Катрин Панкол

Наричайте ме Скарлет

На сладкия тати… На Лоран Шалюмо, на Дом, на Поло… На Артюр…

Застанала зад щанда на „Котаракът в чизми“, Жюлиет е бясна. Рьоне красавецът, разбивачът на женски сърца, зеленоокият брюнет с коженото яке, пред когото омекват коленете и на най-самоуверените мадами и когото успя да свали след упорито ухажване… въпросният Рьоне се оказа кръгла нула в леглото.

Най-много я е яд, че не успя веднага да го прозре.

В началото беше върхът — целувки, милувки, пърхащи нежни докосвания на чевръсти пръсти, устни като вендузи, зеленото око, което, прикрито от падащия кестеняв кичур, дебнеше вика на отдаване, на капитулация пред изкусно забитата томахавка, пред триумфалния изблик на оргазма.

Жюлиет беше готова веднага да подпише доживотен абонамент. Красавец е, няма какво. Кандидатки, с лопата да ги ринеш, всички искат да му скочат, а и той определено не беше лишен от сексуални умения. Принцът от приказките, изчел Кама Сутра от кора до кора. По-добър нямаше да намери. Убедена бе. Той е. Сто процента. Онзи, за когото си мечтаех вечер в леглото, когато бях малко момиче…

Три нощи й бяха достатъчни, за да се почувства доживотна пленница. Очевидно това стресна Рьоне красавеца, защото със зачестяването на упражненията първоначалният му плам започна да спада и Жюлиет с прискърбие установи, че времето нанася сериозни щети върху либидото на нейния герой.

Ето какво прави той: обръща я, просва се върху нея и я чука като благоверен съпруг, който си мисли за семейния бизнес. Снощи заспа буквално под носа й. Заспа, докато тя предвкусваше с трепет насладите на предстоящата нощ. По гръб, разперил широко ръце, измъквайки се с възможно най-баналното извинение, класика на съпружеския речник: капнал съм. Не може да си капнал, ако ти се чука, реши Жюлиет.

— Щом заспиваш, значи, не ти се чука.

— Заспивам, защото днес съм разглобил и сглобил цели три двигателя (монтьор е в един автомобилен сервиз). Пропуснах и обяда…

Лъжец. Крадец на трепети. Просто нямаш желание. „Защо ли?“, недоумява Жюлиет, облягайки се с цялата си тежест на щанда. Да не би случайно нещо да не ми е наред. Защо ли ми отнема томахавката? Да не би бойните ми шарки да не са достатъчно красиви? Да не би да си е набелязал друга индианка в прерията…

Постепенно гневът й спада. Вече не е толкова самоуверена. Ами ако грешката е в мен? Може би не съм достатъчно обиграна. Може би вече не харесва дупето ми? Може би не е достатъчно сладко? Ами ако задникът ми надебелее? Ако започне да пресича от корен и най-добрите намерения?

Издрънчава звънчето. Когато някой стъпи на килимчето пред вратата на магазина, се чува дринг-дринг. Една от идеите на баща й. Както люлеещото се детско конче и балоните по тавана, награда за всяка покупка над петдесет франка.

— Какво ще желаете?

Жюлиет влиза в ролята на чевръста продавачка.

— Чифт кецове. Нещо наистина удобно… Да стават за игра.

Предполагам, загубеняко, тросва се тя наум, не е, за да си ги окачиш на стената за красота.

— Номер?

— Четирийсет и четири.

Тя му предлага да седне и изчезва в склада. Всеки ден от девет до обяд обслужва клиентите в магазина на родителите си. Така си изкарва джобните. Следобед застъпва майка й.

Ще върши тази работа, докато реши какво иска да прави. Това, че си е взела матурата, нищо не означава. Особено през юли 1968 година, когато призракът на революцията току-що се е отдалечил и обърканият народ си поема дъх. Според баща й университетът окончателно се е превърнал в пагубно място и е достатъчно Жюлиет само да прошепне Кон-Бендит[1], за да види как цялото му лице пламва… Така или иначе, крайно време е да вземе някакво решение. Париж? Орлеан? Кой университет да избере? Четирийсет и трети номер, четирийсет и четвърти, бели „Егл Хъчинсън“, след като ще търчи по кортовете… Лови окото. Турист вероятно. Или парижанин, който има вила наблизо. Иначе досега да го е забелязала, няма начин. Надарена е с безпогрешен усет, винаги нацелва готините мъже. Върти очи като пръчките на търсачите на извори, докато тялото й застива в съблазнителна поза, а ла Мерилин. Въпреки ядовете, които й създава Рьоне, този веднага го забеляза.

Отблизо е още по-готин. Рус, със слънчев загар, кафяви бадемовидни очи, леко чип нос, висок поне метър и осемдесет, ръце с дълги пръсти.

Рядко се случва да й се прииска да огледа някой клиент толкова подробно.

Обикновено не отделя много внимание на клиентите и гледа встрани, когато си връзват обувките, пухтейки. Този път обаче не откъсва очи от него, докато той натиска с пръст, за да провери докъде стига палецът.

— Искате ли стелка?

Той отказва с жест.

— Разтъпчете се, но само тук, без да излизате от магазина…

Казва го за всеки случай, човек никога не знае, оня ден една глупачка прекоси улицата, за да покаже лачените си обувки на продавача от рибарския магазин.

— Не, добре са. Ще ги взема. Благодаря, госпожице.

Широка съблазнителна усмивка, машинална, едва ли не професионална. Съзнава, че се харесва на жените.

— Седемдесет и пет франка.

Непременно трябва да разбере откъде идва този красавец с белоснежната усмивка, тенис ракетата и големите крака.

— Тукашен ли сте?

— Аз съм синът на господин Пенсон.

— О, така ли? Вие сте, значи… Нямаше да ви позная.

Последният път, когато го видя, беше на конфирмацията й. Семейство Пенсон бяха сред поканените. Впоследствие двете семейства се бяха изгубили от поглед. „Синът ми е парижанин“, повтаряше с гордост госпожа Пенсон. В града се говореше, че бил направил кариера в рекламата и карал морскосиня ланча. Възможна тема за разговор за довечера.

Непременно трябва да изтръгне разрешение от баща си да отиде на танци. Срещата с младия Пенсон ще й послужи, за да подхване разговора. Често пъти умело подбраната информация разведрява лошото настроение на семейството. Дори може да каже, че ще отиде с него, че ще я закара със синята си ланча, че й е предложил брак. Официалното оповестяване на нечия женитба се бе превърнало във фиксидея за жителите на Питивие.

— Желаете ли един балон? Подарък от магазина.

Той се засмя.

— Страхотна сте в ролята на търговка. Ще преуспеете, ако продължавате в този дух.

Той се взря в нея и Жюлиет се изчерви. Винаги се изчервяваше, когато я заглеждаха. Действаше й успокояващо и същевременно притеснително. Все едно й представяха някоя красива девойка с твърдението, че това е тя. Единственото неудобство на комплиментите беше, че я караха да се изпотява и косата й се омазняваше. После трябваше да я мие един ден по-рано от предвиденото.

— Е, как е Париж? — пита тя.

Държа се ужасно глупаво, когато се чувствам неловко.

Той леко се засмива и на лявата му страна цъфва трапчинка.

— Огромен, възбуждащ, мръсен въздух… Почакайте. Какво още?

— Може би ще отида там през септември. Ще трябва да се запиша да следвам. В Париж или в Орлеан, все още не съм решила.

— Ако решите да следвате в Париж, обадете ми се. Със сигурност в началото ще се чувствате леко дезориентирана. Ако мога да ви помогна с нещо…

Жюлиет благодари. И още повече се изпотява. Ако продължава с любезностите, косата й ще се омазни до последното косъмче.

Младият мъж вади от портфейла си визитка и й я подава. Формален жест, без ангажименти. Малката е сладка, може би видът й е прекалено провинциален, но хитрият й поглед му допада. Черна къдрава коса, черни очи, свежи бляскави устни, бели, съвършени зъби, бенка в основата на носа. Прекалила е с грима, но такива са всички млади провинциалистки, които четат модните списания и следват буквално съветите им. Фини кости, закръглен бюст… За момента не може да прецени нищо повече, защото тя стои зад щанда.

— На колко сте години, Жюлиет?

— Осемнайсет и половина. Само не ми казвайте, че това е прекрасна възраст. Искам да съм по-възрастна.

— И защо, ако мога да попитам?

Защото на осемнайсет желаеш всичко и нищо, искаш всичко, но не знаеш откъде да започнеш.

— Не знам.

Черните очи гледат мрачно. Миглите се спускат, засенчвайки ги. Не очите й са толкова черни, колкото му се е сторило, по-скоро миглите й. Гъсти, дълги, със завити краища.

— Казвали ли са ви, че имате прекрасни очи?

Тя избухва в смях.

— А, не! Не и вие… Когато бях малка, хората ме спираха на улицата, за да ме питат да не би миглите ми да са изкуствени.

Тя се смее и на лицето й се изписва дръзко изражение.

Странно, как е възможно съпрузите Тюил, толкова обикновени и банални хорица, да са създали това чудо. Вероятно и те все още не могат да се опомнят. Сигурно не знаят как да се отнасят с нея.

Звънчето издрънка отново и семейство летовници нахлу в магазина.

— Добре, оставям ви. Ако дойдете в Париж, няма да забравите да ми звъннете, нали?

— Обещавам.

Тя му подаде пакета и широко усмихната, се обърна към новите клиенти.

Ще остана само колкото да зърна какво се крие зад щанда, реши той.

Не се разочарова: дълги крака, малко закръглено дупе, кръшна талия… изваяно телце в плътно прилепналата минипола.

Как ли успяват да сядат? Това винаги е било загадка за него.

Семейството се взира в него настоятелно. Сигурно представлява странна гледка, замръзнал насред магазина с пакета в ръце.

Жюлиет също е забелязала неподвижната му поза, но не се учудва, защото знае причината. Отдавна е разбрала, че ако иска да впечатли мъжете, трябва само да се изправи и да направи няколко крачки. Тихо се засмива, докато размества кутиите в склада. И младият Пенсон е като всички останали. Единствен красавецът Рьоне се оказа безразличен към прелестите й. И тази мисъл й разваля настроението.

„Трагичен инцидент на железопътната гара Малзерб: жена се хвърли под влака от Париж заедно с двете си деца“, чете господин Тюил, поднасяйки супената лъжица към устата си.

Господин Тюил има навика да чете вестника, докато се хранят: големите заглавия и спортните новини на обяд, политическите новини и полицейската сводка на вечеря. Абониран е за регионалния ежедневник „Репюблик дю Сантр“.

— И какво, чети по-нататък — пита госпожа Тюил с трепет в гласа.

Тя не го прави от злоба и лошо сърце, но вълнуващият разказ за някоя катастрофа, за разкъсаните тела и стърчащите кървящи крайници я кара да трепери до следващия ден и същевременно я успокоява. Чувстваш се по-сигурно и по-уютно, когато научаваш за чуждото нещастие.

— Убити на място и тримата — отвръща господин Тюил, докато си топи соса със залък хляб. — Пак за сметка на данъкоплатците. Непрекъснато плащаме заради разни безотговорни типове. Имаш ли представа колко струва на държавата едно самоубийство?

Госпожа Тюил и Жюлиет клатят недоумяващо глави. Тази тирада я знаят наизуст. Знаят и тарифите за престоя в реанимация и за разчистването на железопътната линия.

Жюлиет е ужасно отегчена от приказките на родителите си. Уморяват ме, непрекъснато повтарят едни и същи заучени думи и изрази.

— Татко, може ли да изляза довечера? Бенедикт организира тържество по случай деветнайсетия си рожден ден.

Мамка му, казва си наум, трябваше да изчакам, докато премели цената на самоубийството на жп линията.

— Какво? Добре. Семейство Тасен са много свестни хора. Само че да си тук в полунощ, разбрано?

Тя вяло кима. Все същата история. Приготвя се за оспорвана битка, а те вземат, че й разрешат от раз, или обратното, ако изглежда в кърпа вързано, й отказват. Родителите са нещо непредвидимо. Според татко и мама има порядъчни хора и непорядъчни хора. Родителите на Бенедикт принадлежат към първата категория, а тези на Мартин към втората. Критериите за принадлежност към въпросните категории се изразяват с една-единствена дума: преуспели. Семейство Тасен притежават хубава къща, отлично поддържана морава, красиви деца: те са преуспели. Семейство Маро — родителите на Мартин, другата й приятелка — са общи работници в захарната фабрика в Питивие и продават „Юманите Диманш“ пред църквата след неделната служба: те не са преуспели.

Бенедикт носи плисирани карирани поли и шотландски пуловери, които си купува от Англия, скромен перлен гердан и шалче „Ермес“, завързано на дръжката на чантата й „Ермес“: Бенедикт е порядъчно момиче. Мартин е с руса, стърчаща във всички посоки коса, носи миниполи от изкуствена кожа, яркозелен грим и червило: Мартин не е порядъчно момиче.

Точно това харесва Жюлиет у нея, че тя не прилича на никого. Поне на никой от съгражданите й. Не се страхува да бъде различна. Тя единствена проявяваше интерес към майските събития. Възприе всичките призиви. Е, всички онези, които й изнасят: за сексуалната свобода и за отхвърлянето на установените авторитети. „Забранено е да се забранява“, „Бъдете реалисти, искайте невъзможното“…

Вероятно благодарение на „събитията“ Бенедикт, Мартин и Жюлиет си взеха матурата.

Господин Тюил оставя вестника на масата и въздъхва. Родителите на Жюлиет са в пълно неведение относно сексуалния живот на дъщеря им. Тя се снабдява с хапчета антибебе с рецепти, които някакъв доктор дава на Мартин. „Той си трае, защото мисли като родителите ми, смята, че всеки път, когато се чукам, разклащам обществените устои“, обясняваше Мартин. Жюлиет палуваше далече от бащиния дом, най-често в нечий автомобил, след съботните танци. Понякога в легло, но това се случваше доста рядко, понеже любовниците й нямаха нужния жизнен стандарт, за да упражняват сексуалната си мощ върху пружиниращи матраци. Красавецът Рьоне бе първият притежател на малко студио с истинско двойно легло. „Кинг Сайз“, напомняше етикетът, закачен на един от краката на ложето.

