли е, или не? — питам.

— Май… Просто изглеждаш като всички останали. Едва те познах под целия грим.

Значи не е хубаво — решавам.

— Саманта ме подложи на трансформация — отвръщам.

— Аха. — Ролинс поглежда през рамо и излиза от алеята. Не казва нищо повече през целия път до къщата на Ана.

Двайсет и седма глава

Петимата стоим във фоайето на киното — Ръс, Мати, Ролинс, Ана, Саманта и аз. Групичката ни е доста разнородна и неминуемо настъпват мигове на неловко мълчание, докато се напъваме да измислим някаква обща тема.

— Е, да влизаме ли? — Ръс прави жест към билетната каса.

Гледам как двамата с Мати се приближават към гишето. Той бърка в портфейла си и вади двайсетачка.

Останалите си купуваме билетите поотделно, и тръгваме към бюфета. Ана обявява, че пуканките са от нея. Саманта купува няколко захарни пръчки. Аз си взимам малка бутилка „Маунтън Дю“ с оправданието, че съм си заслужила малко кофеин след такава напрегната седмица. Внасяме плячката си в салона.

Ръс и Мати сядат в предната част, където могат да си вдигнат краката върху парапета. Отстрани изглеждат като истинска двойка — смеят се заедно и ядат от една купа пуканки. Пробожда ме ревност, когато тръгвам след Ролинс и Ана през последния ред, където обикновено сядаме, когато сме двамата, за да можем да се подиграваме на тъпите моменти, без останалите зрители да ни се сърдят. Саманта върви след мен.

Ана е първа, Ролинс след нея. Сядам от другата му страна и се свличам на седалката. Полата ми се вдига нагоре и аз я дърпам смутено, за да прикрия бедрата си. Саманта заема стола до мен, захапала захарна пръчка.

Светлините угасват и започват първите кадри. Ролинс е сложил пуканките в скута си и трепвам всеки път, когато Ана се пресята да си вземе. Наблюдавам с края на окото си дали ръката й не се бави прекалено, дали не докосва неговата. И двамата са слепи за страданията ми. Постепенно вниманието ми се откъсва от ръцете им, които се редуват да бъркат в кутията.

На екрана някакво красиво момиче с тъмнокестенява коса се къпе под душа, нанася шампоан. Очите й са затворени и не вижда сянката, която пробягва по яркооранжевата завеса. По едно време запява някакво поп парче, гласът й надвиква шума на течащата вода.

Отпред Мати скрива лице в рамото на Ръс. Той вдига ръка и я прегръща.

Момичето приключва, дръпва завесата и излиза от кабинката. Увива се с кърпата. Камерата я следи сякаш през запотеното огледало на банята как пристъпва към затворената врата. Протяга ръка към дръжката.

От предните редове някой се провиква:

— Не отваряй!

Но тя, разбира се, отваря.

И се озовава лице в лице с убиеца, нахлузил маска на палячо.

Момичето пищи, прави крачка назад, спъва се в постелката и пада. Виждаме как лъскавото острие се вдига във въздуха. И просвистява надолу. После пак. И пак.

Напълно несъзнателно сграбчвам ръкава на Ролинс. Очите ми са приковани в екрана.

Последният кадър показва ножа, опръскан с червени капки. После тръгват първите надписи. Сърцето ми бие лудо под ризата, нищо че съм гледала предишните филми от поредицата и имам представа какво ще се случи. Друго си е да гледаш на кино, а не в собствения си хол. Някак е по-страшно. По-наситено.

Тъкмо се каня да се приведа към Ролинс за коментар и виждам, че не само аз съм се вкопчила в него. От другата му страна Ана е стиснала ръката му и се старае да не гледа в екрана. А на устните му играе лека усмивка, сякаш му е безкрайно приятно.

Скачам към тоалетната. Толкова съм разстроена, че за малко да се спъна в Саманта на излизане от салона. Бързам към вратата й ярката светлина в коридора ме заслепява. За миг губя ориентация, но после виждам табелката за дамската тоалетна.

Няма защо да бързам. Лицето ми е мокро и осъзнавам, че плача, от което побеснявам още повече, понеже фактът, че някакво момиче държи Ролинс за ръката, далеч не е повод за рев. Дръпвам няколко парчета тоалетна хартия и избърсвам бузите си, после ги пускам в тоалетната.

Когато отварям вратата, заварвам Мати, която ме чака с тревожно изражение.

— Видях те да излизаш на пожар. Исках да проверя дали всичко е наред. Добре ли си?

Подсмърквам, надявайки се да не си личи, че съм плакала. Нали уж аз съм коравата. И уж аз се грижа за нея. Но я ми вижте сега с възтясното потниче и възкъсата пола как се късам да рева заради някакво момче. Направо не мога да се позная. Знаех си, че не трябва да обличам тия тъпи дрехи.

— Да, добре съм — казвам и я побутвам, за да стигна до мивката. — Ама май не съм в настроение за филм на ужасите.

Избърсвам ръце и хвърлям топката хартия в кофата. Обръщам се към Мати, която стои със скръстени ръце.

— Я стига глупости. Какво стана?

Въздъхвам подразнено.

— Ами просто… двамата с Ролинс открай време ходим заедно на такива филми, а ето че сега и Ана се появи в картинката. Уж му е само приятелка, ама непрекъснато се навърта около него. И е ясно като бял ден, че го харесва…

Мати ме стисва за рамото.

— Прекрасно знаеш, че Ролинс не си пада по Ана. Влюбен е в теб, откакто се познавате. И сляп да си, ще го видиш.

Думите й потвърждават казаното от самия Ролинс, но по някаква причина отказвам да повярвам. Може би защото той бе приел поканата на Ана, въпреки че би трябвало да му е ясно, че ще ми стане неприятно. А може би заради изражението му, когато тя го хвана за ръката по време на сцената с убийството.

Мати ме дръпва към вратата.

— Може ли вече да се връщам при Ръс? Заплаши, че ще изяде всички пуканки, ако се забавя.

Отскубвам се от ръката й.

— Ти се връщай. Искам да остана сама за малко.

В случай че се разрева отново — казвам си, но такова нещо не бих признала на глас.

Мати ме поглежда укорително, но ме пуска.

— Добре. Но не се бави много. Самосъжаленията не вършат никаква работа.

Тя си тръгва, но думите й продължават да отекват в главата ми. Естествено, че е права. Няма никакъв смисъл да седя в тоалетната и да рева цяла вечер.

Поемам си дълбоко въздух.

После дръпвам полата си надолу и излизам от банята, като леко се олюлявам на високите токчета, които обух по настояване на Саманта и Мати.

Ана успява да се сдържи да не докосва Ролинс през остатъка от филма. Не че си водя бележки или нещо такова. Лампите светват и аз бързам да се изправя, стиснала празната си чаша, за да я хвърля на излизане.

Ръс и Мати ни чакат отпред.

Саманта се прозява.

— Скучно беше.

— Не беше зле — възразява Ръс. — Обаче не може да се сравнява със „Злите мъртви“.

Ролинс го тупва по гърба.

— Знаех си, че с теб сме от една партия.

Мати си проверява съобщенията на телефона. Ако съдя по изражението й, май нещо не е наред. Оставям Ролинс и Ана да тръгнат към изхода, за да разбера какво става. Ръс се насочва към тоалетната.

Хващам я за лакътя.

Тя вдига глава.

— Реджина ми е писала.

Саманта рязко се разсънва.

— И?

Мати ни поглежда с разширени от ужас очи.

— Скоч е излязъл от комата.

Двайсет и осма глава

По пътя към къщи мълча.

Стомахът ми се свива от ужас. Ако Скоч действително е буден, нищо чудно да се разприказва. А ако е решил да говори, не е изключено да каже какво точно се случи в онази вечер на Лукаут Пойнт. Накарах Мати да се обади на Реджина за повече подробности, но тя не вдигна. Трябва да се прибера колкото се може по-бързо и да се плъзна в Скоч, за да разбера какво се случва.

Ана и Ролинс като че ли не забелязват, че мълча. Разгорещено обсъждат изненадващия финал на филма. Той твърди, че още в началото се е досетил какво ще стане, а тя го обвинява, че се прави на интересен.

— Може ли мен първа да откараш? — прекъсвам ги.

Ролинс ме поглежда смаяно.

— Мислех, че ще идем да пийнем кафе или нещо друго.

Правя гримаса.

— Заболя ме главата.

Това поне е вярно. Комбинацията от закачливия спор между Ана и Ролинс и мъчителните мисли за това какво ли разказва на полицаите Скоч точно в тази минута ми докарва чудесна мигрена.

Вдигнатата вежда на Ролинс ми подсказва, че не ми вярва, но все пак завива към нас. Напълно глуха за всичко, Ана продължава да дърдори, сякаш не съм казала нищо.

Няколко минути по-късно Ролинс паркира на алеята и Ана млъква, колкото да ми пожелае лека нощ. Когато слизам от колата, тя се измъква от задната седалка и се настанява отпред. Това ми стига, за да съжаля, че помолих Ролинс да остави първо мен. Сега двамата ще са заедно часове наред. Дали ще идат да пийнат нещо? Или пък на някое по-интимно местенце?

Не мога да мисля за това сега. Изтиквам мисълта от главата си.

Вкъщи заварвам Мати в кухнята да разказва на Лидия за киното. Когато ме вижда на прага, скоква и ме дръпва във фоайето.

— Защо се забави толкова?

— Реджина обади ли ти се?

— Не. Опитах още няколко пъти, обаче не вдига. Саманта каза, че ще мине през тях на път за вкъщи. Вий, страх ме е. Мислиш ли, че Скоч помни какво се случи? Ами ако каже на полицаите? Че сме били там?