Рьоне предлагаше почти пълен комфорт. Почти, защото, за да стигне до него, се налагаше да се катери по покрива, тъй като родителите й изискваха да се е прибрала вкъщи най-късно до полунощ. Така че тя демонстративно се прибира преди уречения час и се измъква през прозореца на стаята си. Рисковано начинание. Върви покрай улука в тъмното и се старае да се движи по ръба на плочите. Но пък си заслужава. Събота вечер в колите и в двойното легло се случват суперинтересни неща…

Те не знаят нищо за мен, мисли си Жюлиет, наблюдавайки родителите си. Аз не ги интересувам. Предпочитат да говорят за премиера Жорж Помпиду и за споразуменията от Гренел[2], за четвъртата седмица платен отпуск и смъртта на каноника Кир[3]…

— Отгатнете кого видях днес в магазина?

Двамата внезапно вдигат глави.

— Сина на семейство Пенсон.

— И чак сега го казваш! Разказвай де. Синът на Пенсонови…

— Ами… живее в Париж, даде ми визитката си, в случай че замина за там.

— Много порядъчен младеж. Разправят, че бил преуспял. Онзи ден тъкмо…

Жюлиет е престанала да ги слуша. Чуди се какво да облече за танците тази вечер у Бенедикт.

Купоните у семейство Тасен са истинско събитие. Тази вечер господин Тасен е сътворил истинска илюминация, старата къща на авеню „Репюблик“ в най-изискания квартал на Питивие и цялата градина са окъпани в светлина. Обраслата с беседкова лоза и орлови нокти фасада е окичена с лампичките от 14 юли, а от широко отворените остъклени врати на партера се чува „Rain and Tears“ на „Афродитас Чайлд“.

Жюлиет стъпи накриво на покритата с бял чакъл пътека и изруга. Наведе се да разтърка глезена си и забеляза три момичета от гимназията, хванати под ръка. Трите грации, модните законодателки. В този миг през ума й мина мисълта дали не е сбъркала с избора на лилавата рокля, модел принцеса, но трите момичета я поздравиха любезно и тя се изправи, успокоена. Не, по-скоро обувките й не бяха подходящи. Сигурна съм, че обувките не са подходящи. Така или иначе, в този момент нищо не е наред. Трябва да сменя обстановката, да се поогледам наоколо…

Застанала на входа, Бенедикт посреща гостите си.

Бенедикт Тасен е четвъртото от шестте деца на семейството. Кланът Тасен е сбор от ритуали и истории, които в надпревара се разказват в просторната трапезария. У семейство Тасен Жюлиет неизменно се чувства като на изпит. Никога не знае как да държи ножа или какво да отговори на големия брат на Бенедикт, който цитира Сен-Симон.

Дори Мартин се впечатлява от Бенедикт. В нейно присъствие Жюлиет и Мартин внимават как се изразяват. Вероятно тази е причината да не са толкова близки, въпреки че се познават от училищната скамейка. Мартин твърди, че Бенедикт членува в клуб, недостъпен за нея и за Жюлиет. Това е клуб на онези хора, които „поначало“ притежават пари и висока култура и четат Монтескьо, както други четат „Репюблик дю Сантр“, клуб, в който добрите маниери и четенето на Мадам дьо Севинье предполагат похапване на дъхащото на прясна сметана сиренце пти сюис. Членовете на този изискан клуб са с розов тен, лъскава коса, без следа от пъпчица или снежинка пърхот.

— Нали ти е ясно, тези хора не слагат в уста никакви консерви — обясняваше Мартин. — Приемат само прясна и витаминозна храна. Така че няма как…

Така че няма как Бенедикт да не се чувства свободно навсякъде. Няма как да проявява съмнения по отношение на десена на роклята или цвета на обувките си и сърцето й да се качва в гърлото, когато красивият Рьоне закъснява.

— Е, принцесо, мечтаем за отсъстващия?

Мартин хваща Жюлиет за ръка и двете се тръшкат на едно канапе наблизо.

— Ти по-добре обърни внимание на нещастния си ухажор. Изпива те с очи — отвръща Жюлиет, вирнала брадичка по посока на един нескопосан на вид младеж, който не изпуска Мартин от поглед.

Облечен в морскосин блейзър с прекалено дълги ръкави, той безуспешно се опитва да напъха зад дясното си ухо един непокорен рус кичур. При всяко движение се виждат почернели от пръст нокти, които извикват неодобрителни гримаси на лицата на двете момичета.

Казва се Анри Бишо. Изкупителната жертва на техния триумвират. Открай време следи безмълвно и с обожание Мартин, наблюдава я с трептящи ноздри, като риба с пърхащи хриле на сухо.

— Много си любезна — тросва се Мартин. — В деня, в който ще му обърна внимание, ще разбереш, че съм се предала, че съм изпаднала в пълно отчаяние.

— Каквото и да си приказваш, той е добра партия — отбелязва Жюлиет. — Има пари, земя, говорят, че…

— Престани — прекъсва я Мартин, — надушвам завист в думите ти. Нали си знаеш, че с красавеца Рьоне няма да натрупаш състояние…

— Красавецът Рьоне е гола вода — процеди Жюлиет през зъби.

И мигом съжалява, че се е изпуснала. Като обявява на висок глас провала в леглото на своя кумир, рискува да подреже крилете на собственото си желание. Истината е, че поне засега красивият Рьоне е смисълът на живота й. Стига й да го съзерцава, за да се чувства спокойна. Нищо че го нарича гола вода, достатъчно е да го зърне и веднага се поддава на изкушението. По-силно е от нея.

Един следобед отидоха на къпанията в Питивие льо Вией. През целия път се цупиха. Рьоне искаше да тренира на пистата за мотокрос. На къпалнята един приятел им показа снимка на тях двамата от някакъв купон. Жюлиет не можеше да откъсне очи от снимката. Колко красиви бяха! Това тя ли беше? До него! Идеалната влюбена двойка. Рьоне я притиска до себе си, Жюлиет се усмихва, спокойна и доволна. Изряза снимката и я сложи в найлоновото калъфче, в което носеше личната си карта и купоните за училищния стол. Когато се чувстваше несигурна в себе си, беше достатъчно да погледне снимката, за да се разведри и светът да грейне в ярки краски. Ето за какво служеше Рьоне красавецът — да й действа успокояващо посредством една стара снимка.

— Така си и знаех — ликува Мартин, — прекалено е красив, за да е истински.

— Какво искаш да кажеш?

— Ми да… Момичетата падат в прегръдките му като зрели круши. Прекалено лесно е. Също като при красивите момичета… Той потъва в очите на околните и губи представа за собствената си личност. Губи желание.

— Нервираш ме с навика си да обясняваш всичко! Вината може и да е моя. Може би съм прекалено невежа.

— Я стига, красавецът Рьоне толкова е свикнал да го свалят, че е забравил как се проявява инициатива.

Лошото е, че тя е права. С отпуснати край тялото или кръстосани ръце на тила, той лежи и чака. Или заявява: „Погрижи се за мен, люби ме“. Друг път започва да ръси такива глупости, че тя направо се смразява. „Вземи ме, изнасили ме.“ Не, не, не, иска й се да закрещи, ти трябва да ме обладаеш, да ме вземеш насила, ти си мъжът!

— Престани да правиш тази физиономия, Жюжю. Не си заложила на карта живота си. Животът ти е другаде. Поне така мисля аз, защото да прекараш целия си живот с Рьоне красавеца…

Мартин въздиша, обезкуражена.

„Защо не?“, отвръща мислено Жюлиет. Цял живот сгушена до синия работен комбинезон. Без тревоги, без следване, без боричкане.

Отпусната на рамото й, главата на Мартин натежава. Приятно й е да чувства как я топли.

Практичната Мартин е решила никога да не се влюбва, защото любовта изсмуквала цялата енергия. Тя щяла да вложи своята в завладяването на Америка. Любовници — да, любов — не, пък и всеки знае, че многото любовници предпазват от любовта. Такава е нейната теория. Жюлиет често ходи при нея в супера „Кооп“ на пазарния площад. Там се е хванала като касиерка, за да си плати билета за Америка. Ходят да похапват в сладкарница „Сладко изкушение“, Мартин разтваря карта на Америка и Жюлиет я изпитва за имената на улиците, спирките на метрото, предградията на Манхатън. Двете си мечтаят за Файър Айланд, „Форсайт Стрийт“, „Уошингтън Скуеър“…

— Хей, Жюжю, къде се отвя. Я погледни натам, ето го Рьоне…

Жюлиет става от канапето, оправя роклята си, прокарва ръце през косата си, за да бухне. Сърцето й подскача, корените на косата й се изпотяват, на бузите й цъфват алени петна, тя гълта корема си, изпъчва гърди, прави неумели опити да изглежда естествено… я виж, и вие ли сте поканен?

Рьоне красавецът е застанал на вратата.

Не е сам.

Стои на прага, прегърнал някакво момиче.

Първа част

Глава 1

Свиреха слоу, ръцете на Рьоне красавеца опипваха тялото на новата му индианка и въпреки яростните крясъци, които кънтяха в главата й, Жюлиет не можеше да откъсне очи от ужасяващата гледка. Нещо повече — тя черпеше сили от нея, за да подхранва звяра, който гризеше вътрешностите й, и искаше да му хвърля все нови и нови късове от сърцераздирателната картина.

Жюлиет най-неочаквано се бе превърнала в олицетворение на великите страдания, за които четеше в класическите поредици на издателство „Ашет“, без много-много да се замисля, докато отгръщаше страниците с пръст, лепнещ от конфитюр. Реши, че е дошъл краят й, докато не си даде сметка, че все още е жива. Тогава се изправи и се отпусна в прегръдките на първия мъж, оказал се на пътя й.

От този момент нататък погледът й нито веднъж не се спря на Рьоне красавеца. Навряла лицето си в ризата „Лакост“ на кавалера си, тя безропотно изтърпя лигавите му целувки. Вътрешно виеше като кучка, външно си даваше вид на непревземаема крепост. Обхождаше бойниците, назъбените стени, крачеше в подножието на кулите и покрай високите парапети, подготвяше казаните с вряла смола, подреждаше в стройни редици тарани и бомбарди, помпаше мускули, за да дразни врага.

На сутринта, все още замаяна от болката, но вече решена да живее с нея — дали ще ми поолекне, ако спя свита на кълбо с палец в устата? — Жюлиет отиде при Мартин в „Кооп“ на извънреден военен съвет.

„Какво да правя? Какво да правя?“, повтаряше тя. „Бягай — заяви с нетърпящ възражение тон Мартин. — Махни се оттук, бягай колкото може по-далече от тук. В Париж например. Орлеан ми се струва твърде близо, би могла да се връщаш и тайно да дишаш изпаренията на автомобилите в сервиза.“

— Добре, само че как да убедя нашите да ме пуснат да замина за града на Даниел Кон-Бендит?

Мартин погълна две парчета „Питивие“ — прочутият сладкиш с името на родния им град, гаврътна на един дъх чая си, напълни отново устата си и потъна в размисъл.

— Измисли някаква специалност, която я няма в Орлеанския университет. Излъжи, ако се налага… Какво ти се иска?

— Нищо. Всъщност, ако трябва да си призная честно… да умра.

— Какво искаш да следваш?

— Не знам, Мартин, нямам понятие. Защо постъпи така с мен? С какво ме превъзхожда другата?

— С нищо. Само че нали се сещаш, въпросът не е в превъзходството…

Жюлиет проведе дълъг разговор с родителите си и се разбраха да замине да следва в Париж. Тя тържествено се закле, че в Орлеанския университет няма факултет по право и че иска да стане адвокат на всяка цена. За да защитава потиснатите, слабите, смачканите, жертвите на очебийна несправедливост, изоставените, забравените, нежеланите, зарязаните насред пътя, натирените заради някаква си индианка от прерията, която й бе заседнала на гърлото.

Марсел Тюил се прокашля, поигра си с тирантите си, сви си цигара и изреди цял поменик условия, които Жюлиет прие, без да й мигне окото и без да навлиза в подробности. Не беше в положение да спори. Щеше да живее при братовчедката Лоранс, на улица „Сен-Пласид“, никакви излизания вечер, всеки уикенд щеше да се връща в Питивие, отпускаха й петстотин франка на месец.

Тя обеща. В края на краищата, каза си, обещанията важат за тези, на които са дадени. Важното бе да се махне оттук.

— Татко… Може ли да замина възможно най-скоро? Иска ми се да свикна с Париж.

— Ще видим. Трябва да говоря с братовчедката Лоранс.

Наложи се да изчака две седмици.

Петнайсет дни на неистова борба с желанието да отиде и да се влачи в краката на Рьоне красавеца, да го умолява да й прости, да отмени заминаването, да изпроси едно кътче, една локвичка от преработено моторно масло в дъното на сервиза, между два двигателя, откъдето да може да го наблюдава и да му се възхищава, безмълвна, затаила дъх, без да му се пречка, без да му натрапва присъствието си, без да иска от него нищо друго, освен да й позволи да стои там и да го боготвори безмълвно.

В края на краищата устоя на изкушението. По-точно, Бенедикт и Мартин я възпряха, рисувайки й златното бъдеще, което я очакваше в Париж, вместо мазната локва машинно масло.

Насилваше се да мисли само за Париж, Париж, Париж…

Повтаряше си Париж, Париж, докато обикаляше покрай сервиза в желанието си да зърне част от гаечен ключ… Париж, Париж, докато замъгляваше снимката в найлоновото калъфче с едри носталгични сълзи. Наистина сме ние двамата, ето го доказателството. Взираше се в снимката, смазана от мъка, плъхът в корема й се мяташе в очакване да бъде нахранен.

Па-риж, Па-риж.

Още не беше заминала, а Париж вече променяше живота й, независимо от нея. Защото за нея това бяха само две глупави срички, но за останалите… Те бяха научили вече за Париж и я гледаха с други очи. Възхищението, примесено с лека завист, й помагаше да държи главата си високо вдигната и да просне долу в краката си красивия Рьоне. Беше се превърнала в „парижанката“ и вече се отнасяха към нея по друг начин.

Избърсваше очи, изкормваше плъха, налагаше раните си с Париж и отново започваше да се надява. Да се надява, че животът в Париж ще бъде хубав.

После стомахът й се свиваше от тревога и тя се питаше дали ще успее да заслужи ореола на „парижанка“, който й бяха прикачили. С една дума, дали беше способна да оцелее в Париж. Не да го завладее. Мартин беше по тази част, тя се готвеше да завладява небостъргачите. Просто да оцелее в сянката на Айфеловата кула.

В такива мигове пред очите й изникваха родителите й и тя си казваше, че няма нищо по-страшно от Питивие, от семейството й, от това, да бъде с тях, да стане като тях. Съдба във формата на кутия за обувки. Струваха й се още по-тесногръди, откакто красивият Рьоне я бе предал. Сякаш допреди това неговият ореол ги бе поне малко огрявал. Сега са помръкнали, съвсем угаснали, продължи да разсъждава тя.

След петнайсет дни Марсел Тюил й даде зелена улица и тя отиде да си приготви багажа. Прикована на легло от астматична криза, братовчедката Лоранс не можела да я приеме, но препоръчала горещо една девойка, дъщеря на нейна приятелка, забележителна млада жена с безупречен морал, която давала стаи под наем, за да се издържа, понеже родителите й живеели временно в чужбина.

И така, един прекрасен ден Жюлиет се озова в Париж, един помръкнал Париж след нахлуването на руските танкове в Прага, един едва ли не траурен Париж с преливащите от възмущение, изписани с огромни букви заглавия на вестниците по будките. Смаяните парижани ги четяха и препрочитаха, заговаряха я гневно по улиците, едва ли не я обвиняваха…

Гневните изблици не успяха да накърнят радостта й. Жюлиет откриваше града през погледа на туристка на борда на корабче за разходки по Сена. Беше във ваканция. Също като Париж. Слънцето, чужденците, терасите на кафенетата, моравите на двореца Тюйлери и на Люксембургската градина я очароваха, караха я да забравя, че всичко е истина, че животът й поема по нов път.

Не само тя откриваше щастието. През същото лято вестник „Франс Соар“ публикува изненадващо оптимистичните резултати на представително национално социологическо изследване — според французите щастието печелеше позиции.

Франция съвсем наскоро бе преживяла период на разтърсващи вълнения и състоянието й можеше да се сравни с това на участник в бурен гуляй — неразположена вследствие на всевъзможни излишества, преяла, препила, тя установи след едно последно оригване, че всъщност не е чак толкова нещастна, колкото си въобразяваше. Нищо че броят на безработните от двеста и петдесет хиляди изведнъж бе скочил на четиристотин и петдесет хиляди. Хората вярваха на правителството — още през септември нещата щяха да си дойдат на мястото.

Щастие за французите, събиращи тен по плажовете, щастие за младежите, излезли на улицата и посели семето на какви ли не вярвания и предизвикателства, от които се очакваше да попаднат на благодатна почва и да се вкоренят: свободна любов, комуни, отхвърляне на потребителското общество, на недосегаемите велможи, на родителския авторитет, контракултура, незачитане на властта. Щастие за конформистите, брали голям страх по време на събитията, щастие за правителството, триумфално преизбрано, без да е ясно защо, независимо че отхвърляше изброеното по-горе, щастие за размечталите се трудещи се, които вярваха в спогодбите от Гренел, както се вярва в чудеса, щастие за автомобилите с пълни резервоари, щастие за Жюлиет, която изучаваше метрото и автобусните линии, списъка на двестате парижки киносалона, магазините, отворени до късно през нощта, и впускайки се във все по-дълги разходки, откриваше съкровищата на Париж.

Прекара края на август, като се губеше из улиците, следеше във вестниците поредната любов на Бриджит Бардо с някакъв италиански плейбой под безразличния поглед на поредния си съпруг, Гюнтер Сакс, пропускаше спирките на метрото, наслаждаваше се на освежаващата ментовка с вода, оглеждаше последните павета, които още се търкаляха по улица „Гей Люсак“ в Латинския квартал…

В деня, в който реши да отиде до Монмартр и взе метрото на спирка Алма-Марсо, стигна благополучно до спирка Анверс, като смени линията, без да се обърка, на Сен-Лазар и на Клиши, в този ден откри, че е станала истинска парижанка. И осъзна, че бяха минали десет дни, без да се сети нито веднъж за красивия Рьоне.

В началото на септември наемателките на Валери — така се казваше девойката, в чийто апартамент беше наела стая — се върнаха от ваканция.

Появиха се в апартамента на авеню „Рап“ №40 спокойно и непринудено като хора, които се връщат у дома след дълго отсъствие, оставиха куфарите си в коридора, започнаха да ровят в хладилника и седнаха с вдигнати на масата крака. Жюлиет, която дотогава бе живяла като единствено дете в компанията на Валери, наблюдаваше как заграбваха пространството и нарушаваха спокойствието й. За разлика от Валери, която се отличаваше с поведение и дискретност, присъщи на набожна и грозновата девойка, Режина и Унгрун бяха доста по-експанзивни и досадни. Манекенки, дошли да търсят късмета си в люлката на модата, те се бяха нанесли при Валери, след като бяха пребродили града, завирайки се във всевъзможни килийки, килери, слугински стаички и изкачвайки хиляди стъпала, докато се убедят, че ежедневното катерене по стълбите освобождава парижани от необходимостта да упражняват друг вид спорт.

Апартаментът на Валери беше светъл, просторен, а наемът поносим. Местоположението беше от значение — жилището се намираше в хубав квартал, наблизо бяха и агенциите, за които двете работеха. Това, което Жюлиет не можа да си обясни, беше защо Валери дава под наем стаи на създания, толкова чужди на религиозните й схващания. Скоро й стана ясно: манекенките бяха изключително платежоспособни и не се интересуваха от пари. За пред леля Лоранс Валери беше обявила четиристотин франка наем, докато тарифата за Унгрун и Режина беше значително по-висока.

След това откритие Жюлиет започна да гледа на Валери с други очи. Излизаше, че тя не е чак такава християнка, след като припечелва от ближните си като най-обикновен търговец от храма.

Режина беше германка, Унгрун исландка.

Досега Жюлиет не бе виждала отблизо манекенки, не си спомняше и да е срещала исландци. Реши, че това са щастливи предзнаменования за бъдещите й успехи. Стартът на приключението с международен привкус беше даден.

Глава 2

Тази сутрин в коридора се образува истинско задръстване. Режина стоеше в банята от повече от половин час. Валери и Унгрун клечаха отпред в очакване вратата да се отвори. Сигурно се е случило нещо извънредно, помисли Жюлиет, защото Валери обикновено много държеше на етикета.

Животът на авеню „Рап“ следваше точно определени правила, установени от Валери, която съблюдаваше спазването им със строгостта на майка игуменка: забранено е да се водят нощем гости, телефонните разговори не следва да продължават по-дълго от изтичането на пясъка в пясъчния часовник от едната половина в другата; разрешено е да се говори по телефона между седем и осем вечерта (съдбовни часове, от които зависи как ще организираш вечерта си); забранено е да се вземат чужди хранителни продукти от хладилника, да заемаш повече от определеното за теб място в шкафовете, и най-важното, забранено е в пиковите часове да ползваш банята по-дълго от петнайсет минути. Тази, която наруши правилника, я грози изгонване.

Въпросната сутрин действително се беше случило нещо извънредно: на закуска Режина бе обявила, че е получила първата си роля в киното с партньор Габен.

— Жан Габен ли? — попита Жюлиет, впечатлена.

— Естествено, не Роже! — отговори Валери с тона на човек, научил първи новината.

Засегната, Жюлиет млъкна. Трите момичета непрекъснато й създаваха усещането, че е една жалка провинциалистка. Невинаги го правеха нарочно, но по интонацията или по учудено повдигнатата вежда тя долавяше, че й липсва културата на парижанките.

Голямата надежда на Режина беше да продължи кариерата си в киното — трийсет и две години са пределна възраст за една манекенка.

Сутрин на закуска, когато беше без грим, най-ясно си личеше, че е време да слиза от подиума — разширените пори, леко отпуснатите бедра, прорасналите тъмни корени на косата… В този занаят разковничето на успеха е да си руса. Откакто изобретиха киното, блондинките се котират най-високо, те са на почит. Може брадичката ти да е остра и кожата на дупки, но ако си блондинка, след теб постоянно бибиткат клаксоните на луксозните автомобили. Ако си брюнетка или чернокоса, трябва да си идеална, за да оцелееш. Дори Евита Перон била принудена да се изруси, за да възпламенява от балкона с речите си тълпите в краката й! Затова няма нищо чудно в това, че Режина…

Жюлиет най-много се отвращаваше от веждите на Режина — две проскубани чертички рижи косми. Отблизо манекенките съвсем не са толкова привлекателни, колкото изглеждат на снимка. Дори Унгрун, която е едва на двайсет и две и бебешкото й лице грее от страниците на списанията, е съвсем обикновена сутрин на закуска. Гърдите й са толкова тежки и провиснали, че директорката на агенцията, за която работи, й предложила да ги поскъси. Унгрун се колебае. Заради годеника си, останал в Рейкявик, който много обича да увива ръце с гърдите й. Писала му е и чака да й отговори. Станала е манекенка, за да му купи магазин за електродомакински уреди, затова той трябва да вземе окончателното решение.

Режина се разпяваше в банята. Ло-а, ло-а, ло-а, ло. Гамата от горе надолу и обратно. Сменяше октавата, вариациите, ли-о-ли-о, ли-о, ли-о, ли. Режина твърдеше, че мъжете имат по-малко бръчки, защото всяка сутрин, докато се бръснат, гримасничат пред огледалото. Вокализите са нейните гимнастически упражнения за лицето. Режина е извор на рецепти и чудодейни решения за всякакви житейски проблеми. Жюлиет се замисли дали да не опита някой от триковете на Режина, за да сложи край на неприятното изживяване с изпотения си скалп.

Откакто живееше в Париж, бе позагубила предишната си самоувереност. Често се чувстваше изолирана от веселието, като момиченце, което наблюдава въртележката, а няма билетче да се качи. Преди да се премести да живее в Париж, човек трябва да премине подготвителен курс. Провинциалните кметства би следвало да организират такива курсове от двайсет урока под наслов: „Отивам да живея в столицата“.

За начало хората ще научат, че животът в Париж е много по-скъп, а съблазните са много повече. Трудно ще намерите улица без витрини. Изкушенията я дебнеха на всяка крачка и петстотинте франка от баща й се стопяваха незнайно как. Факултетът още не бе отворил врати и Жюлиет се размотаваше из улиците, сама. Лесна плячка за примамливите етикети.

Един ден реши, че така повече не може да продължава. Трябваше на всяка цена да си намери работа. Нямаше представа каква, затова започна да преглежда обявите във вестника. Плюсове: приятна външност, говореше английски (бе минала поне една трета от учебниците по метода „Харап“) и можеше да съгласува правилно миналите причастия. Минуси: не беше докосвала пишеща машина и беше пълна невежа по отношение на криволиците на стенографията. А разговорите приключваха неизменно с въпроса: „Колко думи на минута, госпожице?“. Една, отговаряше наум Жюлиет, при това, ако подредбата на клавиатурата е Azerty. Пишещата машина не фигурира сред темите на общата ми култура, но за сметка на това мога да ви издекламирам puella-puella-puellum или закона, който Архимед открил във ваната си. А знаете ли какво е заявил легендарният корсар Сюркуф на английския адмирал, след като онзи го победил?

Напразни усилия. Те бяха напълно лишени от въображение и ентусиазмът, който успя да предизвика с някоя и друга духовитост и с привлекателната си усмивка, клонеше към нулата. Срещите си приличаха като две капки вода: дълга, нагъната като акордеон опашка от момичета на всякаква възраст. По-старите гледаха с подозрение по-младите, хубавите наблюдаваха грозните с убийствен поглед. В челото на акордеона някакъв старшина излайваше неясни обяснения и раздаваше формуляри за попълване. После кандидатките се изреждаха пред началника на отдел „Кадри“, най-често господин с рамене, побелели от пърхот, и дрехи, наръсени с цигарена пепел, който обобщаваше всеки отговор с „ясно, да, ясно“, като слепец, останал без куче-водач, докато всъщност си мислеше какво ще гледа по телевизията довечера. Усещането, че зависи от благоволението или от лошото настроение на някакъв писарушка, когото дори не би удостоила с поглед в метрото, изпълваше Жюлиет с отвращение към обществото. Да се държи любезно, да се усмихва достатъчно мило, та той да реши, че… запазвайки достатъчно достойнство, та той да не си въобрази, че…

Всеки път се оказваше аут заради липсата на машинописни умения. Започна да ненавижда неистово Azerty.

— Намери ли бачкане? — попита Унгрун, прекъсвайки нишката на разсъжденията й.

— Не — отговори Жюлиет. — А не е да не се опитвам.

— Поговори с Режина — предложи Валери. — Тя има връзки навсякъде.

— Мислиш ли?

Режина най-после освободи банята и се прибра в стаята си. Жюлиет я последва. Реши, че трябва да каже нещо любезно, колкото да подхване разговора и да не изглежда, че я води единствено голият интерес.

— Хубава стая имаш. Може да се каже най-хубавата.

— Нормално. Плащам най-високия наем.

Не беше гримирана и Жюлиет избягваше да поглежда веждите й.

— Кажи, някой от познатите ти не би ли могъл да ми намери някакво бачкане?

— Например?

— Каквото и да е. Досега не съм работила. Само в магазина на родителите ми.

— Каква работа търсиш? На черно или как?

Жюлиет пламна от смущение.

Режина добави:

— Шегувам се, глупаче. В събота ще ходя на обяд при един приятел в Мили. Ако искаш, може да те взема с мен. Ще видиш известни хора. Ще можеш да поразпиташ на място.