Опитвам се да запазя самообладание, нищо че Мати дава глас на собствените ми страхове. Знам колко се тревожи да не загазя. Има начин да проверя какво точно се случва, но не мога да я посветя в тайната си. И без това твърде много я оплетох в тая бъркотия.

— Сигурна съм, че всичко ще е наред — опитвам се да я успокоя. — Най-вероятно не помни нищо.

Мати ме поглежда невярващо.

— Дори да помни, какво могат да направят полицаите? Да ме арестуват за някаква тъпа шега? — Не ми се иска да й казвам, че е възможно Скоч да сподели нещо далеч по-страшно. Например, че съм го бутнала от скалата. Не бях на себе си все пак. Възможно е действително да съм го бутнала. Или поне онзи, който е бил в тялото ми.

Лидия внезапно изниква от сенките в коридора.

От колко ли време стои там и дали е чула нещо съществено?

— Хайде, да вървим да си лягаме. — Правя няколко крачки към стълбите.

Мати неохотно тръгва след мен.

— Лека нощ, момичета — казва Лидия.

— Лека нощ — отвръща Мати.

Аз мълча.

Мати не успява да заспи цяла вечност. Не спира да се мята и да въздиша. Накрая, някъде след два часа, я чувам да прохърква. За миг се чудя дали да не се плъзна в Скоч оттук. В крайна сметка Мати спи. Но пък не бих искала да се събуди и да ме намери в безсъзнание.

Пъхам ръка под възглавницата и изваждам късчето лилав плат от балната ми рокля. Излизам на пръсти от стаята и тръгвам по притихналия коридор. За миг спирам пред стаята на Мати и проверявам дали под вратата свети. Лидия като че ли спи. Или поне не издава никакъв звук.

Заключвам се в банята, покатервам се във ваната и дръпвам завесата. В главата ми проблясва сцената от „Белег“ и цялата потрепервам. Възможно ли е в този миг в къщата ни да има убиец и да спи в стаята на сестра ми? Дали наистина Лидия се бе плъзнала в тялото ми и бе опитала да бутне Скоч в обятията на смъртта? И какво ли ще стори, когато разбере, че той се е събудил от комата?

Стисвам дрипавото късче плат до гърдите си и затварям очи, надявайки се ефектът от кофеина в безалкохолното да е отслабнал достатъчно, че да успея да се плъзна. Старая се да дишам бавно. Ваната е студена и кожата на ръцете ми настръхва.

Минава доста време.

Отварям очи, прехвърлям парченцето плат от едната ръка в другата.

Чакам.

Потривам плата в бузата си.

Изчаквам още малко.

Нищо не се случва.

Сигурна съм, че е минал поне час — може би дори два, — преди най-после да се откажа. Отчаяна, дърпам завесата и се изправям. Късчето плат кротува в дланта ми омачкано и изпотено. И напълно безполезно. А може би проблемът е в мен. Може би съм твърде превъзбудена, за да се плъзна.

Отключвам вратата и щраквам лампата на излизане.

По средата на пътя към спалнята чувам някакъв шум отдолу. Като звук на ключ в ключалка. Следващия звук няма как да сбъркам — отваря се входната врата. Шмугвам се в стаята си и дръпвам вратата. После притискам ухо в нея.

По стълбите се чуват стъпки. Леки стъпки, но все пак доловими.

Баща ми ли е? Дали не са го извикали в болницата посред нощ за някакъв спешен случай? Обикновено трополи доста по стълбите, учудващо шумен е за такъв слаб мъж.

Стъпките стигат коридора. Затаявам дъх и зачаквам да минат покрай мен, а после да чуя как изщраква вратата на баща ми.

Но се случва друго.

Стъпките приближават бавно, но упорито.

И продължават да се приближават, така че накрая съм убедена, че човекът стои точно пред вратата, дори ми се струва, че чувам как диша само на сантиметри от мен, зад тънката дъсчена преграда.

После продължава по коридора, отминава банята. Чувам вратата на Мати да се отваря и затваря. После тишина.

Лидия.

Поглеждам часовника на нощното шкафче. Минава три.

Какво, за бога, прави посред нощ?

На сутринта заварвам баща ми, Мати и Лидия в кухнята. Взимам си един банан и се облягам на плота. Лидия седи до масата в хавлията на баща ми. Очите й са обрамчени от тъмни кръгове. Отпива уморено от кафето си.

И баща ми не изглежда кой знае колко свеж. Движи се бавно, взима си купичка, кутия „Чириос“[21] и мляко от хладилника. Мати го наблюдава известно време и накрая казва:

— Май не си се наспал особено, а, татко?

— Един от пациентите ми получи инфаркт — отвръща той. После се обръща към Лидия. — Благодаря, че ме закара, впрочем. Една от сестрите ме върна, когато й свърши смяната. Този уикенд ще купя нова кола. Не мога да разчитам други да ме возят.

— Не ми е проблем — казва Лидия. — С удоволствие го правя.

— Май няма да се справим за службата в девет — отбелязва баща ми и налива мляко в купичката.

Лидия почуква замислено чашата си за кафе.

— Няма ли втора служба в единайсет?

— Има, да. Искаш ли да отидем?

Тя се усмихва.

— Разбира се.

— Мати, ами ти?

Мен не ме пита. Не съм ходила от години.

— Става — отвръща сестра ми. Излапала е купичката си с „Фрут лупс“[22] и сега допива млякото от дъното. — Отивам да се облека.

Изяждам последната хапка банан и хвърлям обелката.

Изчаквам Мати да си изплакне купичката и да я пъхне в миялната, после я дръпвам в коридора.

— Реджина обади ли ти се изобщо? — питам тихо.

Мати клати глава с тревожно изражение.

— Звъннах на Саманта, за да проверя дали е говорила с нея, но и нейният телефон се включи направо на гласова поща.

— По дяволите.

Решавам още веднъж да опитам да се плъзна в Скоч, когато всички тръгнат за църквата, но какво ще стане, ако не успея? Ами ако способността ми просто е изчезнала?

Мати явно забелязва притеснената ми физиономия, защото ме стисва за ръката.

— Хей, я си спомни какво ми каза снощи. Не се тревожи. Няма да те арестуват за едната шега. Нали така?

Залепвам усмивка на лицето си.

— Точно така.

След като баща ми, Лидия и Мати тръгват за църквата, грабвам късчето плат, просвам се на леглото и се напъвам да се плъзна в Скоч. Но се повтаря същото като снощи. Както и да застана, колкото и бавно да дишам, нищо не се получава.

Простенвам и мятам плата на земята.

На вратата се позвънява.

Изправям се рязко.

Кой може да звъни на вратата ни в неделя сутрин?

Втурвам се надолу с мисълта, че може да е Реджина. Може би идва да ни разкаже за Скоч. Отварям широко вратата, надявайки се именно тя да стои отвън.

Но не е Реджина.

Ролинс е и веднага ми става ясно, че нещо не е наред.

— Може ли да вляза? — Той прокарва нервно пръсти през косата си.

Осъзнавам, че откакто ме докара снощи, дори не съм се сещала за тях двамата с Ана. Взирам се в разтревоженото му лице и ме залива мрачно предчувствие. Случило ли се е нещо? Целунали ли са се? Или нещо повече?

— Разбира се — казвам и задържам вратата.

Той минава покрай мен и завива към хола. Затварям вратата и тръгвам след него. Ролинс се свлича в креслото на баща ми и скрива лице в шепи. Сърцето ми се разтуптява неудържимо. Каквото има да ми казва явно наистина е ужасно, щом се държи така.

— Хайде, казвай — прошепвам максимално спокойно и сядам на дивана. Приготвям се за най-страшното. Влюбен е в нея. Знаех си.

Той сваля ръце от лицето си.

— Вий, сега вече загазихме.

Добре, да приключваме.

— Какво става? — питам и вече съм неспособна да прикрия паниката в гласа си. — Какво има?

Той преглъща.

— Скоч е мъртъв.

Стените сякаш започват да ме притискат.

— Аз… не разбирам.

— Чичо ми се прибра от нощна смяна преди половин час. Каза, че в болницата се случват безумни неща, и попита дали познавам Скот Бекър от училище.

Дишането ми секва.

Умът ми препуска. Сещам се как снощи късчето плат не можа да ми помогне да се плъзна. Нищо не се беше получило. Но не защото бях изгубила способността си. А защото не е имало в кого да се плъзна.

Скоч вече е бил мъртъв.

— Как е умрял?

Ролинс мълчи няколко секунди.

— Удушен е. С възглавница.

— Кога?

— Не са съвсем сигурни. Бил е жив, когато нощната сестра минала да го нагледа за последно малко след полунощ. Но щом сестрата от сутрешната смяна влязла в шест, вече бил мъртъв.

Не мога да повярвам.

Скоч е мъртъв.

А нощес Лидия е била в болницата.

Двайсет и девета

Двамата с Ролинс седим на стъпалата на верандата и чакаме нашите да се приберат. Стиска дясната ми ръка между дланите си. Макар денят да е топъл за април, над двайсетина градуса, не мога да спря да треперя.

Писах на Мати на няколко пъти, понеже не ми се искаше да прекъсвам службата, но когато не ми отговори, се престраших и й се обадих. Не вдигна. Ролинс се постара да ме убеди, че си е оставила телефона на вибрация и не е забелязала, че звъни.

И понеже няма как да уталожа нервната възбуда, която ме е обхванала, не спирам да клатя крака.

— Какво ще кажа на Мати? — чудя се гласно. — И как ще я убедя, че Лидия е опасна? Та тя я боготвори.

Ролинс прокарва пръст по дланта ми.

— Струва ми се, че трябва да й кажеш истината — казва той тихо. — Май е време.

Ясно ми е какво има предвид. От дълго време се каня да кажа на Мати за тая работа с плъзването. Но хич не ми се иска да реагира като баща ми, когато се опитах да му обясня преди много години. А тя така ми се е възхищавала винаги. Не искам да ме сметне за луда. Но май е крайно време да й споделя всичко.