Жюлиет й благодари. Реши да добави нещо мило, защото само „благодаря“ й се струваше недостатъчно.

— Добре говориш френски.

— Бих предпочела да ми кажеш, че имам хубаво дупе. По-полезно е за работата ми.

Жюлиет млъкна неловко.

— Виж, ти имаш хубаво дупе — заяви Режина. — Според мен няма да е трудно да ти намерят някаква работа.

Тя се засмя, грабна две малки гъбички и се зае да нанася по лицето си фондьотен.

— Но не го подчертаваш. Я се обърни малко. Не знаеш да се обличаш! И тази прическа! Ще трябва да ти оправим фасона, да ти измислим стил! Няма да те взема с мен в събота с тоя вид.

„Какво не ми е наред?“, недоумяваше Жюлиет. Какво толкова им е кофти на шотландския ми пуловер и на плисираната ми пола? Дрехите са толкова скъпи… Като гледам цените по вестниците, се чудя как се справят момичетата, ония, които имат фасон, както казва тя. Трябва да са милиардерки, крадли или проститутки. Или пък трябва да стана слаба като онази англичанка Туиги. Като си слаб, изглеждаш страхотно шик. Дори да носиш износен шлифер, фотографите те спират по улицата. Край на яденето и си намирам работа…

— Имаш ли познати в Париж? — попита Режина.

— Ммм… да.

— Кои например?

— Жан-Франсоа Пенсон.

— Кой е той?

— Синът на едни приятели на родителите ми.

— Секси?

— О, да! Висок, рус, с едни очи… Носи обувки номер четирийсет и четири.

— Спала ли си с него?

Жюлиет се колебае. Няма да изглежда такова „глупаче“, ако каже „да“.

— Не. Но ми даде телефона си.

— Обади му се. Ще излезем тримата заедно някоя вечер.

Само това остава, да ми го свие. Ще ми го свие, без да й мигне окото, със сигурност. Може да нямам кой знае какви шансове, но не ми се ще да ги пропилявам.

Режина старателно си поставяше намазаните с лепило фалшиви мигли. Лицето й бе станало гладко и бежово от фондьотена. Сложи си и руж на бузите. Сега вече е като на снимките, с които са облепени стените на стаята. На тях позира под ръка с прекрасни, усмихнати млади мъже със слънчев загар. За нея хилавите дребосъци не съществуват. Сигурно ги стъпква, без да ги забелязва. Режина се смее от снимките на стената.

Миналата вечер, понеже се отегчаваше в стаята си, Жюлиет отвори вратата към коридора и долови разговор между Режина и някакъв мъж. Много добре облечен мъж, целият в сиво, с дипломатическо куфарче в ръка. Очевидно бяха близки, изглеждаха много щастливи. Говореха съвсем тихо. Жюлиет не можа да чуе за какво става дума. После мъжът си тръгна.

— Какъв беше този мъж, който беше при Режина онази вечер? Мислех, че е забранено — попита тя Валери на другата сутрин, докато закусваха.

— Един от учениците й. Дава уроци по немски, за да си докарва по нещо допълнително. Не й стигат парите от манекенството.

— Разбирам.

Снимки, кино, уроци по немски. Режина беше много дейна млада жена.

— Хайде стига, дотук със съветите, трябва да се обличам.

Режина я избута към вратата и Жюлиет се озова в коридора.

Банята беше свободна, но когато стъпи на плочките, установи, че са мокри. Извърна глава към празния коридор и недоволно промърмори:

— Банята е отвратителна. Пък аз си мислех, че всеки трябва да чисти след себе си…

Отговор така и не получи.

Сифонът на ваната беше задръстен с валмо от косми. Със затворени очи Жюлиет го издърпа, погнусена. Завъртя кранчето на топлата вода, но потече студена.

Седна на ръба на ваната, пред очите й изникна банята в къщата им на улица „Курон“ в Питивие. Едва не се разплака.

Глава 3

Жюлиет не бързаше да се види с Мартин и Бенедикт. Нуждаеше се от време, за да свикне с новия си живот. Не беше лесно. Пристъпваше предпазливо като сапьор в минирано поле. Да се види с Мартин и Бенедикт, бе равносилно да се върне оттам, откъдето беше тръгнала. От Питивие.

И без това, когато Мартин й се обаждаше с разни новини, Жюлиет се разтреперваше, оставяше слушалката с топка в гърлото и се чувстваше напълно ненужна. Коремът й се свиваше от страх. Искам да се върна у дома, никога няма да се справя. Тук е ужасно негостоприемно.

По телефона се фукаше пред Мартин. Споменаваше Унгрун, Режина. Мартин се дивеше: „Манекенки! От онези, дето ги гледаме по описанията!“. В Питивие манекенките са редки птици, да не кажем, непозната порода, може би единствена продавачката от парфюмерията на улица „Курон“ в най-голяма степен се доближаваше до представата за този вид — благодарение на безплатните мостри тя се гримираше като момичетата от списанията.

По-неприятно беше, когато Жюлиет уж между другото подпитваше за красивия Рьоне. Не можеше да се сдържи да не разбуди плъха и да не му подхвърли нещо да гризе. Дълго се колебаеше, преди да зачекне темата, опипваше почвата, в ушите й предварително звучаха успокоителните отговори, с които момичетата щяха да се опитат да притъпят болката й: „Точно вчера ми говори за теб“ или „Обикаля града, сам на мотора, с мрачно изражение“. Жюлиет не чакаше доказателство за любов, а само знак, намек някакъв, който да си повтаря, след като затвори, да предъвква, да оглежда от всички ъгли, за да запълни самотата си.

Вместо това Мартин казваше: „Продължава да ходи с русата мадама“, и сърцето на Жюлиет падаше в петите. Не е вярно, че сърцето е горе, вляво. Това твърдение може да се отнася само за времето, през което си почива… Когато бие, то е някъде между слънчевия сплит и стъпалата.

— Обади ли се на сина на семейство Пенсон? — продължава Мартин с практичен тон.

Не. Не смее. Докато не бъде сигурна, че най-после е придобила „фасон“. А това очевидно няма да стане. Не успя да задържи героя на Питивие, как би могла да съблазни парижкия герой?

Затваряше телефона, твърдо решена да мисли за друго. Да се настрои положително. Съставяше си списък от козовете, с които разполагаше: на осемнайсет години и половина съм, имам дълги, черни, гъсти мигли, диплома за средно образование, живея в самостоятелна стая на авеню „Рап“, имам две приятелки в Питивие, красиво дупе… Изброяваше ги на пръсти и отпъждаше упоритата болка, с която свикваш и дори започваш да харесваш.

Само да не беше толкова самотна…

И ето че си намери приятелка. Светица. Света Схоластика. Запознаха се в една църква — църквите, както е известно, са места тихи, действат успокояващо и са безплатни. Бе забутана в едно ъгълче, без свещи, нито плоча с благодарствен надпис. Олющена статуя, чието име, света Схоластика, успя да разчете с доста усилия. Провери в една от религиозните книги на Валери — света Схоластика била сестра на свети Бенедикт. Обаче докато била жива, си падали единствено по брат й…

„Горкичката — шепнеше Жюлиет, — само какво име са ти дали! Как искаш хората да те запомнят с такова име!“

Жюлиет бе размислила. Света Схоластика сигурно не е кой знае колко заета там, горе на небето, следователно има достатъчно свободно време, за да се занимае с проблемите й. Светица без ангажименти, идеално. Въпреки че няма да й звънне по телефона…

Телефонът звънеше за всички, с изключение на нея. Стигна дотам, че започна да чака с нетърпение да й позвънят мама и татко. Те се обаждаха два пъти седмично. Винаги след осем вечерта — тогава влизаше в сила по-евтината тарифа. И винаги от магазина — вписваха разговорите в графата присъщи разходи. Тя затваряше телефона с чувство на облекчение, доволна, че се е махнала от ограничения им свят. Когато мисля за тях, се изпълвам с усещане за уют и топлина, когато говоря с тях, изпитвам чувство на разочарование. Различни са на вкус според това дали са близо, или далече.

Заминавайки, бе хвърлила ръкавица на този малък свят. Когато тръгваш спонтанно, без да се замисляш, трябва да се завърнеш с гордо вдигнато чело и увенчана с успех. Такава теория развиваше Мартин, а тя беше силна по теориите…

Видя момиченцето за пръв път в месарницата на площад „Мартроа“. Докато изчакваше реда си, Жюлиет винаги с възхищение зяпаше месарката, радваше се на щедрата й плът и на яркия грим, на издължените поне с два сантиметра очи, на кървавочервените устни, на пръстените на всички пръсти. Нямаше значение колко дълго щеше да виси на опашката, щом можеше да съзерцава месарката. Чудеше се как още не са я потърсили от Холивуд. Та един ден, докато стоеше на опашката, едно момиченце, застанало пред нея, поиска четири хубави говежди пържоли, като помоли да ги отрежат по-дебели. Когато поискаха да плати, заяви, че нямало пари. Нямало пукната пара. Цялата опашка се вторачи строго в момиченцето, което искаше да получи безплатно хубавото месо. „А къде са майка ти и татко ти?“, смаяно попита месарката. „Бачкат“, отвърна детето. „Майка ти ли те изпрати?“, продължи да разпитва жената. „Да, защото няма време да ходи на пазар.“

Детето отговаряше спокойно, очевидно нямаше нищо против да го разпитват, но скоро започна да проявява признаци на раздразнение, защото все още не му даваха пържолите. „Какво ще правим?“, попита с поглед месарката. „Този път ще ти дадем, но повече няма да идваш в този магазин“, заяви месарят, който не искаше клиентите да го вземат за скръндза.

Месец по-късно, застанала зад щанда в „Котаракът в чизми“, Жюлиет четеше някакъв комикс, когато видя да влиза същото момиче. Запази мълчание и зачака с разтуптяно сърце. Момиченцето седна и поиска да пробва чифт боти, подплатени с кожа, номер 34. Обу ги, направи няколко крачки, мушна с пръст, за да провери докъде стига подплатата, и заяви: „Тръгвам си с тях, оставям ви моите“.

Госпожа Тюил се усмихна с умиление и отиде на касата. „Няма смисъл — продължи момиченцето, — нямам пари. Родителите ми се претрепват да бачкат.“

— Не можеш да ги вземеш, малката, трябва да ги платиш.

— Да не би да искате да си тръгна боса в снега, а вие да си седите тук, обути в топли пантофи?

Объркана, госпожа Тюил докосна косъмчето на бенката на брадичката си.

— Не, но…

Огледа се, объркана, взираше се в очите на клиентите, сякаш ги молеше да я извадят от неприятното положение. Всички се разсейваха и гледаха в краката си.

— Ами сега, какво да направя? — проплака тя. — За капак, и мъжа ми го няма!

— Това е същото момиче — намеси се Жюлиет, — момичето от месарницата.

— И как постъпи месарят? — попита госпожа Тюил с поглед, преливащ от надежда.

— Ами даде й четирите пържоли.

— Аха…

Момиченцето чакаше насред магазина, невъзмутимо, без да помръдне.

— Добре. Вземи ги. Но да не съм те видяла повече тук. Следващия път номерът ти няма да мине, така да знаеш!

Момиченцето си тръгна, зарязвайки старите си разкривени обувки. Госпожа Тюил не спираше да повтаря: „И таз добра, и таз добра“, а двойната й брадичка се тресеше от възмущение.

Жюлиет беше във възторг. На два пъти едно малко момиченце бе нокаутирало възрастните пред очите й!

Три години по-късно откри порасналата вече девойка в гимназията. Скоро двете станаха неразделни. Мартин се беше отказала от безплатното пазаруване от деня, в който бе успяла да изкопчи две плетени вълнени бонета от представителя на преждите „Филдар“ и майка й бе конфискувала едното. „Ама аз искам да имам две — се бе провикнала Мартин, — за да съм модерна, трябва да ги нося нахлупени едно върху друго.“ „Две, значи, ето така се поражда собственическият инстинкт, коренът на капиталистическото зло“, отряза я безапелационно майка й.

Оттогава Мартин преразгледа схващаният на родителите си и премина в противниковия лагер. „Колкото повече имаш, толкова си по-щастлив.“ Не искаше да чуе за никакви социални претенции, никакви борби и активистки изяви след църковната служба, никакво лепене на афиши по електрическите стълбове. Твърдо реши да се посвети единствено и само на себе си и на личното си преуспяване. По възможност чиста проба капиталистическо преуспяване.

Запознанството й с Бенедикт Тасен затвърди промяната в манталитета й. Бенедикт Тасен, дъщеря на виден гражданин, банкер, предприемчив бизнесмен, който отваряше пицария след пицария във Фонтенбло и луксозни гастрономи в Питивие. Мартин проучи кариерата на господин Тасен и се убеди, че първо трябва да получи образование, след което да си избере поле за действие и да преуспее не по-малко от него. Питивие обаче щеше да се окаже тесен за мащабните й планове. Затова се спря на Америка и си избра университет отвъд океана. При това не кой да е, а „Прат Инститют“ в Бруклин, от който излизаха архитекти, стилисти и изобретатели на нови форми. И понеже Министерството на образованието признаваше дипломата от „Прат“, нямаше да има пречки да се върне в родината, ако евентуално реши някой ден. Пет хиляди долара годишна учебна такса, без да включва разходите за квартира — за „кампуса“, както пишеше в каталозите. Единственият проблем в Америка, обясняваше тя на Жюлиет, е, че образованието струва много скъпо. За целта ще се наложи да работя и да заделям пари. Ето как, след като си взе дипломата за средно образование, тя се озова на една от касите на супера „Кооп“ и всеки месец внасяше пари в „Креди Агрикол“.

И Бенедикт не остана по-назад. Постъпи на работа в местния „Курие дю Лоаре“, който публикуваше главно съобщения и информации за местните злополуки и произшествия. „Това е за начало — обясни тя по телефона на Жюлиет. — Искам да стана истинска журналистка и да работя в истински вестник.“ Татенцето й купи едно рено на старо, за да се придвижва по-лесно.

Е, каза си Жюлиет, за Бенедикт парите никога не са били проблем. Още когато бяхме ученички, тя можеше да си позволи какво ли не, докато ние с Мартин спестявахме и се съюзявахме, за да си купим плоча на Джони или най-обикновен пуловер от „Монопри“.

На въпросния обяд в Мили Режина я представи на приятелите си. Тя се постара да направи добро впечатление, но без особен успех. С потна глава и пламнало лице, предполагаше, че е изглеждала като пълен идиот. Мъжете продължително и подробно я огледаха от глава до пети, но нито един не й каза нищо повече от обичайните изтъркани любезности.

Оттогава всеки ден се ровеше из обявите за работа, пропускайки онези, в които се искаха познания по стенография и машинопис, а това силно ограничаваше евентуалните й шансове. Добре че бяха лекциите в правния факултет на улица „Асас“, да си запълва времето, въпреки че никак не й бяха интересни.

След майските събития учебната година започна бурно. Факултетът приличаше повече на обсаден лагер, отколкото на учебно заведение и Жюлиет имаше чувството, че е попаднала в разгара на гражданска война. Голяма част от студентите симпатизираха на десницата, дори на крайната десница и се вълнуваха повече от това, да чупят главите на привържениците на левицата, отколкото да ходят на лекции. Имаха спретнат и самодоволен вид, червени бузи и пъпчиви чела, бяха късо подстригани и носеха пръстени с гербове или инициали. Жюлиет не беше очарована.

Живееше в очакване. Водеше дълги монолози със света Схоластика, утешаваше се с крем карамел и шоколадово драже и наблюдаваше как живеят другите.

Един ден Режина я представи в коридора на един от бизнесмените, на които преподаваше уроци по немски. Казваше се Виртел. Едмон Виртел, строителен предприемач, който търсеше да назначи човек, който да събира информация за бетоновото производство. „Тази сфера на дейност е много динамична — обясняваше той, — държавата се е заела да строи нови градове, за целта е създала цяла програма. Нужно е да съм в течение на всички новости в сектора, а не ми остава време за проучване…“ Попита я дали говори английски. „Да“, отвърна тя, мъчейки се да си спомни как се казваше „бетон“ отвъд Ламанша. Дали пише на машина, продължи той. „Да“, потвърди отново тя, гледайки го право в очите. Нямаше да позволи няколко черни клавиша да я препънат по пътя към така желаната работа. Щеше да се научи. За целта бяха измислили съкратени методи.

Договориха се да започне от следващия понеделник, ще работи следобед, с месечна заплата две хиляди франка. Едва не му скочи на врата от благодарност, но се сети навреме, че вече принадлежи към света на наемния труд, и потисна желанието си. „Имате ли годеник?“, осведоми се Виртел. „Не“, отговори Жюлиет. „И по-добре — каза той, — защото годениците винаги създават неприятности.“

Дори да имаше, беше готова да му покаже вратата.

Вече си бе намерила работа.

Истинският живот започваше.

Щеше да отпразнува събитието и да покани приятелките си в Париж.

Жюлиет, Мартин и Бенедикт стояха на тротоара безмълвни. Зрителите, които излизаха от киното, ги бутаха насам-натам. Те не протестираха, оставяха се на течението. Мартин се сгуши в карираното си палто. Беше ноември, валеше ситен студен дъжд. Жюлиет плесна с ръце, сякаш искаше да каже: „Дотук добре, сега се чудя къде да отидем да вечеряме“. Бенедикт вдигна яката на шлифера си „Бърбери“.

Бенедикт винаги ходеше с вдигната яка. Твърдеше, че това удължавало силуета й, вдигнатата яка придавала безспорен шик. Един от нейните принципи. Имаше доста от този десен: не си мий лицето с вода и сапун; винаги носи в дамската си чанта тоалетна вода — не парфюм, адски е просташко; не се обаждай първа, изчакай той да те потърси; винаги отказвай първата среща — ако държи на теб, пак ще се обади; не се казва „вместо“, а „в замяна на“, и т.н., и т.н. Дълъг поменик от правила, които впечатляваха Мартин и Жюлиет и които тази вечер отново ги принуждаваха да изчакат Бенедикт да каже тежката си дума.

Понякога превъзходството на Бенедикт ги караше да се чувстват незрели, но често се случваше да признаят, че е била права. В някои отношения тя се оказваше по-зряла от тях двете, взети заедно.

Превъзходството й се бе утвърдило още по времето, когато им се наложи да използват за пръв път дамските тампони „Тампакс“. Купиха ги заедно. Бенедикт избра марката. От сигурен източник знаела, че тампаксът се продавал със специални картонена цев, за да се поставя по-лесно. Трите прочетоха внимателно указанията и разгледаха подробно картинката, навита на руло и пъхната в картонената цев. Първа в тоалетната влезе Мартин и излезе веднага — пълен провал: връвчицата действително се показала от цевта, но останала в ръката й. И Жюлиет опита — от обясненията й излезе, че нямала вагина. Последна в тоалетната влезе Бенедикт. Достатъчни бяха две минути, за да излезе с празната картонена опаковка в ръка. Жюлиет и Мартин се спогледаха тъпо. Наложи се Бенедикт да им демонстрира как се прави, както обикновено, без да излезе от обичайната си резервираност и спазвайки нужното приличие, което още повече усложни нещата. Погледът, който й хвърлиха Жюлиет и Мартин, изразяваше не само облекчение, но и обет за подчинение.

Сега, след като изгледаха „Отнесени от вихъра“, Жюлиет я погледна със същия покорен поглед. Дано да е харесала филма, помоли се тя наум. Иначе вечерта ми ще отиде на кино. Ще се чувствам виновна през цялото време. Когато ставаше дума за Бенедикт, и най-дребната подробност придобиваше огромно значение.

— Отиваме ли да вечеряме? — предложи Жюлиет.

Тя знаеше само едно модно заведение: „Пъб Рено“, не че бе ходила там, само бе чувала за него. Знаеше, че се намира в долната част на „Шан-з-Елизе“, от дясната страна. Бенедикт кимна. Взеха метрото и слязоха на „Франклин Рузвелт“. Жюлиет се оглеждаше крадешком, опитвайки се да уцели мястото, не искаше да разберат, че си няма понятие накъде ги води. Най-после го откри и въздъхна с облекчение. Влязоха, тя се огледа и остана разочарована. Значи, това е въпросната кръчма, по която всички припадаха! Огромен хамбар, в който ветровете си даваха среща… За щастие, много скоро една младежка компания се настани на съседната маса и прехваленото заведение възвърна легендарния си блясък. Съблякоха палтата си и поръчаха.

— Как мислиш, дали Рет ще се върне? — попита Жюлиет.

— Не вярвам — отговори Мартин.

— О, да.

— Във всеки случай Скарлет е истинска съвременна героиня — заяви Бенедикт.

Уф! Значи, й е харесал, въздъхна с облекчение Жюлиет.

По време на вечерята разговорите се въртяха само около филма и Скарлет. Жюлиет се възхищаваше от многобройните й обожатели, Мартин изтъкваше деловите й дарби и здравата ръка, с която ръководеше дъскорезницата, Бенедикт беше впечатлена от класата й.

Когато сервитьорът донесе сметката, Жюлиет настоя да я плати.

— И сега какво ще правим? — попита Мартин.

— Не знам — отвърна Жюлиет, — не ви ли се спи?

Жюлиет никога не излизаше вечер. Смяташе, че се е отчела, като ги е завела в „Пъб Рено“. Опита се да си припомни някое нощно заведение, за което да е слушала по радиото или чела във вестниците. По дяволите! Пак се оказах неподготвена!

— Защо ли не се обадим на сина на Пенсонови? — предложи Мартин, позамаяна от хубавото розе.

Жан-Франсоа Пенсон? Никога нямаше да се осмели. Освен това Мартин бе прекалила със зелените сенки за очи.

— Много е късно вече! — възпротиви се Жюлиет.

— Много късно! — Мартин се изкиска в салфетката.

— Нямам му номера в себе си — обяви Жюлиет.

— Хайде на бас, че го има в указателя — настояваше Мартин.

— Правете каквото искате, на мен ми е все тая — заяви Бенедикт и леко се прозина.

— Хайде, отиваме да му позвъним — провикна се Мартин.

О, боже! Направете така, че да има огромно петно на името или страницата да е откъсната.

Слязоха до тоалетните, откриха номера и Жюлиет, ужасена, го набра, умолявайки света Схоластика да направи така, че Жан-Франсоа Пенсон да не си е вкъщи. Мартин си стискаше носа, изкривила физиономия: „Леле, как смърди тука!“. Май не бива да излиза в това състояние, каза си Жюлиет, притеснена от развоя на събитията.

Сигналът отекна пет пъти в слушалката. Жюлиет тъкмо се готвеше да затвори, когато чу един уморен, по-точно, силно отегчен глас да казва:

— Аало…

— Добър вечер. Обажда се Жюлиет Тюил. От Питивие.

— А, да.

— Звъня от „Пъб Рено“. Тук съм с приятелки и…

Искаше да се откаже, да прекъсне разговора, но Мартин я сръга.

— И си казахме, че няма да е лошо… да се видим.

— Кога? Тази вечер?

— Ами…

Мартин я сръга отново и избухна в невъздържан кикот.

— Ами да.

Беше си обещал да не излиза тази вечер, да гледа телевизия. Само дето нямаше нищо интересно по телевизията.

— А приятелките ви, как са?

— Ами… Те са две.

Той се засмя. Добре, ще отиде. Но само за едно питие. Но не в „Пъб Рено“, а в „Приве“, на улица „Понтийо“, понеже „Пъб Рено“…

Жюлиет приключи разговора.

Изведнъж се почувства силна като Скарлет в прегръдките на Рет. Той ще дойде, ще дойде. Позвъних му и ето го, идва. Да се срещне с мен, Жюлиет Тюил от Питивие. Благодаря ти, света Схоластика!

Той се държеше, сякаш си беше у дома. Барманите го познаваха и се обръщаха към него на малко име: Жан-Франсоа. Имаше запазена маса, поднесоха му „неговото“ питие. Танцува с трите поред. Под претекст, че нещо й е влязло в окото, Жюлиет замъкна Мартин в тоалетната, за да махне зелените сенки от очите й.

— Този тип не ми харесва — заяви Мартин.

— Така ли, защо?

— Не мога да ти кажа точно… Но го усещам.

— А Бенедикт?

— Намира го за много мил, добре възпитан. Мен ако питаш, прекалено е мил, прекалено е възпитан.

— Аз пък намирам, че е страхотен! — възкликна Жюлиет.

Глава 4

— Проблемът на френските предприемачи е, че нямат капка въображение, не са способни да видят по-далече от носа си, да предвидят какво ще се случи утре. Справят се с краткосрочните, в най-добрия случай със средносрочните задачи, живеят ден за ден, като самовлюбени царчета. Избягват да правят планове за след пет, десет години. Затова да не се правят на изненадани, когато губят договори на международните пазари. Слушате ли какво казвам, Жюлиет?

— Да, господине — отвърна Жюлиет, изправяйки рамене.

Беше един от обичайните следобеди, в които я налягаше лека дрямка от речите на Виртел. Той не спираше да говори, сновейки напред-назад в офиса. Сигурно му помагам да мисли. Пак добре, че не иска да стенографирам.

Общо взето, разбира за какво става дума. Понякога дори й е интересно.

Виртел прекалено силно мирише на пури — пуши между шест и осем на ден, огромни „Давидоф“ с подвит край, и се полива с одеколон, за да прикрие мириса. Носи мокасини с дебели подметки, които го правят поне три сантиметра по-висок. Рижав, леко къдрокос, с добре развит гръден кош и дебел врат, който се слива с главата му. Сигурно трудно си намира ризи по мярка, мисли си Жюлиет. Добре, че не съм му жена. Никога не съм си падала по рижавите. Не мога да си обясня защо. Не ме привличат… Лицето й се изкриви в гримаса при мисълта за рижавата пишка на Виртел.

— Толкова силно ли ви впечатлява съдбата на френските предприемачи, Жюлиет?

Тя измънка „не, не“ и се смъмри наум, ама че съм тъпа, трябва да се съсредоточа.

— Понеже въпросните работодатели изобщо не са наясно с маркетинга, аз лично реших да инвестирам в дългосрочни проекти и да открия бетона на бъдещето. Следвате ли мисълта ми?

Следваше я и още как.

— Затова ще ви възложа да направите необходимите проучвания. Четете чуждата преса. Говорите английски, нали?

Тя кимна, придавайки си вид на истинска англичанка.

— … специализираните издания. Обиколете всички строителни изложения, с една дума, дръжте ме в течение. Открийте идеите на бъдещето. Млада сте, учите за висшист, изглеждате ми оправна. Пълен напред, давайте. Разбрахме се, нали?

Жюлиет харесваше да й говорят по този начин. Имаше чувството, че тръгва на война. В някой предишен живот съм била войник… Благодарна беше на Виртел, че й възлага толкова важна задача — бъдещето на бетона във Франция. Самочувствието й веднага подскочи. Още утре започва да събира информация.

Тази мисъл я стресна. Стомахът й се сви от тревога: къде да отиде, за да се запознае по-отблизо с бетона? Дали има специализирани книжарници, библиотеки, изследователски центрове? Ужаси се при мисълта за енергията, която трябваше да вложи в поставената й задача. Никога нямаше да се справи. Беше прекалено смотана, прекалено глупава. Все така се получаваше, всеки изблик на ентусиазъм неизменно биваше последван от пристъп на шубе. Настроението й се менеше непрекъснато, въодушевлението се редуваше с разочарование. Обличаше доспехите с песен, но още на първата крачка замръзваше на място, подгонена от непреодолимо желание да се върне зад укрепените стени на лагера. В предишния ми живот на воин кой знае колко сражения съм изгубила…

Откакто постъпи на работа при Виртел, основното й занимание беше да мисли за младия Пенсон. Защо ли не й се обаждаше?