— Прав си — казвам. Ако искам нормални отношения със сестра ми, ще трябва да съм искрена. За всичко.

Колата на татко се показва иззад завоя и аз скачам на крака. Двете предни врати се отварят и той излиза от шофьорското място. Лидия се появява от другата врата. Налага се да впрегна цялата си воля, за да прикрия отвращението, което ме обзема само при вида й.

Изчаквам сестра ми да излезе, но двете задни врати остават затворени. Правя няколко крачки към колата и осъзнавам, че задната седалка е празна.

— Къде е Мати? — питам.

Баща ми придържа входната врата за Лидия.

— Отиде у Реджина. Времето е толкова приятно, че реши да походи. Каза, че родителите на момичето щели да я докарат по-късно.

Изпъшквам.

— Какво? Какво има?

Лидия ме наблюдава от прага.

— Нищо. Само… забравила е, че обеща да ми помогне с един проект за училище следобед.

— О!

— Ролинс… — обръщам се към него.

Явно доловил вътрешната ми борба, той се навежда и ме целува по бузата.

— Ще ида да я намеря — прошепва в ухото ми. Тръгва към колата, но аз го сграбчвам и го дръпвам за истинска целувка. В първия момент стои като истукан, явно е шашнат, че го целувам така пред баща ми и леля ми, но после хваща брадичката ми с длан и отвръща на целувката.

Когато се откъсваме един от друг, ми казва тихичко:

— Веднага се връщам.

Обръщам се и срещам изопнатото изражение на баща ми.

— Нужно ли беше да става пред мен?

— Съжалявам, татко — казвам, като се опитвам да звуча нормално. Но не съм сигурна, че се получава.

Влизам и баща ми хлопва вратата зад гърба ми.

Лидия се усмихва насреща ми.

— Какви ги вършихте, докато ни нямаше? Нашите биха ме убили, ако поканя момче вкъщи, докато ги няма.

Побиват ме тръпки от странния й избор на думи.

Баща ми се обръща към мен.

— Знаеш ли, леля ти е права. Когато с Ролинс бяхте само приятели, не ми правеше впечатление, но е очевидно, че двамата сте се, ъ-ъ, сближили доста през последната седмица, и вече не ми е толкова комфортно да…

Вдигам ръка да го спра. Не съм в настроение да се караме за това точно сега.

— Добре, добре. Няма да каня Ролинс, докато те няма. Така става ли?

Той ме поглежда изненадано, сякаш не е очаквал така лесно да се съглася.

— Е, добре тогава. Гладна ли си? Мога да ти приготвя сандвич…

— Благодаря, но още ми държи от закуската. Мислех да погледам телевизия.

— Както искаш. Е, дами, аз съм скапан. Ще се кача горе да дремна малко. — И той се запътва към стълбите.

Двете с Лидия се споглеждаме неловко.

— Имаш ли нещо против да ти правя компания? — пита ме тя.

Свивам рамене.

— Както желаеш.

В хола сядаме в двата края на дивана. Включвам телевизора и прехвърлям каналите.

— О, върни малко — възкликва Лидия. — Обожавам „Градът на убийствата“.

Не се и съмнявам — мисля си.

Гледам как мустакатият детектив се опитва да разреши убийството на някаква монахиня, а вътрешно кипя. Тази жена си мисли, че може да пристигне в града ни, да убие дете и да се измъкне безнаказано? Вярно, това дете бе един от най-големите задници, които съм срещала в живота си, но не заслужаваше да умре. Никой не заслужава такова нещо.

Неспособна да се сдържам повече, се обръщам към Лидия.

— Знаеш ли, чичото на Ролинс работи в болницата. — Вглеждам се в чертите й, но тя като че ли е погълната от филма.

— А, така ли?

— Да. Та тази сутрин Ролинс дойде да ми съобщи нещо доста интересно.

Очите й за миг срещат моите.

— Така ли? Какво ти каза?

— Че Скоч Бекър е мъртъв.

Сега вече привличам вниманието й.

— Какво? Починал ли е?

— По-скоро е убит. Удушен, ако трябва да бъдем точни.

Лидия е великолепна актриса. Не мога да не й го призная.

— Колко ужасно!

— Да, действително е ужасно. Въобще страшна бъркотия. Защото колкото и да не го харесвах, задето се държа като пълно говедо миналата година, не исках да умира.

— Разбира се, че не си искала — възкликва Лидия с шокирано изражение. Ако не знаех с кого си имам работа, щях да се закълна, че е искрена. За миг дълбоката ми убеденост, че тя е убиецът, се пропуква, но после се сещам, че всичко сочи към нея. Мразеше Скоч заради отношението му към мен. А нощес, точно около часа на убийството, не си беше у дома. Нима можеше да е съвпадение?

— Престани да се правиш на невинна — казвам. — Знам, че ти си го убила.

Лидия трепва, сякаш съм я зашлевила.

— Била си в болницата снощи, точно по времето, когато е умрял.

— Вий, защо ще искам да убия това момче? — пита Лидия.

— Заради онова, което ми стори миналата година. Откакто пристигна, не спираш да се опитваш да ни влезеш под кожата. По този извратен начин ли реши да ни се харесаш?

— Не мога да повярвам, че ме обвиняваш в убийство! — Очите й пламват от гняв. — Знам, че досега не съм била най-добрата леля на света, но да решиш, че съм в състояние да убия момче в болницата? Не мога да повярвам.

И без да каже нищо повече, тя се обръща и хуква по стълбите. След секунда чувам вратата на Мати да се затръшва.

Сърцето болезнено удря в гърдите ми.

Чувам нови стъпки по стълбите. Баща ми влиза в хола с разтревожено лице.

— Какво става?

Налага се да разсъждавам бързо. Увесвам нос, сякаш съм безкрайно гузна, и пояснявам:

— Обвиних я, че се опитва да заеме мястото на мама. А тя се разстрои и се разплака.

Ъгълчетата на устните му увисват надолу.

— Вий, това не е в твой стил.

Скривам лице в шепи.

— Толкова ми липсва мама.

Той ме прегръща с една ръка.

— Май не ти е лесно напоследък. Мати така отчаяно копнее за женско присъствие, че моментално прие Лидия, но ти не си като нея, нали? — Струва ми се, че долавям известна гордост в гласа му. — Приличаш по-скоро на мен. Нужно ти е време, за да допуснеш хората до себе си.

— Май да — отвръщам и го прегръщам на свой ред.

След няколко секунди ме пуска и тръгва към кухнята.

— Но трябва да й се извиниш. Все пак ти е леля.

— Добре, татко — излъгвам.

Няма да допусна нито аз, нито някой, когото обичам, да се постави в уязвимо положение пред тази жена.

Та тя е луда.

Трийсета глава

Седя в хола и чакам Ролинс и Мати да се върнат. Баща ми е в кабинета си и е затворил вратата, а Лидия не се е показвала от стаята на сестра ми. Така е по-добре. Надявам се да стои там, докато измисля как да представя достатъчно доказателства на полицията, така че да я заключат завинаги.

Когато вратата най-после се отваря и Мати влиза, лицето й е съвсем пребледняло. Ролинс я следва плътно, даже я държи за лакътя да не падне. Ако съдя по израженията им, явно вече й е казал за смъртта на Скоч.

Безмълвно се качваме горе и се скупчваме в стаята ми. Заключвам вратата и се обръщам към Мати, която се отпуска върху леглото ми. Ролинс сяда на люлеещия се стол. Има крайно напрегнат вид.

— Какво каза Реджина? — питам.

Мати клати глава.

— Нямаше никой у тях.

— Мат, трябва да ти кажа нещо.

— Ролинс вече ми каза за Скоч — прекъсва ме тя. Очите й светят със стъклен блясък.

— Става дума за нещо друго — настоявам тихо. — Нещо за мен. Което досега съм крила от теб.

Челото й се набръчква.

— Какво има?

Кашлям нервно и се опитвам да реша как най-добре да й обясня. Беше толкова малка, когато започнаха тия истории. Не знам дори дали си спомня кога се появиха припадъците ми. Или караницата с баща ми онзи път, когато отказа да повярва какво ми се случва и вместо това ме прати на психиатър.

— Така. Знам, че беше малка, но помниш ли, когато разказах на татко, че ми се случват разни странни неща, когато припадна?

Мати поклаща глава.

— Нямам нарколепсия. Когато припадна, съзнанието ми отива другаде. Зависи какво докосвам в този миг. Да речем, че държа часовника на татко. Значи ще се плъзна в неговата глава и ще гледам през неговите очи какво върши. Само че предметът не може да е какъв да е. Трябва да е нещо важно за човека. Да е оставил емоционален отпечатък по него.

— Нищо не разбирам — възкликва Мати. — Звучи ми напълно абсурдно.

— Знам. Знам, че звучи абсурдно, но е истина. И най-шантавото е, че се научих как да го контролирам. Мога да поема контрол върху мозъка на човека и да го накарам да върши каквото пожелая, да каже каквото пожелая. Мога да го контролирам.

— Ама какво говориш?

Поемам си дълбоко въздух и си казвам, че всичко ще е наред. Нали си знаех, че няма да е лесно. Явно ще трябва да й покажа, за да се увери сама.

Дръпвам долното чекмедже на скрина и прехвърлям вещите, които съм натрупала през годините, нещата, които ми помагат да се плъзна. Грабвам тениската на „Смашинг Пъмпкинс“, която Ролинс ми подари миналата есен. Оставил е емоционален отпечатък върху нея, заради който един или два пъти съм се плъзвала в него. Когато му обясних за способностите си и за това, че съм станала свидетел на нещастния му живот, той ме обвини, че навлизам в личното му пространство. Оттогава никога не съм я ползвала.