Когато в пет сутринта излязоха от заведението, той я бе целунал по бузата с думите: „Ще си звъним, нали?“. Готвеше се да се отдалечи, когато тя извика подире му: „Но вие нямате номера ми!“. Той извади от джоба си писалка от чисто злато и записа телефона на Жюлиет на чековата си книжка. Но никакъв не се обаждаше. Човек не губи чековата си книжка, нали…

— Напечатахте ли на машина писмото ми до фирмата „Адер“ от Клермон-Феран?

Непременно трябва да се обадя на моя познат там, реши Едмон Виртел. В последно време го позанемарих. Да му купя самолетен билет до Париж, да го поканя на делови обяд с изискана компаньонка от момичетата на мадам Клод и току-виж съм завъртял бизнес в Клермон!

— Ами… не. Не още, ей сега сядам.

— Добре. Чакам да ми го донесете да го подпиша.

Той се завъртя, оставяйки на мокета следи от дебелите си подметки, и се отправи към кабинета си.

Странно момиче, никога не я виждам да работи, а писмата й са безупречни. Извади пура от калъфа, помириса я и я запали. Ще попитам Режина, да не се окаже все пак, че съм попаднал на някоя загубена патка… Защото в такъв случай не си заслужава да се захващам.

— И ще ви помоля да ме свържете с госпожица Вюрст.

Едмон Виртел познаваше добре Режина Вюрст. Видя я за пръв път в Рамбуйе, на едно барбекю парти в дома на приятеля си, депутата Аршамбо. Тя пристигна под ръка с някой си Преста, собственик на верига магазини за конфекция. Оттогава често я срещаше. Невинаги с Преста, но задължително на модни места, под ръка със състоятелни мъже. Завоеванията на Режина Вюрст й носеха единствено полза. Тя беше от момичетата, които ви оценяват по-точно от всякакви финансови отчети и борсови котировки, и да се покажеш под ръка с нея, беше атестат за добро финансово здраве.

Тъкмо това вдъхваше увереност на Едмон Виртел. „Виртел-Пробетон“ наброяваше 150 души персонал, притежаваше 321 бетоновози и бетонобъркачки и печалби за 1967 година, които караха да се пръскат от завист колегите от предприятията от бранша в района на Париж.

Беше изминал дълъг път, докато стигне до тези цифри. В началото нищо не предричаше подобно блестящо бъдеще на този син на нормандски месари.

Появи се на бял свят през една януарска нощ на 1926 година в градчето Лавал, за голямо разочарование на баща си. Още един син! Семейството имаше вече един: Жак, осемгодишен, който се радваше на скромните запаси бащина обич, притежавани от Роже Виртел. „Мога да им оставя в наследство единствено месарницата, а тя е една и няма как да се подели“, мърмореше Виртел-старши, докато сестрата от родилното се опитваше да му напъха новороденото в ръцете. Ако беше момиче, можеше да стои на касата и да прикотква клиентелата, а това второ момче…

С годините обаче, след като първородният му син си втълпи, че трябва да се изучи, и през месарницата се изредиха всички даскали, за да убедят татко Виртел да позволи на момчето да продължи в гимназията, а след това и в университета, той започна да си мисли, че в края на краищата малкият грозноват ревльо може да влезе в работа. Нямаше да учи и един ден щеше да поеме месарницата. Едмон Виртел беше тринайсетгодишен, когато избухна войната. Бе слаб ученик, но за сметка на това снабдяваше с прашки цялото училище. Това му позволяваше да купи два билета за кино, без да му се налага да иска от родителите си джобни пари, и да си открадне по някоя целувка по време на прегледа.

Войните прекрояват картата на света и преобръщат хорските съдби. Нито едно от намеренията на Виртел-старши не се осъществи. В края на 1943 година големият му син, който участваше в Съпротивата, бе застрелян в затвора във Френ. На следващата година — за зла участ и по ирония на съдбата — американска бомба разруши къщата, месарницата и сложи край на земния му път. Всички съседи скърбиха за него. Черната борса, която въртеше с помощта на малкия Едмон, много им помагаше през трудните военни години.

След освобождението от семейството бяха останали само Едмон и майка му. Без пукната пара. Госпожа Виртел се премести да живее при сестра си в Пюто, а Едмон бе оставен да се справя сам с живота.

За щастие, в едно дъждовно и мрачно утро, докато се чудеше как да убие времето, нещо го накара да придружи майка си до хълма Валериен на възпоменателна церемония в чест на загиналите в Съпротивата. Синът на госпожа Виртел бе награден посмъртно с кръста на Бойците за освобождението. Майката получи наградата вместо него. Отначало Едмон ужасно се ядоса от всички тези ненужни награди, които нямаше да върнат мъртвите, нито да стоплят сърцата на живите, но скоро се досети колко полезен можеше да се окаже баткото мъченик.

След тържествения ритуал в почит на мъртвите един червендалест мъж на около четирийсет застана пред тях с шапка в ръка. „Клод Морел, с прякор Кондор — представи се той, — ръководех групата, в която беше Жак Виртел.“ След размяната на обичайните баналности за смелостта на покойния и жестокостта на съдбата, разговорът придоби по-практична насоченост. Кондора попита дали може да помогне с нещо на семейството, служило толкова всеотдайно на Франция. Госпожа Виртел благодари, подчертавайки, че не иска нищо за себе си, но с печална физиономия посочи свития младеж, който я държеше под ръка.

Така Едмон постъпи на работа като момче за поръчки при „Братя Моран“, строително предприятие, което не можеше да откаже нищо на Кондора. След Освобождението Кондора унищожи всички договори (но не и копията), които братята бяха сключвали с германците за построяването на системата от укрепления по атлантическото крайбрежие, с цел да пресекат евентуално съюзническо нападение на Европа.

Отначало Едмон, който работеше в отдел „Контрол“, послушно преписваше „заснеманията“, направени от земемера. За разлика от останалите момчета, той се постара бързо да научи термините от документите, които му възлагаха да възпроизведе в двайсет и седем екземпляра. През януари 1948 година земемерът напусна, без да посочи никаква основателна причина, и той зае мястото му. Експедитивен и схватлив, Едмон не се задоволяваше с графиките, описанията и изчисленията, които му поверяваше шефът. Намираше време да обикаля строителните площадки, да поприказва с хората, да почерпи не само клиентите, но и работниците. През 1950 година примами най-добрите служители на фирмата, създаде своя и за начало измъкна под носа на „Братя Моран“ договор за строителство на сгради за кантори, който те смятаха за в кърпа вързан. Естествено, те се опитаха да реагират. Една нощ банда здравеняци нанесоха сериозни щети на строителната площадка на фирмата „Виртел“. На сутринта Едмон звънна на Кондора, който привика по-големия от братята, и работата приключи.

Междувременно Кондора бе избран за кмет на някакво градче в област Турен. Под негово ръководство общинският съвет на бърза ръка одобри куп планове за модернизации и реконструкции, с които Виртел се справи отлично, а данъкоплатците се бръкнаха доста дълбоко. Кондора поздрави протежето си и го запозна с кметове, бивши съратници от Съпротивата, и те като него преминали в политиката. Изгодата беше взаимна. Виртел строеше училища, стадиони, пристанища, местните големци заживяваха в разкошни къщи, обикновено извън общинските граници.

През 1958 година Кондора почина. Виртел плака много на погребението. Утеши го мисълта, че скъпият покойник бе имал достатъчно време и съобразителност да го свърже с всички кметове, депутати и индустриалци от областта, дошли да го изпратят в последния му път.

През 1960-а, на трийсет и четири години, Едмон се ожени за дъщерята на един от тях, Жерар Лосран, кмет и депутат от Лонгьо. Така Жаклин отърва на косъм кукуването на стара мома, на което очевидно я обричаха мазната й рядка косица, дългият й костелив нос и леко изкривеният й гръбнак.

Устните й бяха толкова тънки и стиснати, че когато я видя за пръв път, Едмон Виртел се запита дали не се храни със сламка. Но той така добре се погаждаше с таткото, че взе дъщерята. Продължаваше да върви напред, докато един прекрасен ден през 1966 година направи големия си удар. Благодарение на приятеля си Аршамбо получи голяма част от проекта за застрояване на нова градска част. Веднага прехвърли проекта на създаденото за целта ДОО, претупа работата и обяви несъстоятелност. Разполагаше с достатъчно средства, за да изкупи „Пробетон“, изпаднала в затруднение конкурентна фирма, която доставяше бетон на половината строителни предприятия от областта край Париж. С хитрост и ловко заобикаляйки закона, Едмон Виртел стана силен и богат. И това съвсем не беше краят. Можеше да стигне още по-далече…

Разбира се, имаше още недоизпипани неща тук-там. Липсваше му образование. С разрастването на предприятието се наложи да се заобиколи с млади сътрудници, току-що дипломирани от престижни инженерни училища, преливащи от знания, които му създаваха куп комплекси. За капак жена му, която беше имала достатъчно свободно време да получи лъскаво образование, не му спестяваше забележките си. „Не, скъпи, не се казва Мейгрит, а Магрит. Той е белгийски художник“, безцеремонно го поправи тя една вечер пред всички, когато се бе опитал да блесне, произнасяйки името с предполагаем американски акцент.

Бе необразован и си падаше малко простак. Много трудно се намираха дрехи, които да му стоят добре. Приличаше повече на бик, отколкото на манекен от модно списание и жена му не пропускаше случай да му се подиграе заради костюмите, купени от бутици, за които четеше по вестниците. Жаклин намираше, че ролс-ройсът е парвенюшки автомобил, и твърдеше, че златният пръстен с рубин, който съпругът й носеше на кутрето, е проява на „ужасен вкус“. Затова Едмон реши да сведе отношенията им до минимум — подписваше чековете и разсеяно целуваше двете хлапета, с които го беше дарила, спомен от редките моменти, в които се бе докосвал до нея.

За да се разведри от брачните си несполуки, Едмон Виртел пръскаше пари. Изпиваше по една бутилка във всяко новооткрито нощно заведение, посещаваше Сен Тропе, придружаван от „омайни създания“, придоби ловни дялове в едно имение в Елзас и вечеряше в „Максим“.

Голямото му удоволствие бяха уикендите, които прекарваше в именията на приятели. Отиваше сам, убеден, че ще срещне някоя красива глупачка, с която да се фука след това. Като онази, която Режина доведе преди няколко седмици в Мили, очарователна, свежа блондинка, едва-що излетяла от родното провинциално гнездо, с невинен поглед, тънка талия и задниче на луксозна лека жена…

Всяка вечер в седем часа Жюлиет отиваше при Изабел, служителка в приемната на фирмата. Двете тръгваха по авеню „Марсо“ до моста „Алма“, където Изабел вземаше автобуса, а Жюлиет прекосяваше моста, за да се прибере в апартамента на авеню „Рап“. Изабел й разказваше най-новите клюки. Седнала на бюрото си в приемната, тя не пропускаше нищо и коментираше надълго и нашироко постъпките и движенията на персонала. Клюките се въртяха основно около догадките кой с кого спи, кой с кого е спал и кой с кого ще спи.

Този път тя отново пусна въдицата в опит да разбере каква заплата получава Жюлиет, която от своя страна се постара да избегне въпроса, защото счетоводителката й бе загатнала, че се ползва със специален статут и не бива да говори за него.

— Много си нахална — заяви Жюлиет, — за такива неща не се пита.

— Аха, а да ти пиша на машина тайно писмата, не е нахално, така ли!

Жюлиет се засрами. Изабел й служеше за машинописка след случая, когато не успя да открие „ж“-то на машината, а Виртел бързаше и губеше търпение. Оттогава отиваше при Изабел, която натракваше писмото за нула време.

— Чакай, не го казвам, защото искам да го крия, а защото старата Жермен ме предупреди да бъда дискретна.

— Ама не е нормално…

Жюлиет се замоли наум автобусът на Изабел да пристигне веднага и да я отърве от нея.

— И без това всички приказват, че спиш с него! Тази история със заплатата няма да те направи по-популярна.

— Какво! Това ли говорят? Аз и Виртел…

Беше искрено възмутена.

— Ми да. Специално възнаграждение за специални услуги. В живота няма нищо безплатно. Още ли не си го разбрала? Наистина ли си въобразяваш, че има нужда от асистентка, за да му доставя информация за бетона? Трябва само да звънне в Изследователския център, за да получи нужната документация.

Трябва да го запомня този център, каза си Жюлиет.

— Той си е такъв, да знаеш! Наема девойка под някакъв изсмукан от пръстите претекст и я чука. Раз-два, направо на бюрото. Така че не си първата.

Жюлиет почувства как й се качва кръвното. За малко да се тросне на Изабел, да й каже нещо обидно, но си спомни за неоткриваемите букви на клавиатурата и с поверителен тон, сякаш й съобщаваше голяма тайна, прошепна:

— Хиляда и петстотин франка.

— Какво! Получаваш хиляда и петстотин франка месечно! За половин работен ден! А аз се бъхтя за хиляда и осемстотин на пълен работен ден! Каква несправедливост! Няма съмнение, драга моя! Виртел иска да те чука!

Изабел я изгледа с поглед, в който се четеше учудване и завист. Жюлиет не знаеше какво да отговори. Реши да прояви достойнство, за да възстанови накърнения си престиж.

— Във всеки случай с мен номерът му няма да мине. Ако ме докосне с пръст, няма да му мълча, ще му натрия носа!

— И ще изхвръкнеш от работа.

Жюлиет нямаше накъде да отстъпва.

— Не ми дреме.

— Това се казва да си принципен — отвърна Изабел, подсвирвайки с възхищение. — Наистина ли ще го направиш?

— Да — отговори Жюлиет, която вече се вживяваше в ролята на светица, закрилница на секретарките, подложени на сексуален тормоз.

Известно време вървяха мълчаливо.

— Ако го вярваш наистина, направо ми скриваш топката — заяви Изабел, нарушавайки мълчанието.

— Чуй сега — отвърна Жюлиет, възползвайки се от предимството, което й даваше новата й добродетел. — Обещай, че няма да казваш на никого.

Изабел се поколеба, но накрая обеща.

— Никога да не си намериш годеник, ако нарушиш обещанието?

— Никога да не си намеря годеник — повтори Изабел.

— Протегни ръка и плюй.