Досега.

Показвам му тениската и го поглеждам въпросително. Лицето му се изопва, но после кима. Само така бих могла да убедя Мати. Трябва да й демонстрирам. Стисвам блузата в шепи и сядам до нея на леглото.

— Знам, че е много объркано. Гледай внимателно.

Лягам назад, притиснала тениската към гърдите си. Сещам се за деня, в който Ролинс ми я подари, и колко й се зарадвах. От толкова време я исках тази блуза. И колко объркана се почувствах първия път, когато се плъзнах в Ролинс, понеже не можех да разбера защо е оставил емоционален отпечатък върху подаръка си за мен. Нали тогава все още криеше чувствата си. Но сега знам и докато усещам как съзнанието ми се плъзва, ме обзема увереност, че всичко ще е наред, щом сме заедно.

Гледната ми точка рязко се сменя. Пак съм в същата стая, но я виждам през неговите очи. Седи на люлеещия се стол, обърнат към леглото. Мати гледа смаяно безжизненото ми тяло с тениската на „Смашинг Пъмпкинс“ отгоре.

— Мати — прошепвам. — Аз съм.

Тя се обръща към Ролинс напълно объркана, сякаш не схваща какво казва. Трябва някак да й докажа, че действително съм аз.

— Аз съм, Силвия. — Отчаяно се опитвам да се сетя за нещо, някаква подробност за Мати, която бих могла да знам само аз, сестра й. — Така, я да пробваме с това. Знам, че повърна в косата на Матю Бейкър във втори клас. И ужасно се притесни, понеже много го харесваше.

Лицето на Мати се разкривява в болезнена гримаса.

— Защо ми въртите номера точно в такъв момент? Изобщо не е смешно!

— Шшш. — Ставам от стола и отивам при нея. — Не е номер. Наистина съм аз.

Тя ме гледа сърдито.

— И двамата сте извратени.

— Чакай. Какво ще кажеш за друго. Ти ми задаваш въпрос, питаш ме нещо, което никой друг не би могъл да знае. Нещо, на което само аз знам отговора.

— Което само Вий би могла да знае?

— Именно.

Мати свежда глава. Виждам как изражението й се променя. Когато вдига глава, очите й проблясват предизвикателно.

— Какво ми подари за спомен мама, преди да умре?

Въздишам облекчено. Това го знам.

— Ето това колие — посочвам с пръст. — Никога не го сваляш, понеже те е страх, че свалиш ли го, ще я забравиш напълно.

Виждам как очите й се пълнят със сълзи и всеки миг ще прелеят. Тя пристъпва към мен и се взира в лицето ми.

— Вий?

Ужилвам й се.

— Именно!

Тя ме прегръща, тоест прегръща Ролинс. Усещам горещия й дъх в ухото си.

— Значи е вярно. Наистина е вярно.

— Естествено, че е вярно. Да не мислиш, че ще те лъжа?

И тогава вече тя истински се разплаква, цялото й тяло се разтреперва до моето.

— Ами аз просто… мислех си… Мислех, че полудявам.

— Не полудяваш.

— Не разбирах какво ми се случва… — подхваща Мати, а гласът й пресеква. — Всичките тия сънища. А после започнаха да се случват разни неща. Да се сбъдват.

Сега е мой ред да гледам неразбиращо.

— Чакай, за какво говориш? — казвам и я бутам назад, за да мога да я гледам в очите. Така плаче, че едва разбирам думите.

— Първо беше онази катастрофа. Реших, че е съвпадение. Но после сънувах Лукаут Пойнт и тогава вече реших, че ми става нещо.

Хващам лицето й с длани и я принуждавам да ме погледне.

— Я забави малко. Разкажи ми всичко.

Мати се задъхва. Изчаквам я да си поеме въздух.

— Вий, бях горе при вас, когато Скоч падна.

Буквално отскачам назад с ръка върху устата.

— Какво?

Тя се разплаква отново.

— Това, как го наричаш, плъзване? И аз го мога.

Коленете ми поддават и рухвам на пода. Тя се свлича до мен и двете се вкопчваме една в друга.

Мати обяснява как всичко започнало преди няколко месеца. Постоянно сънувала, че е някой друг и върши най-обикновени ежедневни неща. Сънувала как баща ми си мие зъбите. Как си водя бележки в часа по английски. Сънищата били необичайно ярки и живи, но въпреки това не й правели особено впечатление до нощта на катастрофата.

Тогава сънувала, че се събужда в моята стая. Радиото свирело, затова го изключила. Слязла в кухнята и дълго време се взирала в луната през прозореца. После й хрумнало нещо щуро. Сънят бил свръхреалистичен и някак можела да го насочва. Решила да види до каква степен може да го контролира. Отишла в гаража и запалила колата на татко. Тръгнала да се повози и после сънят рязко свършил.

Разтрепервам се, докато я слушам. Толкова добре си спомням тази нощ, как се събудих в колата, която летеше по шосето. Мислех, че сънувам обичайния кошмар за Зейн, затова рязко извъртях волана. И тогава осъзнах, че не е сън. Че някой се е плъзнал в мен и ме е накарал да открадна колата на татко.

Била е сестра ми.

Мати продължава. Описва ми как се плъзнала в баща ни. Било късно, бил в кухнята и прелиствал старата готварска книга на мама. Обзела я ярост, гняв, че баща ни отказва да превъзмогне смъртта на мама, че е сляп за шанса за ново семейство, което буквално хлопа на вратата му. Затова посегнала на нещата, които най-много обичал, на готварските му принадлежности. Грабнала купички и чинии и ги запокитила на земята, изпочупила ги. И тогава съм се появила на прага и целият й гняв се стопил и се озовала в собственото си тяло.

— А после се случи онова на Лукаут Пойнт.

Мати си поема дълбоко въздух и започва да разказва за нощта на злополуката. Заспала, докато ме чакала, а после изведнъж се озовала насред гората. Уплашила се, че се е изгубила, но после видяла два лъча светлина да светят между дърветата. Когато излязла на открито, гледката била зашеметяваща. Небето се било надвесило над нея така ясно и чисто, че виждала всички звезди. Изпълнило я дълбоко чувство на щастие, усещане, че е едно с всички и всичко.

— И точно тогава някой ме сграбчи. Обърнах се и видях, че е Скоч. Ужасно се уплаших. Усетих, че губя съзнание. Че падам на земята. Но преди да се строполя, го чух да вика: „Я ме пусни!“.

Зяпвам я.

— Там имаше някой, Вий. Някой действително го е блъснал.

Така. Излиза, че не Лидия се е вмъквала в мен. Но пък е възможно да е била там в своето си тяло. Ако е изскочила от храстите точно когато Мати е напускала тялото ми, значи е имала време да бутне Скоч, преди да се събудя.

— Почти съм сигурна, че знам кой го е бутнал — казвам.

— Кой?

Преглъщам мъчително с ясното съзнание, че това, което ще кажа, никак няма да й хареса. Та за нея Лидия бе сбъдната мечта, жената, която да разресва косите й и да й разказва истории за мама. Но трябва да знае истината.

— Лидия.

Мати бурно клати глава.

— Не. Не е възможно.

— Съжалявам, но наистина смятам, че е тя. Била е в болницата в нощта, когато Скоч е умрял.

— Но тя няма никакъв мотив — възразява Мати.

— Но нали си й казала какво ми причини Скоч миналата година? И твърдиш, че е побесняла. Мисля, че е готова на всичко, за да я приемем в семейството ни, включително да премахва враговете ни.

— Въпреки това не вярвам, че би убила някого — повтаря Мати, но вече не звучи толкова убедено.

— Ще разплетем всичко. Но първо трябва да се върна в собственото си тяло.

Мати сяда на леглото и гледа как настанявам тялото на Ролинс на люлеещия се стол. Когато се връщам в себе си, отварям очи и го виждам да протяга ръце над главата си.

— Много странно усещане — отбелязва той. — Сякаш се носех над вас двете. Но всичко беше черно. И хем ви чувах, хем не.

Описанието му съвсем точно отговаря на собственото ми усещане в няколкото случая, когато Мати се бе плъзнала в мен. Странно колко лесно бе успяла да ме контролира, а на мен ми бе отнело години, докато осъзная, че притежавам силата да направлявам чуждите действия. И все още имам много да уча. Но сега поне имам с кого да споделям и кой да ми помага да се ориентирам.

Трийсет и първа глава

Пъхам тениската на „Смашинг Пъмпкинс“ обратно в чекмеджето и внезапно чувам някакво бръмчене. Мати измъква телефона от джоба си и поглежда дисплея.

— Реджина е.

Бърза да вдигне, а ние двамата с Ролинс я наблюдаваме напрегнато. Чувам писък и Мати дръпва телефона от ухото си. Реджина крещи нещо, но не мога да различа думите й. Мати предпазливо доближава телефона обратно до ухото си.

— Я по-бавно. Не разбирам какво ми казваш. Какво става?

Известно време слуша.

Реджина изкрещява още нещо, после настъпва тишина.

— Съвсем нищо ли не разбра? — питам.

Мати клати глава.

— Нещо за Саманта. Че трябвало да идем у тях. Какво става според теб?

Дръпвам лилавата си блуза с качулката от дрешника и я навличам.

— Не знам. Ролинс, ще ни закараш ли?

— Естествено.

Поемам си дълбоко въздух и дръпвам ципа на якето.

— Да вървим.

Отключвам вратата и тримата се изнизваме в коридора. Вратата на Мати е все така затворена. За миг спирам, заслушвам се дали няма да доловя някакво движение иззад вратата, но не чувам нищо. Минава ми през ум, че Лидия може да е заспала, и това донякъде ме успокоява, но после ми хрумва, че една затворена врата няма да я спре. Ако действително умее да се прехвърля в умовете на другите, значи й трябва само вещ с емоционален отпечатък и мигом ще се измъкне оттук.

— Хайде, нямаме време за губене — измърморвам под носа си.

Тръгвам бързо по стълбите, а Мати и Ролинс ме следват по петите.

Баща ми е в кабинета си, но този път вратата е отворена. Чете някаква медицинска статия в нета.

— Татко! — провиква се Мати и влиза вътре. — Отиваме у Саманта, става ли?

— Да се върнете за вечеря — отвръща той.

— Добре.

Отварям входната врата. Тримата претичваме през моравата и скачаме в колата на Ролинс. Още щом закопчаваме коланите, той излиза на заден от алеята и полетява към къщата на Саманта.

— Какво мислите, че става? — пита по едно време.

И аз се питам същото. Снощи, след като разбрахме, че Скоч е в съзнание, Саманта бе необичайно неразговорлива. След киното тръгна към Реджина, за да я разпита какво става. Предупредила я бях да пипа меко, но явно се бяха скарали. Канех се да й се обадя днес, но напълно изключих, като разбрах за смъртта на Скоч.

Спираме на паркинга и Ролинс намира местенце близо до входната врата на Саманта. Още щом изгася двигателя, изскачам от колата. Опитвам се да отворя, но вратата е заключена. Започвам да думкам с юмруци.

— Реджина? Сам? Вътре ли сте?

Никой не отговаря.

Някъде отвътре се чува шум от трошащо се стъкло.

После женски писък.

— Отдръпни се, Вий — нарежда ми Ролинс с дрезгав глас.

Правя крачка назад и се препъвам в някакъв храст.

Мати ме хваща за ръката, за да не падна.

Ролинс удря вратата с рамо, но тя не поддава. Опитва отново, но този път се засилва. Чува се изпращяване и тя се отваря. Той прави крачка напред и аз тръгвам след него.

Пред нас са стълбите за горния етаж.

Горе някой плаче.

Ролинс хуква натам, прескача стъпалата по две наведнъж. Двете с Мати го следваме по петите. Във всекидневната заварваме Реджина и Саманта. И двете хлипат. Стресната, Сам се обръща към нас. И едва тогава виждам пистолета в ръцете й.

— Какво, по дяволите, правиш, Саманта?

Ролинс се опитва да застане пред двете ни с Мати. Усещам как сестра ми ме сграбчва за ръката и я стиска до посиняване.

— Саманта е убила Скоч — крещи Реджина. — А сега иска да убие и мен, понеже знам истината.

— Млъкни! Млъкни! — пищи Саманта, насочила пистолета към Реджина.

— Какво говори тя? — питам Сам. — Това истина ли е?

Отказвам да го повярвам. Тя не е убийца. Дълго време ми беше най-добрата приятелка. Дори единствената. Не е способна да убие човек.

Или напротив?

— Ти… убила си Скоч?

Объркана накъде да насочи пистолета, Саманта се спира на някаква точка между нас и Реджина.

— Нямах друг избор — прошепва.

— Но… но защо?

— Защото не биваше да се събужда.

Опитвам се да схвана. Не мога да повярвам, че така се е уплашила Скоч да не издаде тъпата ни шега, че го е убила.

— Какво толкова е щял да каже, Саманта?

— Ясно беше, че ще говори с полицията. Нали вече беше признал на Реджина.

— Какво е казал на Реджина? — Сърцето ми блъска като чук в гръдния кош.

— Че онази нощ на Лукаут Пойнт го бутнах от скалата — отвръща Саманта.

За миг настава тишина, докато осмислям признанието й.

— Ти?

— Аз. — Гласът й пресеква.

— Но защо?

Тя ме поглежда умолително.

— Направих го заради теб, Вий. Когато не се върна веднага, се уплаших. Не бях сигурна, че ще успееш да се справиш с него сама. И двете знаем на какво е способен. Затова се покатерих догоре да видя какво става. Двамата се боричкахте на ръба на скалата. И аз… го бутнах.

Гледам я с широко отворени очи.

Бутнала е Скоч? Заради мен?

— Толкова съм уморена — внезапно заявява Саманта и затваря очи. — Искам да спя.

Ролинс решава да се възползва от сведената й глава и прави широк кръг, опитва се да се приближи достатъчно, за да я събори и да измъкне пистолета от ръката й.

Но главата й рязко се изправя. И когато вижда, че той е само на крачки от нея, вдига дулото към него.

— Не! — изпищявам.

Съвсем объркана, тя се обръща към мен.

Ролинс използва моментното й разсейване и скача отгоре й. Притиска я на пода. Пистолетът излита от ръката й и отскача на белия килим.

Чува се оглушителен трясък.

Приклякам и покривам уши с ръце.

Мати изпищява.

Изправям се и виждам, че сочи Ролинс. Той лежи проснат върху Саманта, която тихичко плаче на пода.

— Ролинс? Ролинс, добре ли си?

Не отговаря.

Изритвам пистолета по-далеч от Саманта и скачам към приятеля си. Хващам го за ръката и го обръщам с лице към мен. Очите му са отворени. Май не диша.

— Ролинс, кажи нещо.

Разкопчавам коженото му яке и опипвам за рана. От дясното му рамо надолу плъзва червено петно. Ужасно много кръв. Изхлузвам блузата си през главата и я притискам към гърдите му.

Реджина говори по телефона. Чувам гласа й, но не схващам нито една дума. Мати се е вкаменила с ръка на устата.

Приближавам устни до ухото на Ролинс.

Само три думички:

— Не си отивай.

Трийсет и втора глава

Не ме бива много в молитвите.

Обикновено на Мати се пада тази чест.

Но сега седя в чакалнята на болницата и с всички сили си пожелавам нещо.

Пожелавам си добротата на Ролинс да натежи.

Пожелавам си онзи, който взима решенията, да претегли всичко добро, което той е направил в живота си, и да види, че не е честно да го прибира толкова рано.

Лошото е, че си знам.

Животът не е честен.

Цял ден наблюдавам как разни хора идват и си отиват. Повечето са тъжни, но се чува и смях. Направо ще се учудите колко много смях ехти по болничните коридори. Явно дори когато хората се страхуват, че ще изгубят най-скъпото, пак искат да изкажат благодарността си за онова, което им остава.

А на мен ми остава много.

Имам си Мати.

Носи ми кафе от барчето и четка за зъби от магазинчето долу, когато става време за сън. Отказвам да се прибера вкъщи, затова ми помага да си направя легло от неудобните столове и ме завива с пуловера си вместо одеяло. А после сяда до мен, докато неуспешно се опитвам да заспя.

Имам си и татко.

Не каза почти нищо, докато му обяснявах какво се случи, но когато приключих, дълго ме прегръща. Говори с лекарите на Ролинс и ми превежда медицинския жаргон, който никак не разбирам. Мъчи се да звучи оптимистично, но не ми дава фалшиви надежди, понеже е убеден, че семейството и приятелите трябва да са наясно колко е сериозно положението. Предполагам, затова и е толкова добър лекар.

Имам много, но искам единствено Ролинс. Странно е и безкрайно иронично, че единственият човек, от когото имам нужда в момента, единственият, който може да ме утеши, не е тук.

А е на някакво междинно място.

На втория ден пристига Лидия. Оглежда се, вижда ни двете с Мати и тръгва към нас.

— Здравейте, момичета.

Мати вдига глава от списание „Седемнайсет“.

— О, здрасти. Ще сляза до кафенето да си взема нещо газирано. Искате ли нещо?

Поклащам глава. Лидия също.

Мати изчезва. Леля ми сваля чантата си от рамо и сяда на празното място. Втренчвам се в кецовете си.

— Май ти дължа извинение — казвам.

— Штттт, не мисли за това сега.

Известно време седим в мълчание. Струва ми се, че трябва да кажа още нещо, но не ми хрумва какво. Мисля само за момчето, което рискува живота си за мен. И с което бих дала всичко да прекарам поне още ден.

— Съжалявам. Но в момента никак не ми се говори.

Тя слага длан на рамото ми.

— Всичко е наред. Искам само да знаеш, че съм до теб. Двайсет години ме нямаше, но сега съм тук.

Кимам вдървено.

Минаха три дни.

Три дни лагеруване в чакалнята, пиене на кафе от кафемашината на сестрите и прелистване на едни и същи стари списания.

Вън вали. Гледам как водата се стича на струйки по прозорците, сякаш да компенсира сълзите, които отказват да потекат от очите ми.

Не мога да плача.

Не мога да ям.

Не мога дори да мисля — особено за това как ще живея без най-добрия си приятел.

Мати похърква на стола до мен.

Баща ми влиза в чакалнята.

И се усмихва.

Само преди миг сърцето ми бе разбито на милион късчета и бях почти убедена, че никога няма да намеря сили да събера парчетата. И макар да не вярвам в бог, не спирах да се моля да ми даде шанс поне да се сбогувам с най-добрия си приятел. Искам поне още веднъж да хвана ръката му и да усетя пулса под кожата му.

Но сега.

Баща ми се усмихва.

Отварям уста и от гърлото ми излиза някакъв сподавен звук. Във вените ми нахлува адреналин и рипвам на крака. До мен Мати подскача от радост. Прегръщаме се и се разхлипвам.

Точно сега ли намирам да плача?

— Може ли да го видя? — умолявам баща си.

Той слага ръце на раменете ми.

— Да. Още е доста замаян, но можеш.

Тръгвам след него обратно към стаята на Ролинс и не спирам да се усмихвам през сълзи.

Имам чувството, че никога няма да си събера усмивката.

Вратата е открехната, побутвам я. Вътре мирише на лекарства и кръв, и живот.

Ролинс е страшно блед, устните му са почти безцветни. Махнали са му обецата и без нея изглежда изненадващо уязвим. Очите му са затворени, но гърдите му лекичко се надигат и отпускат. Никога не съм виждала нещо по-красиво.