Изабел протегна ръка и плю на тротоара.

— И напълно да оплешивея…

Изабел зяпна смаяна, но се подчини.

Сега съм убедена, че няма да си отвори устата, каза си Жюлиет.

— Друго си е да ловиш окото все пак — измърмори Изабел. — От понеделник тръгвам на гимнастика.

— Така е, но пък това поражда друг вид проблеми — въздъхна Жюлиет.

По всичко личеше, че работата й в „Пробетон“ няма да е толкова лека и безгрижна, колкото си го бе представяла.

Глава 5

Един неделен следобед Жюлиет реши да се поразходи в парка „Тюйлери“. Времето беше хубаво и тя тръгна по кейовете на Сена, от моста „Алма“ към площад „Конкорд“. Небето беше леденосиньо, от устата на минувачите излизаше пара. Хванали за ръка родителите си, малчуганите крачеха със зачервени нослета, като морковите, които слагаха на снежните човеци.

Ведра и спокойна, Жюлиет наблюдаваше щастливите домочадия, гледка обичайна за това време на деня.

Този уикенд остана в Париж на авеню „Рап“ заедно с Унгрун, която се възстановяваше от пластичната операция за намаляване на бюста. Манекенката лежеше бинтована и от време на време отлепваше крайчето на лейкопласта, за да види дали раната зараства нормално. Жюлиет заплашваше да я шамароса, ако не престане да се вманиачава. В края на краищата годеникът от Рейкявик бе дал съгласието си. Сигурно си беше помислил: „По-малки гърди, повече работа“. Според Жюлиет си падаше малко меркантилен, но Унгрун се беше смахнала от любов. Той й пишеше по три писма на ден, които портиерката оставяше на изтривалката всяка сутрин. Вече нямаше кандидати за исландски марки.

Унгрун беше много целомъдрена. Почти не излизаше вечер, а покани не липсваха. Мнозина лудееха по румената й бебешка муцунка, по огромните сини очи и полуотворените в израз на постоянно учудване устни. Всяка вечер я търсеха по телефона. Тя отговаряше учтиво, смееше се, когато я уверяваха, че умират от любов, но отклоняваше поканите за „Кастел“, Довил, Гщаад или Сен Тропе. Колкото и Жюлиет да я увещаваше да изневери поне веднъж на годеника си, ей така, просто за да опита и да не съжалява един ден, когато седне на касата в магазина за домакински електроуреди, Унгрун повтаряше: „Не ми харесват“. Една вечер звънна Джони. Джони Холидей, без майтап, певецът, чиито снимки Жюлиет бе налепила във форма на ветрило по стените на детската си стая.

Канеше я в прочутата дискотека „Бюс Паладиом“. Жюлиет, която държеше помощната слушалка до ухото си, ощипа до кръв Унгрун, за да я накара да приеме. Унгрун отговори: „Не, благодаря. Гледам едно предаване по телевизията“. Да предпочете телевизията пред Джони! Жюлиет се натъжи — защо Джони не заведе Силви на танци в „Паладиом“? „Защото вестниците пишат само лъжи — процеди през зъби Режина, която чакаше за телефона и си пилеше ноктите. — И Джони хойка като всички останали.“

Беше приключила участието си във филма с Габен и изживяваше страстна идилия с млад италиански актьор, с когото се бе запознала по време на снимките.

Жюлиет се чувстваше изгубена сред тези любовни водовъртежи. На нея й оставаше само синът на Пенсонови, единствено за него сърцето й тупкаше по-силно. Обаче нямаше опасност да получи сърдечна криза! Видя го само веднъж след вечерта в „Приве“. Заведе я на вечеря у приятели. Тя не разбра за какво си говорят и не отвори уста през цялата вечер. Той я изпрати с колата до тях. След като пристигнаха, изключи двигателя и тя си каза: „Най-сетне дойде моментът“. Той я прегърна. Отметнала глава, Жюлиет чакаше със затворени очи. Той само промълви: „Мило малко момиченце“, и не я целуна.

— Не съм малко момиченце. Скоро ще стана на деветнайсет години, на седми март.

Може пък да запомни датата.

— Толкова си малка, толкова невинна…

Говореше, допрял устни до ухото й. А на нея й се искаше да го ухапе по устните.

— Целунете ме, моля ви…

Той я изгледа, учуден. Допря устни до нейните леко и толкова бързо, че не бе сигурна дали не е сънувала.

— Сега се прибирай вкъщи като послушно момиченце. Утре ще ти се обадя.

Да се прибира! Точно когато се очертаваше нещо толкова прекрасно!

— Не е задължително да се прибирам, може да отидем у вас, ако желаете.

Той се засмя.

Смее се, значи, спечелих точка. Ще запали колата и ще отидем у тях.

— След два дни летя за Ню Йорк, Жюлиет, ще остана там три месеца.

Тя въздъхна разочаровано и се отдръпна.

— Но ти обещавам, че като се върна, ще празнуваме.

Три месеца чакане, помръкна тя. Защо не запретне полата ми, направо тук, на седалката? Както го правехме в Питивие в събота вечер.

— И… защо отивате в Ню Йорк?

— По работа.

Твърде мъгляво, но практично. Отговор, които веднага пресича всякакви въпроси.

— Аз пък — заяви Жюлиет, засегната, — ще остана в Париж и ще работя с Виртел.

— С господин Бетон?

— Същият…

Трудно беше да продължи след думата „бетон“. Ясно бе, че ще трябва да сложи кръст на преспиването у тях.

— Хайде… Сега се прибирай като послушно момиче. Уморен съм, а утре ще трябва да ставам рано.

Уморен! Едно време жените използваха тази дума, за да избегнат брачните задължения, сега го чува единствено от устата на мъжете.

— Имате ли си приятелка? — попита тя.

— Ей, доста си нагла!

— О, питам само така…

По-добре да понесе удара сега, отколкото да страда три безкрайни месеца напразно.

Той я погали по косата машинално, сякаш обмисляше какво да отговори.

— Всъщност нямам истинска приятелка, след като искаш всичко да знаеш.

Уф! Благодаря ти, света Схоластика, там, горе на небето.

— Престани да си фантазираш, Жюлиет. Не съм принцът от приказките, ясно ли ти е? Съвсем не.

Хвана я за брадичката с два пръста и здраво я стисна. Погледът му стана суров. Направо заплашителен. Повтори още веднъж: „Не съм принцът от приказките“, след което отпусна хватката си. Тя потърка челюстта си. Защо ли го казваше това?

Оттогава — пълно мълчание. Нейна беше грешката, че му се нахвърли по този начин. Винаги трябва да имаш едно наум и да се държиш резервирано с принцовете, иначе те пробват кристалната пантофка на друго краче.

Сега крачеше бодро, заета с мисли за Жан-Франсоа Пенсон, за бинтованите гърди на Унгрун, за Джони Холидей и Силви Вартан, дъхът й се виеше в студения въздух и рисуваше големи плътни кръгове и малки прозирни кръгчета… Внезапно забеляза, че някой я следи. Един млад мъж спираше, когато тя намаляваше крачка, тръгваше, когато тя се забързваше. Реши да се увери и се облегна за миг на каменния парапет край Сена. Той също се облегна, на известно разстояние от нея.

Беше около двайсет и пет — трийсетгодишен, брадат, с разрошена коса. Нищо особено, реши тя. Нормално, красивите мъже не следят момичетата по улиците. Те се разхождат горди, с вдигнати яки и от време на време поглеждат часовниците си с делови вид. Изгледа го открито. В отговор той й махна.

Наближаваше парка „Тюйлери“ и можеше да му избяга при кукления театър. Ще си вземе билет, ще влезе, и в момента, в който Гиньол замахне с тоягата да набие лошия, ще се измъкне незабелязано в тъмното.

Замисълът се провали. Сблъска се с него на вратата, когато се готвеше да излиза. Отдръпна се и раздразнено попита:

— Какво искате от мен? Оставете ме на мира! Престанете да се мъкнете подире ми!

Той я изгледа, невъзмутим. Нямаше истинска брада, просто не се беше бръснал няколко дни. Висок около метър и осемдесет, с кестенява рошава коса, обут в стари дънки, старо яке, от което се подаваше краят на ризата му. Малко небрежно го дава, реши тя. Приличаше на костенурка, но очите му бяха палави и зорки и тя скоро се улови, че го гледа само в очите.

— Не се мъкна след вас, по-правилно е да се каже, че се мъкна след най-готиното дупе на света.

Сексуален маниак. Беше попаднала на сексуален маниак. В Париж ги имаше много.

Сви рамене и продължи разходката си с бърза крачка. Той все така вървеше след нея.

— Какви лицемерки сте вие, момичетата. Убеден съм, че сте очарована от факта, че имате хубаво дупе. Аз съм познавач. Нямаше да ви го кажа, ако не го мисля.

Има право. Ужасно й е приятно, но не смее да си го признае. Не е тя виновна, че втълпяваните поколения наред правила са неизтребими. Не се отговаря на непознат мъж, който те заговаря на улицата. Още по-малко, ако заговори за дупето ти.

— Оставете ме на мира! Не ми се слушат грубости!

— Добре. Ще вървя след най-хубавото дупе на света и ще пазя мълчание.

Тя ускори крачка. Той също. С ръце в джобовете, си затананика: „Cosi, cosa, it’s a wonderful world“. За миг през ума й мина мисълта да се оплаче на някой полицай, но се отказа. Щеше да е прекалено драматично, като във филм от петдесетте години, когато женската добродетел все още е означавала нещо. Полицаят щеше да се изсмее. Или дори да вземе страната на маниака.

Готвеше се да направи третата си обиколка на парка, когато внезапно осъзна абсурдността на ситуацията — през една хубава февруарска неделя цели семейства безгрижно се разхождаха без цел и посока под синьото небе, възползвайки се от свежия чист въздух, а тя за трети път обикаляше парка, като само дето не спринтираше.

Седна на един градински стол и избухна в сълзи. Плачеше за всичко накуп: за мъжа, който й пречеше да се шляе на воля, за Жан-Франсоа Пенсон, за живота си, който изведнъж й се стори безкрайно тъжен и безинтересен. Така си беше! Нямаше гадже, нямаше фасон, само бетон…

Автомобилите надуваха клаксони по улица „Риволи“, внезапно й се прииска да скочи в някое такси.

Той клекна до нея и я загледа объркано.

— Наистина съжалявам. Толкова сте красива и…

Тя го погледна, лицето му й се видя размазано през сълзите. Той мърмореше: „Ама че съм лош, ама че съм гаден, повече няма да правя така, обещавам“, чешеше се по главата и се взираше в нея искрено изненадан. Приличаше на виновно дете. Попита:

— Кажете ми… от какво е направена статуята на Свободата в Ню Йорк?

Тя го погледна, обърса нос с опакото на ръката си и смотолеви:

— Ми… от камък.

— Не. Протегнала е ръка[4].

Тя не се сдържа и се разсмя. Носът й все още беше червен, сълзите, стичащи се по лицето й, вече засъхваха, но продължаваше да подсмърча.

— Аха, вече сте по-добре. Да ви предложа едно питие, госпожице?

Тя не знаеше какво да отговори. Той заклати глава с умоляващо изражение, опря коляно в земята, заудря се по гърдите. Накрая, понеже тя продължаваше да седи безмълвно, се изправи с думите:

— Добре, не става. Жалко. Бях се привързал към вас…

Поклони се. Повтори няколко пъти „извинете, извинете“, изправи рамене и се отдалечи, тананикайки „Cosi, cosa, it’s a wonderful world“, без да се обръща. С ръце, пъхнати дълбоко в джобовете, с две декоративни кръпки на задника, широкоплещест, той крачеше уверено с обутите си в маратонки крака. Хареса й в гръб, докато го гледаше как се отдалечава безмълвно.

— Често ли вървите след жените по улиците?

Беше го догонила. Сега тя го заговаряше, а той ускоряваше крачка.

— Ей, изчакайте ме — викна Жюлиет, задъхана.

Той не отговори. Тя се поколеба дали да продължи, или да се откаже от надбягването.

Ох, по дяволите, отказвам се! Няма да вървя след някаква костенурка, прибирам се вкъщи да уча за бетона. Това поне е сериозно занимание.

Може и да седна да назубря записките от лекциите. В понеделник имам упражнения, а още нищо не съм прочела.

Или да изиграя едни карти с Унгрун.

Или да…

Не знам какво да правя със себе си.

Глава 6

Докато Жюлиет се запознаваше със странни птици в парка „Тюйлери“, Мартин беше на стаж в Орлеан на тема: „Продажби и приходи в системата на супермаркетите“. Едноседмичен стаж и шест месеца задочни курсове за онези служители на супермаркета „Кооп“, които искаха да се изкачат едно стъпало в административната йерархия.

Мартин ликуваше. Също като Христофор Колумб, стъпил здраво на американска земя, и тя бе открила един нов континент: този на манипулацията на потребителя.

През този следобед, все още опиянена от толкова знания и хитрини, тя се раздели с колегите и реши да се прибере в Питивие на стоп. Общественият транспорт щеше да й пречи да мисли. Изпитваше нужда от чист въздух и простор, за да даде воля на идеите си.

С огромен сак на рамо, с черна минипола и вълнен чорапогащник, розов пуловер от изкуствена материя, комбиниран с розови шноли и очила с розови рамки, с русия бретон и очи, очертани с черна линия, тя беше истинско копие на актрисата Софи Домие. Имаше излъчване на момиче от народа, чието простодушие бе съчетано с доста обемист, макар и хаотичен културен багаж, натрупан от четене, слушане, наблюдаване. Колкото и да не я долюбваха добродетелните буржоазки от Питивие, тя беше убедена, че един ден ще ги шашне до една. Презрението, което четеше в очите им, я стимулираше. Посрещаше невъзмутимо погледите, вторачени в очертания й бюст под прилепналия пуловер, в изкуствените мигли и високите до бедрата черни лачени ботуши, и си повтаряше наум: „Един ден ще ви затворя човките, един ден ще ви затворя човките на всички…“.