Но се оказва, че греша, понеже, когато отваря кафявите си очи и ме вижда на прага, устните му се извиват в усмивка. Направо ми секва дъхът.

— Здравей — казва тихичко.

Иска ми се да се втурна към него и да притисна устни към неговите, после да целуна клепачите му и топлото местенце точно зад ухото, но се страхувам да не разместя тръбичките, които стърчат от тялото му. Затова само се приближавам и го хващам за ръката.

Много неща искам да му кажа в този миг, но всичките ми се струват твърде сериозни и мрачни. Вместо това кимам към превързаните му гърди.

— Боли ли?

— Не. Пуснали са ми някакви много качествени медикаменти. Лично баща ти ме уреди.

Насилвам се да се засмея.

— Това е добре. — Разтрепераният ми смях преминава в хлипане.

— Хей — прошепва Ролинс. — Я ела тук.

Той ме притегля в ръцете си. Внимавам да не притисна раната.

— Толкова се радвам, че си добре — промълвявам. Но тези думи ми се струват съвсем недостатъчни. Изобщо не успяват да изразят онова, което всъщност искам да кажа. Накрая все пак намирам подходящите:

— Обичам те.

Ролинс прокарва пръст по челюстта ми и ме придърпва, за да ме целуне. Целувката е нежна и сладка, и съвършена.

— И аз те обичам.

Трийсет и трета

Седя в стаята и стискам една стара снимка, на която сме заедно със Саманта в униформи на момичешката скаутска организация. Сам се усмихва с щърбава усмивка. Трудно ми е да повярвам, че само преди седмица я арестуваха за убийство. Наложи се родителите й да се приберат по спешност, за да внесат огромна сума пари като гаранция. От друга страна, имаше късмет, че изобщо я пуснаха под гаранция. Сега трябва да носи гривна на глезена, която подава сигнал на полицията, ако случайно излезе от къщата. Опитах да й се обадя, но родителите й казаха, че тя не желае да говори с никого.

Доста разсъждавах върху това какво би могло да накара някого да постъпи като нея. Никога, ама никога не би ми хрумнало, че е способна да убие човек. Но като се замисля за всички събития, довели до фаталния инцидент, като че ли по-добре я разбирам.

Получи се нещо като снежна топка, която непрекъснато набираше сила. Първо Скоч й открадна бикините и пусна гадните слухове по неин адрес. За да му отмъстим, ние решихме да го оставим гол и да го зарежем на Аукаут Пойнт. А когато Сам ме видяла да се боричкам с него на ръба на скалата, съвсем изгубила контрол над емоциите си и го бутнала — не за да го нарани, а за да го изблъска от мен.

Вероятно е изпаднала в ужас. Опитала да прикрие постъпката си, като се промъкнала обратно в колата си, преструвайки се, че не знае какво се е случило със Скоч. Смятала е, че сериозно ще загази, ако някой разбере. Така де, чудесно разбирам как се е чувствала. Нали и аз се страхувах от същото.

А когато Скоч излязъл от комата, се уплашила да не каже на някого какво е направила. Доколкото разбрах, задигнала някаква пижама на майка си и се промъкнала в стаята на Скоч, когато се сменяла смяната на сестрите. А Скоч я заплашил, че ще натисне бутона за помощ. Казал, че помни всичко и ще се погрижи да я вкарат в затвора за цял живот.

При обикновени обстоятелства тя не би могла да се мери със Скоч, но след няколкото дни в кома той бил останал без сили. Притиснала възглавницата върху лицето му, колкото да го накара да млъкне. Но когато я дръпнала, той бил мъртъв.

На следващата сутрин, щом научила какво се е случило със Скоч, Реджина отишла право в къщата на Саманта. И без това подозирала какво се е случило, но искала да е сигурна, преди да се обърне към полицията. Но забравила, че бащата на Сам има пистолет. Почти съм сигурна, че Саманта никога не би я застреляла. Може би е смятала да сложи край на собствения си живот, понеже била безкрайно разстроена, задето убила Скоч. Както и да е, знам, че не е лош човек. Просто в един или друг момент бе взела грешно решение и от там нататък всичко бе излязло извън контрол.

Въздъхвам и връщам снимката на бюрото си.

На път за банята виждам, че вратата на Мати зее разтворена. Лидия е вътре, куфарът й лежи отворен на леглото.

— Тръгваш ли си? — питам я.

Тя се обръща, стиснала чифт дънки. Сгъва ги надве-натри и ги пъха в куфара.

— Да, май ми е време. Трябва да се върна и да се опитам да си подредя живота.

Пристъпвам в стаята.

— Джеймс ли имаш предвид?

Тя ми хвърля особен поглед.

— Откъде знаеш името му?

Свеждам смутено глава.

— През последните няколко седмици доста си поиграх на частен детектив.

Тя сяда на леглото.

— Впрочем сестра ти ме осведоми за всичко.

Вдигам глава и се вглеждам в лицето й, опитвам се да преценя какво точно й е казала Мати. Дали знае и за плъзването?

— Всичко?

— Да, миличка. Точно така.

— Ама съвсем всичко?

Тя ме гледа изпитателно.

— Ако намекваш за една конкретна особеност, която двете с Мати сте наследили от майка си, тогава да, съвсем всичко.

Поемам си рязко въздух.

— Мама… и тя ли е била като нас?

Лидия се усмихва.

— Имаше същата дарба.

— А ти притежаваш ли я?

Тя се подсмихва.

— Със задоволство ще кажа, че мен този ген ме е подминал.

За миг се спирам на прага и зачоплям лепенката на „Моето малко пони“, която Мати залепи на касата като малка. Много мило от страна на Лидия, че така бързо ми прости, задето я обвиних в такива ужасни неща, нищо че имах основателни причини да се съмнявам къде е била в нощта на смъртта на Скоч. Но все още се чудя за нещо, един въпрос все още виси без отговор.

— Извинявай, че питам, но защо си сменила името си на Лайла Харингтън?

Лидия приглажда някаква гънка на панталоните си.

— Трудно ми е да ти обясня. След като бащата на Мелъди я прибра в Айова, изпаднах в депресия. Ужасно страдах, че съм се отказала от дъщеричката си. Исках да започна на чисто и ми се стори логично да го направя с ново име.

— Джеймс знае ли за всичко това? — Знам много добре, че не му е разкрила истината, но искам да ми обясни защо.

— Както казах, желаех да започна нов живот. И не бях сигурна, че би бил склонен да се ожени за жена, която някога се е отказала от собствената си дъщеря. Щеше ми се да се преструвам, че този път вече е истинско. Но в нощта преди сватбата осъзнах, че не мога да се омъжа за него, поне докато не оправя нещата тук. Исках да видя Мелъди, да се уверя, че всичко е наред. Да се запозная с теб и Мати.

— А говорила ли си с него от тогава насам?

Тя се усмихва тъжно.

— Снощи му се обадих. Разказах му всичко. Не му стана никак приятно. Много искам някак да започнем отначало. Не съм сигурна, че ще се получи, но ще видим.

Като гледам тъжната й физиономия, ми се приисква да я прегърна. Пристъпвам към леглото и се навеждам, за да я обгърна с ръце. Затварям очи и я потупвам по гърба. А когато ги отварям отново, съвсем случайно поглеждам през прозореца.

От другата страна на улицата е паркирано синьо комби.

— Извинявай за секунда — казвам на Лидия и се втурвам навън, оставяйки я да зяпа след мен с объркано изражение.

Тичам по стълбите и отварям широко входната врата.

Жената в комбито ме поглежда стреснато и пали колата. Затичвам се след нея, но тя се понася по улицата. Не спирам да тичам. В един момент обаче ми става ясно, че няма как да я настигна, затова наизустявам регистрационния номер.

После колата завива и изчезва зад ъгъла.

Трийсет и четвърта глава

Мати седи до бюрото ми и стиска късчето хартия, на което съм надраскала номера на колата. Току-що й разказах как тази жена — уж на име Даян, ама кой знае — ме бе докарала у дома в нощта на катастрофата, без да й казвам накъде да кара. Обясних също, че съм я видяла да ни наблюдава в търговския център.

— Защо чак сега ми казваш?

— Понеже непрекъснато се случваше нещо ново. А и реших, че може да е съвпадение.

— Е, как може да е съвпадение, че знае къде живееш?

— Уф, млъквай — срязвам я, понеже се чувствам глупаво. — Все пак здравата си халосах главата тогава. Реших, че не е изключено да съм изгубила съзнание в колата.

— А как ще я намерим само по първо име и номера на колата?

Отварям най-долното чекмедже.

— Ето тук идва хубавото. Помниш ли онзи път миналата есен, когато Тийън дойде да те разпитва за… — Млъквам, преди да изтърся нещо за убийството на Софи. — Е, по една случайност ни остави дребен сувенир.

Изваждам чашата с картинка на Скуби Ду, от която полицаят пи вода онзи път, и бутам чекмеджето с крак.

— Стига бе. Можем да се плъзнем в ченге?

— Вече съм го правила — отвръщам. — На няколко пъти.

Мати се пресяга и взима чашата от ръката ми.

— Може ли аз да опитам? Никога не съм го правила в будно състояние. Винаги е било насън и дори не съм осъзнавала, че се плъзвам в друг човек.

Замислям се за миг.

— Ами добре. Защо не?

Помагам й да се настани на леглото, така че да не се нарани, когато загуби съзнание, и сядам до нея.

— Затвори очи. И дишай дълбоко. Трябва напълно да се отпуснеш.

Тя притиска чашата до гърдите си и стисва очи. След няколко секунди отваря едното.

— Нищо не става.

— Пробвай още няколко минути.

Окото се затваря.

Чакаме.

Нищо.

— Да не би да трябва да направя още нещо? — Мати се изправя в леглото.

— При мен обикновено така се получава — казвам и дръпвам чашата. — Дай да опитам. — Лягам на пода и слагам пръсти върху нащърбената боя на картинката. Само след секунди главата ми се замайва, сякаш някой ме тегли, иска да ме завлече надолу. Клепачите ми натежават и се склопяват, всичко изчезва.

Полицай Тийън седи зад някакво бюро вероятно в кабинета си. Отгоре има няколко семейни снимки. На едната той седи в лодка, прегърнал две момиченца, май близначки. Те държат по една въдица и се усмихват със съвсем еднакви усмивки — даже зъбчето, което липсва във всяка, е едно и също.

Никога не съм се замисляла за семейството на полицай Тийън. Дали затова се бе хвърлил с такава жар да разкрие какво се е случило със Софи Джейкъбс? Дали през цялото време си е мислел: „Ами ако се беше случило на някое от моите момичета?“. Мисълта, че е нечий баща, някак го прави по-човечен, по-достъпен.

На вратата се чука и полицай Тийън изръмжава:

— Влез.

Нисичка полицайка с тъмна коса и кафяви очи влиза предпазливо в стаята.

— Нося доклада, който поръчахте.

Той й прави знак да влезе. Полицайката носи кафява папка. Посочва й да я остави на бюрото.

— Благодаря — измърморва Тийън.

Тя кима и се кани да тръгва.

Сега е моят шанс.

Установявам контрол върху полицая и го принуждавам да каже:

— Чакай малко.

Жената спира.

— Би ли ми направила една услуга? Искам да провериш един регистрационен номер на автомобил. — Грабвам тефтер и химикалка и записвам номера на Даян, после откъсвам листа и го подавам на жената.

— Няма проблем — отвръща тя и го поема.

Когато излиза, накланям стола назад. Малко е скучно да седя в тялото на полицай Тийън. След няколко минути жената се връща.

— Заповядайте, господине — казва тя и излиза.

Прочитам името, изписано с печатни букви под регистрационния номер.

Даян Пристли.

Има и адрес.

Преди да напусна тялото на полицай Тийън, смачквам листа и го пъхам под един хартиен плик от „Макдоналдс“ в кошчето за боклук.

Щом се свестявам, скачам към бюрото и записвам адреса, преди да го забравя.

— Откри ли коя е жената? — пита Мати, останала почти без дъх.

— Даян Пристли. Живее на „Хокай стрийт“ 642.

— Че това е в другия край на града. Как ще стигнем дотам?

Измъквам телефона си и набирам номера на Ролинс.

— Не се тревожи. Погрижила съм се за всичко.

Къщата на Даян е малка и спретната. Около дървото в предния й двор са засадени розови циганчета[23]. Синьото комби е паркирано в алеята и има далеч не толкова злокобен вид, колкото когато чакаше с включен двигател пред къщата.

— Искате ли да вляза с вас? — предлага Ролинс.

Каня се да кажа не, но после размислям. Имам склонност да се замесвам в откровено луди ситуации.

— Май няма да е зле.

Тримата излизаме от колата и тръгваме през моравата. От другата страна на улицата джафка някакво малко куче. Скупчваме се на предното стъпало и аз натискам звънеца.

Вратата се отваря и се показва Даян. Устата й висва, когато ме вижда.

— Силвия? Какво правиш тук?

Слагам ръце на кръста.

— Значи ме помниш.

— Естествено, че те помня. Какво има?

— Има няколко въпроса, на които се надявам да отговориш. Може ли да влезем?

Даян смутено кима.

Задържа вратата, а ние влизаме в къщата. Затваря и ни повежда към всекидневната, където ни прави знак да седнем.

— Искате ли нещо за пиене?

Клатя енергично глава. Мати и Ролинс сядат от двете ми страни.

— Това сестра ти ли е? — пита Даян и се настанява в люлеещия се стол в другия край на стаята. — Приличате си.

— Да, това е Мати. А това — посочвам — е Ролинс.

Даян вдига вежди.

— Никога не съм срещала човек с това име.

Не обръщам внимание на коментара й и се хвърлям право напред.

— Защо ме следиш?

— Моля?

— Не вярвам, че по случайност си се озовала на Шосе № 6 в нощта на катастрофата. Видях те да ме наблюдаваш и в търговския център, а после и онзи път пред къщи. Когато ме видя, избяга. Не се опитвай да отричаш, Даян, ако това изобщо е истинското ти име.

— Истинското е — отвръща тя. — И нямам никакво намерение да отричам.

— И защо ме следиш?

Даян се надига с мъка от люлеещия се стол и за миг спира, за да си възвърне равновесието. Усещам как Ролинс се напряга до мен. Слагам длан върху коляното му. Все пак тази възрастна женица едва ли възнамерява да ме нападне. Или поне не ми се струва да има такива намерения.

Без да каже и дума, тя излиза от стаята. Минута по-късно се връща, понесла две плюшени играчки в ръце. Едната е костенурка с липсващо око. Другата е овца. Връчва костенурката на мен, а овцата на Мати.

В главата ми нахлуват несвързани спомени. Не съм се сещала за тази костенурка от години, но сега, когато я държа в ръце, не мога да повярвам, че съм могла да я забравя.

— Слоупоук — изричам името й. Вдигам очи към Даян, която се е настанила обратно на люлеещия се стол. — Откъде я имаш?

— Майка ти ми я даде.

Двете с Мати си разменяме невярващи погледи.

— Познавала си майка ни?

— Да. При това много добре.

— Но как?

— Със Сюзън се запознах в болницата. Беше в групата ми.

Мати се обажда.

— Каква група?

Даян поглежда към Ролинс.

— Би ли ни извинил за малко, моето момче? Въпросът е доста личен.

— Каквото имаш да ни казваш, можеш да го кажеш пред Ролинс. Нямаме тайни — казвам й.

Тя изпъва полата си.

— Добре тогава. Сюзън беше част от моята група. За хора с необикновена способност за емпатия.

— Необикновена способност за какво? — не разбира Мати.

— Емпатията е способността да съпреживяваш чувствата на друг…

Прекъсвам я:

— Така ли го наричате? Необикновена емпатия?

Даян ме поглежда внимателно.

— Всъщност точно за това става дума, не мислиш ли? Способността съвсем буквално да се поставиш на мястото на другия.

— Да. Май наистина е така.

— Пристигнах тук преди години, когато научих за групата — подхваща Даян. — В града имаше един лекар, доктор Уелс, който се интересуваше от уменията ни. Почина преди десетина години. Но събра хора с този талант от цял свят, за да изучава биологичната ни структура.

— Значи си в състояние да се плъз… да се поставиш на мястото на друг?

Устните й се извиват в иронична усмивка.

— Миличка, била съм на твое място. Или може би е редно да кажа в твоите пантофи?

В първия момент не схващам какво иска да каже, но после се сещам за онази нощ на гробищата. И че когато Мати изреждаше случаите, когато се е плъзвала в мен, не спомена нищо за гробището. Поглеждам плюшената играчка в ръцете си. Като малка страшно я обичах. Със сигурност съм оставила достатъчно силен емоционален отпечатък, та Даян да успее да се плъзне в мен.

— Онази нощ в гробището — казвам.

Тя кима.

— Но защо?

— Обещах нещо на майка ви, преди да умре. Дойде при мен скоро след като й поставиха диагнозата, и ме накара да обещая, че ще се грижа за двете ви с Мати. Затова и ми даде играчките. В случай че ми е нужно да… вляза във вас. Не смятах, че ще ми се наложи да ги използвам. Но когато прочетох във вестниците за приятеля ти Зейн, започнах да се тревожа.

Изказано на глас, името му е като нож в сърцето ми. Опитвам се да се стегна, да се съсредоточа върху думите на Даян.

Тя продължава:

— Започнах да ви наблюдавам от време на време. И една нощ минах покрай къщата. Видях те да излизаш на заден от алеята с колата на баща ти. Дотогава не те бях виждала да шофираш. Мислех, че заради заболяването си не се качваш в кола. Така че ми се стори много странно, че си зад волана. Исках да тръгна след теб, но нямах достатъчно бензин. Наложи се да спра, а и нямах представа накъде си се запътила. Тогава за първи път използвах костенурката. Исках да се уверя, че всичко е наред. Когато влязох в теб, разбрах, че си сама край шосето.

— И дойде да ме вземеш — довършвам.

Тя кима.

— Тогава защо ме накара да ида на гробището посред нощ? При това в бурята?

Даян се привежда напред.

— Исках да демонстрирам силата си, за да ми повярваш, че притежавам същите способности като теб. А те заведох на гроба на майка ти, понеже ми се струваше неподходящото място да ти предам посланието й. Но приятелят ти се появи, преди да успея да се приближа. А и… Ако трябва да бъда честна, когато изоставих тялото си и се вмъкнах в твоето, още не валеше.

Мати ме хваща за ръката. Стисвам я.

— Искала е да ми предадеш нещо?

— Да ти кажа, че това умение е дарба, а не проклятие. И като всяко умение може да се използва и за добро, и за лошо. Искаше да знаеш, че вярва в теб и че можеш да си полезна на хората.

Усещам как очите ми се наливат със сълзи.

— Така ли е казала?

Даян се изправя и придърпва кутия със салфетки от масичката. Подава ми ги.

— Да, Силвия, точно така.

Дръпвам една салфетка и избърсвам очи. Мати ме прегръща. Докато се опитвам да се овладея, Ролинс също се намесва:

— Казахте, че има и други като Вий и Мати?

Даян кима.

— Може ли да се запознаем с тях? Искам да питам толкова много неща — казва Мати.

— Стига да желаете. Откакто доктор Уелс почина, групичката ни вече не се среща толкова често, но все пак поддържаме връзка, поне повечето от нас.

— Много искам да го направим — казвам.

Трийсет и пета глава

На вратата се звъни.

— Вий? Би ли отворила?

Баща ми стърчи насред хола и човърка камерата. Човек би очаквал, че след като е детски хирург, ще може да усвои как се работи с една домашна видеокамера, но той вечно забравя къде е бутонът за приближаване.

— Добре.

Отварям вратата и виждам облечения в смокинг Ръс, той тъпче от крак на крак и стиска пластмасовата кутийка с бялата роза, с която ще закичи сестра ми. Изглежда страшно притеснен и сладък.

— Мати готова ли е?

— Почти. Няма ли да влезеш?

Той подръпва яката си.

— Става.

Тримата — татко, Ръс и аз — чакаме в хола сестра ми да слезе по стълбите.

— Ето я, идва мис Америка — прогърмява гласът на баща ми, когато Мати се появява горе.

— Татко! — прекъсва го уж възмутено тя, но се усмихва. Изглежда умопомрачително в червената си рокля без презрамки.

Направо се стряскам, като виждам колко пораснала изглежда, макар да знам, че през последната година, й се наложи да се държи като възрастен човек. Вероятно и баща ми си мисли същото, понеже широката му усмивка леко потреперва. Бързо я скрива зад камерата и започва да снима.

Мати повдига полите на роклята си, за да не се спъне по стълбите. Долу я чака Ръс с цветето. Нервно го забожда за роклята й.

— Ау — изохква тя и когато той я поглежда ужасено, го успокоява: — Шегувам се.

Тръгват към вратата, но баща ми ги спира:

— Чакай малко. Обещах на Лидия да те види, преди да тръгнеш.

Уж подразнена, Мати се връща, но е очевидно, че се наслаждава на всяка минута от представлението. Побутва Ръс към кабинета на баща ми и оттам се обаждат на леля ми по Скайп. Стоя на прага и наблюдавам.

— О, божичко, и двамата изглеждате зашеметяващо! — изпищява Лидия и плясва с ръце. После млъква и проточва врат, сякаш търси някого. — Къде е Ролинс?

Мати ми хвърля кос поглед.

— Тези двамата са над тия неща. — Сарказмът й е ясно доловим.

Доста поспорихме на тази тема. Мати ме умоляваше да отида на бала, но аз упорито отказах. Все още имам гаден вкус в устата от онзи случай с розовото потниче и късата поличка в киното. Решила съм никога повече да не действам в разрез с инстинкта си, а интуицията ми нашепва, че училищните балове са нещо ужасно.

— Ще си стоим у дома и ще гледаме „Кери“[24]

Лидия се нацупва.

— Колко сте скучни! — После се обръща към Мати: — Забавлявай се много, миличка.

— Точно така възнамеряваме да направим! — Мати хваща Ръс под ръка и двамата се изнизват покрай мен.

— Да внимаваш! — подвиква баща ми. — И да не забравиш, че трябва да се прибереш преди два.

— Охо — възкликва Лидия. — Доста си охлабил правилата, откакто си заминах.

Баща ми ме прегръща през рамо.

— Понеже са ми чудесни момичета.

Лидия накланя глава на една страна и се усмихва.

— Вярно си е.

— Вий! — крещи Мати от фоайето. — Ролинс дойде.

— Отивай да го посрещнеш — нарежда ми Лидия.

— Ще си поприказваме по-късно — казвам й. Откакто се върна в Калифорния, се чуваме поне два-три пъти седмично. Кани се пак да ни дойде на гости през лятото, но този път ще доведе и годеника си.

Когато стигам до входната врата, Мати и Ръс вече са потеглили. Ролинс ме чака, пъхнал ръце в джобовете на избелелите си дънки. Под тениската му на „Лед Цепелин“ личат очертанията на превръзката.

— Все още можем да идем, ако си размислила — вмята той с леко притеснено изражение. — Нали знам как обичаш да обикаляш миризливия салон и да се наливаш с гаден пунш.

— Мисля, че ще оцелея и без подобни вълнения — казвам, увивам ръце около кръста му и вдигам очи към неговите.

Той трепва и аз решавам, че съм го стиснала твърде силно.

— Добре ли си?

— Ха, да, шегувам се. Хей, имате ли радио?

Кимам, макар да не схващам за какво му е.

— Аха. В кухнята. Защо?

— Понеже Ана е на работа днес и ми обеща да напрани нещо за мен.

Правя крачка назад. Сериозно? Не мога да повярвам, че във вечерта на училищния бал ще слушаме Ана. Едва успявам да прикрия раздразнението си, докато го водя към кухнята.

— Хубаво де. — Сядам на един от столовете до радиото върху плота. — Ето го там.

Ролинс се навежда и започва да върти копчетата, докато не намира Кей Ар Ен Кей. Чува се старо парче на Аланис Морисет. Ролинс се оглежда.

— Знаеш ли колко е часът?

Поглеждам часовника над печката.

— Седем без две.

— Супер. — Той се обляга на плота и главата му започва да кима в такт, докато Аланис пее как прокарва нокти по гърба на някакъв мъж.

Смъквам се по-ниско в стола намръщена. Не че песента не ми харесва, но хич не ми допада идеята да стоим тук цяла вечер и да слушаме предаването на Ана.

— Филмът почва всеки момент — отбелязвам.

— Штттт — прекъсва ме Ролинс. — Песента свършва. Слушай.

Затварям си устата.

Чува се гласът на Ана:

— Е, приятели, май стана седем, което означава, че е време да изпълня едно много специално желание. Следващото парче е поздрав от Ролинс за Вий. А посланието гласи: „Макар да не сме на бала, може ли този танц?“. Давай, Ролинс.

Поглеждам го смаяна. Нима е планирал цялата тая работа? За мен?

Песента започва леко, после набира сила. Разпознавам я от първото му предаване в радиото. Онази, която за него е олицетворение на истинската романтика, Everlong на „Фу Файтърс“.

Ролинс се изправя от плота.

— Е, може ли? Един танц? — Протяга ръка и аз се оставям да ме изправи на крака.

— Тази песен никак не става за танцуване — казвам през смях.

— Тогава само ме прегърни — отвръща той театрално и ме притиска към себе си.

Прегръщам го, като гледам да не натискам раната. Полюшваме се напред-назад и слушаме музиката. Ролинс заравя лице в косата ми. Усещам как устните му се движат, докато повтаря думите. Слага едната си ръка под косата ми, на тила.

— Какво е това? — пита внезапно.

Поглеждам надолу. Докосва верижката с диаманта от мамината халка. Дълго време не се решавах да го нося, понеже ме плаши мисълта да не се плъзна в Лидия, но внимавам да не се допира до кожата ми. С него се чувствам по-близо до мама, където и да е тя.

— Напомня ми за нея — казвам простичко.

Няма нужда да казвам за кого. Ето това е прекрасното при нас двамата. Няма нужда да обясняваме каквото и да било. Странна работа — след Зейн не мислех, че ще мога да се доверя отново на някого. Той ме накара да се съмнявам в собствените си чувства. Наистина ли изпитвах любов? А изобщо има ли любов? Но след време осъзнах, че проблемът е друг, че двамата със Зейн всъщност не се познавахме. Получила се бе известна близост между нас, понеже и двамата бяхме загубили някого, и помежду ни действително пламна нещо, но то не беше истинско.

А връзката между мен и Ролинс се гради на нещо солидно — на истината. Той знае всичко за мен, а аз съм му безкрайно благодарна, че ми сподели за майка си и за обстановката у тях.

И сме най-добри приятели, но и много повече.

Ролинс свежда лице към моето. Устните ни се срещат.

И знам, че това тук е истинско.

1

Американски бейзболен отбор. — Б.ред.

2

Наличност на повече от пет пръста на ръката или крака. — Б.ред.

3

Американска рок/метъл група. — Б.ред.

4

Популярно американско спортно списание с многомилионен тираж. — Б.ред.

5

Газирана безалкохолна напитка. — Б.ред.

6

Американска рок банда от Сиатъл, формирана от бития барабанист на „Нирвана“ Дейв Грол след смъртта на вокала на групата Кърт Кобейн. — Б.ред.

7

Американска ситуационна комедия за четири възрастни жени, споделящи общ дом в Маями. — Б.ред.

8

Главният злодей от поредицата филми на ужасите „Петък 13-и“. — Б.ред.

9

Герой от „Мечо Пух“, меланхолично магаренце. — Б.ред.

10

Грешно произношение на испанската дума casa — къща, дом. — Б.ред.

11

Малко туристическо градче е щата Айова, САЩ, разположено е района на Големите езера на Айова. — Б.ред.

12

Американска рок банда от Чикаго, Илинойс. — Б.ред.

13

От английската дула faith, вяра. — Б.пр.

14

Американска рок банда от Ню Йорк. — Б.пр.

15

Тийнейджърска поп пънк банда. — Б.ред.

16

Известна американска джаз певица, родена през 1933 и починала през 2003 година. — Б.ред.

17

Мюзикъл на Ричард Роджърс и Оскар Хемърстайн, за който двамата получават специална награда „Пулицър“ през 1944 година. — Б.ред.

18

Верига американски магазини за облекло с умерени цени. — Б.пр.

19

Американска верига за младежка мода и аксесоари. — Б.пр.

20

Верига пекарни. — Б.пр.

21

Мярка зърнени закуски. — Б.пр.

22

Марка зърнена закуска с плодов вкус. — Б.ред.

23

Вид саксийно и градинско растение с красиви ярки цветове. — Б.ред.

24

Филм на ужасите от 1976 година, екранизация на едноименния роман на Стивън Кинг. — Б.ред.

Content

Джил Хатауей
Чуждо влияние
(книга 2 от "Приплъзване")

Първа глава

Втора глава…

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава.

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

1