Докато крачеше по правия като конец път, продължи да мисли за стажа. „Ама че работа!“, казваше си. За една седмица практика научих повече, отколкото за дванайсет години в училище. Сократ и Питагор не успяха да ме мотивират така, както го стори дребничкият господин с мустачки, докато ни разкриваше от катедрата тайните на „политиката на рекламата и продажбата“. Тази беше темата на семинара.

Мартин намали ход от страх да не получи бодежи. Искаше да извърви пеша възможно най-голямо разстояние, преди да вдигне ръка за стоп на някоя кола.

Да работя, може да се окаже интересно. От друга страна, като се замисля, от съвсем малка се боря с действителността: пържолите, изкрънкани от месаря, зимните ботуши, вълнените плетени шапки, и този вид житейски стаж не е хич за подценяване. С тази разлика, че тогава бях от другата страна на бариерата…

Имах, разбира се, военни планове, но не разполагах със средства, с които да вляза в сражение. А ето че сега ми предоставят истински арсенал, с който да манипулирам цял един свят. Учат ме как се прави. Откривам удоволствието от властта. Това, което ме потискаше най-силно в училище, беше принудата да се подчинявам на куп правила, от които не получавах никакво удоволствие. Подчинението беше единственият начин да оцелееш. В противен случай се превръщаш в бунтар, в прокълнат и умираш млад и безпаричен. Как не! Аз искам да бъда богата и да живея дълго. Съгласна съм да се подчинявам отначало, но само докато разбера механизма, за да мога после да се възползвам от него.

Мартин седна на крайпътния насип, откъсна една тревичка и я задъвка. В продължение на една седмица най-учтиво ми обясняваха как „да подобря диалога между стоката и потребителя“, с други думи, как да напълня докрай количките с ненужни стоки, за да преливат касите на „Кооп“! Сега вече става интересно да се работи там. Доста по-интересно от десетте процента намаление, ако поръчаш по каталог, или бутилката аперитив, ако пипнеш клиент, свил нещо от щанда!

Само да знаеха тези, които влизат в супермаркетите, какви капани ги дебнат!

Тя се излегна и се разсмя с цяло гърло.

Аз самата нищо не подозирах, докато стоях на касата.

Супермаркетът е нещо като огромна игра на гъска. Първото квадратче — влизаш с празна количка и пълен портфейл. Докато стигнеш последното, количката ти прелива от покупки „на промоция“, а портмонето ти се е изпразнило. Също както при играта: паднали сте във всички кладенци и за малко да ви тикнат в затвора заради дългове.

Защо например щандовете с хранителни продукти обикновено са в дъното на магазина? Защото, преди да стигнете до ежедневния резен шунка, трябва да преминете през обширно поле, осеяно с изкушения, като се започне от въдицата за риболов с двойна макара и се стигне до електрическата сокоизтисквачка.

За да не пръскаш излишни пари, трябва да се движиш с поглед, забит в земята. Да лазиш покрай най-долния щанд, където се намират изгодните предложения: бурканчето горчица за без пари, евтиното олио, меденката без консерванти, захарта, брашното, всички продукти, от които се печели малко. Достатъчно е да се изправиш и етикетите те зашлевяват през лицето. Достойнството се заплаща.

Насипните стоки в челото на гондолата? Друг капан. Вземат тениските от трийсет франка, изваждат ги от пликовете им, нахвърлят ги безредно в панера и им слагат цена четирийсет франка. Инсценират разпродажба и клиентите ги разграбват.

И най-подозрителните, онези, които пазаруват, без да се отклоняват от предварително изготвения си списък, също се оказват измамени. Отиват направо на щанда на горчицата, за да вземат едно бурканче от тази, която обикновено употребяват, но се натъкват на бурканчета сос беарнез. Виж ти, дали ми е останало от този сос вкъщи? Я да взема едно бурканче за всеки случай. След което се отправят да търсят подправката, за която са дошли. Току-що са паднали в поредния капан.

Голямо нещо са думите, продължава разсъжденията си Мартин. Вместо да си признаят: „Разбъркахме местата на продуктите, за да оскубем клиентите“, те обявяват: „Днес направихме вътрешни промени в номенклатурата на стоките“. В такъв случай защо се чудим, че хората, които владеят думите, владеят света!

Като се прибера вкъщи, няма да кажа: „Научиха ме да крада ближния, брата си“, а ще им говоря за обмислени покупки, за импулсивни покупки, за ритъм на продажбите на определени артикули, за референтни артикули…

О, татко мой наивен, ако ти бяха известни тези хитрини, щеше да водиш по друг начин класовата борба! По-скоро би се записал в някоя асоциация за защита на потребителите. По-ефикасна е от Партията.

Стажът й бе повдигнал духа. Откакто Жюлиет замина за Париж, бе изгубила най-вярната си привърженичка. В живота е от изключително значение да имаш привърженици. Все пак не може вкъщи да се развява с тениска с надпис „Давай, Мартин, напред, Мартин“. Важно е да имаш привърженици, които да уважаваш. А не разни тъпаци, дето си мислят, че Ню Йорк е столицата на Щатите. Образовани хора, а не балъци…

За нещастие, откакто Жюлиет замина, Мартин имаше чувството, че е заобиколена предимно от такива. Дори престана да се вижда с Кристоф, любимото й другарче. Вече нямаше желание да се люби в камионетката, която изпросваше от баща си и паркираше на върха на хълма Питивие льо Вией. Все се опасяваше, че спирачката ще изпусне в разгара на любовната игра. Беше й писнало. Всеки път съсипваше по един чорапогащник.

Затова всяка вечер се прибираше директно от бачкане и залягаше над английския. После вечеряше с родителите си пред телевизора. Баща й размахваше вилица към екрана и хулеше правителството, работодателите, американците, лошите хора.

Мартин слушаше, но не чуваше.

Само минаваше през дома на родителите си, нямаше намерение много да се задържа. Погледната отстрани, изглеждаше мила и послушна. Не че не ги обичаше, изпълнена бе с нежност към тях. Искаше й се да ги предпази от живота, от който нищо не бяха разбрали. Нямаха вина, бяха тръгнали от нулата, службицата в захарната фабрика и четиристайното общинско жилище им се струваха върха на лукса. Беше им благодарна в известен смисъл. Благодарение на такива като тях нейното поколение щеше далече да стигне. Те бяха успели да направят най-трудното: да се откъснат от бедното бретонско селце и да се установят в град, на прилично разстояние от Париж. Гигантска крачка напред.

Когато разговорът прекалено загрубее, тя започва да мисли за други неща, за да прогони глупостта, която долавя да се прокрадва в думите им. Не желае да попадне в мрежите й. Не иска дори микроскопични частички от нея да проникнат в главата й. Това е най-силният й страх, не й дава мира. Ако се случи по време на разговор да повтори някой израз на майка си или лозунг, чут от баща си, тя се сепва и млъква. „Не искам да стана като тях, не искам да стана като тях.“

За да избяга от тях, започна да чете. Не подбираше, четеше всичко, което книжарят от площад „Мартроа“ й продаваше на занижени цени или й даваше безплатно, когато книгите бяха пожълтели или в недобър пазарен вид. В последно време бе изгълтала сума ти книги, написани от жени. Преводи от американски. Подобни четива не вървяха в Питивие. А тя се разпознаваше в тях. Не беше единствената, която искаше нещата да се променят. Затова реши да отиде в Америка. Обикновено сядаше да чете след вечеря. Със сестра си Жоел, две години по-малка от нея, деляха една стая. Жоел напусна училище и отиде да учи занаят в един фризьорски салон, при госпожа Робер. Изхарчваше почти цялата си заплата за дрехи и козметика.

Всеки път, когато Мартин се опитваше да поведе разговор с Жоел, се стигаше до кавга. Мартин се ядосваше. Много трудно приемаше пълната липса на амбиция у сестра си.

Вечерта, преди да замине за Орлеан за стажа, пак се сдърпаха, този път заради Жюлиет.

— Твоята приятелка сигурно е много тъжна — запревзема се Жоел, заета да си лакира ноктите, подпряла длани с разперени пръсти на купчина женски клюкарски списания за известните личности. — В Париж… толкова далече от красивия Рьоне… той нали я заряза…

— Тя го заряза — поправи я Мартин.

— Гладис разправя други работи…

— Тази безлична върлина! Скоро ще дойде и нейният ред!

— В деня, в който сваля красавеца Рьоне, така здраво ще го хвана, че няма да има мърдане.

— Какво ви прихваща всички, та сте си изгубили ума по този безмозъчен хубавец!

Внезапно нещо й прищрака в главата.

— Я ми кажи, драга моя сестричке, вече била ли си с момче?

— Защо? Ще отидеш да кажеш на мама ли?

— Не. За моя лична информация. Питах се дали имаш някакви други интереси, освен жалките ти историйки на наивна кретенка.

Четчицата с лака се отплесна и Жоел се разплака.

— Нямаш право да ме наричаш кретенка! Това, че не си взех матурата, не…

Не довърши изречението. Мартин вече съжаляваше, че е прекалила. Понечи да я прегърне, но Жоел я отблъсна.

— Остави ме на мира! Ще видим коя от двете ще се окаже по-голяма кретенка.

— Извинявай, ама много ти се ядосах, исках да те накарам да се замислиш. Да се поинтересуваш от нещо друго, освен от Рьоне красавеца. Струваш доста повече, да знаеш…

Жоел вирна брадичка и попита:

— Защото съм хубавичка, затова ли смяташ, че съм тъпа? Като Мерилин?

Къде ли го беше прочела това?

— Не, аз съм тъпа понякога. Хайде, престани да лееш сълзи. Ще ти подаря нещо, за да ти се извиня. Какво ти се иска?

След кратък размисъл Жоел отговори:

— Червило „Туенти“.

А ти какво очакваше, скастри се наум Мартин, да ти поиска събраните съчинения на Симон дьо Бовоар?

„Колко ми е трудно да приема, че хората не са като мен!“, продължи да разсъждава тя, събирайки нова струя плюнка. Понякога съм наистина нетолерантна. Бедната Жоел…

Тя потръпна и разтърка ръце. Вдигна поглед към заплашително притъмнялото небе. Хвърли поглед на часовника си и се изправи с един скок, потупвайки енергично миниполата си.

Бързо, бързо да спре някоя кола, ако иска да стигне навреме за вечеря.

Глава 7

— За какво мечтае девойката, облегната на парапета на моста?

Жюлиет подскочи стреснато. Мъжът с глава на костенурка бе застанал зад нея. Погълната от мислите си, не го бе чула да се приближава.

— За бетона — отговори тя.

Той се засмя високо.

— За бетона?

— Да. Правя проучвания, събирам информация за бетона, след като толкова се интересувате. Така си печеля хляба.

Изучава бетона и има прекрасно дупе. Тази девойка не е за изпускане, каза си той.

— Какво ще кажете за едно питие?

— Може — отвърна Жюлиет.

За пръв път закрачиха рамо до рамо. Поеха нагоре по улица „Бак“, после по „Юниверсите“ и стигнаха хотел „Ленокс“.

Барът, обзаведен дискретно в бежово, с бяло пиано в дъното и големи дивани в цвят слонова кост, покори Жюлиет още от вратата.

В този следобеден час нямаше клиенти. Барманът четеше детективски роман, от ония с меките корици. Кимна им. Изглежда, познаваше мъжа от парка „Тюйлери“.

— Тръгнах оттук — поясни той, посочвайки бялото пиано. — Четирийсет франка на вечер. Свирех само в два акорда, изпълнявах всичко в до мажор, от „Summertime“ до „Под мостовете на Париж“… Държаха ме, защото клиентите се забавляваха.

Жюлиет се усмихна.

Той продължи:

— Бях атракцията на заведението, музициращ палячо.

Харесва това момиче. Ако имаше достатъчно средства, щеше да наеме стая и да се качат горе двамата. Убеден съм, че няма да откаже. Почтена на вид, обаче е готова да запретне полата. Фантазирам си, бълнувам, каза си той. Желанието да легна с нея ме обърква. Не знам за какво да й приказвам…

Спогледаха се, смутени. Той си поръча скоч, Жюлиет швепс.

Хайде сега, да успокоя топката. Споко, споко. Мога да й изсвиря нещо кратко. Ще се получи романтично и ще замаже лошото впечатление от миналия път в парка. Не, няма да си давам зор. Няма да се променям.

Изпиха си питиетата мълчешком.

Жюлиет оглеждаше интериора и се чувстваше добре. Искаше й се да посвири на пианото, но не се осмеляваше да го помоли. Ще си помисли, че съм някаква наивна патка.

Той си поръча второ уиски, тя още един швепс.

Той извади цигара, драсна клечка кибрит, запали си цигарата и пъхна изгорялата клечка обратно в кутийката. Сети се, че не беше предложил на Жюлиет, и й поднесе пакетчето. Тя си взе и той й подаде кибрита. Трябваше й време, докато попадне на клечка с червена главичка.

Дръпна от цигарата. Добър ход, създава усещане за непринуденост.

— Още един швепс?

Тя кимна.

— Същото — поръча той.

Барманът отново остави книгата си и дойде до тяхната маса.

Мамка му, може поне да заговори за времето, мислеше той. Все е нещо за начало. Нервира ме с мълчанието си. За какво ли мисли? Пита се защо е тръгнала с мъж с физиономия във формата на електрическа крушка? Искам да я докосна, мамка му, искам да я докосна.

Трябва да спре да пие.

Беше петото му уиски. Посред бял ден при това! Довечера пак ще съм се подредил…

Обърна джоба на дънките, имаше само сто франка, колкото да плати питиетата.

— Добре, стига сме се размотавали тук, да тръгваме — заяви той, след като изпразни джоба си на бара.

Тя допи чашата си в мълчание.

Излязоха на улицата. Той примижа от силната светлина.

— Ще ми дадете ли телефона си?

Тя се колебаеше.

Той заяви с ирония:

— Лично аз нямам нищо против да се оставим в ръцете на случайността, но Париж е твърде голям град, а това си е риск…

Тя се усмихна, все така мълчалива. Нещо й подсказваше, че е по-добре да спре дотук. Този мъж е опасен. Може би.

— Аха, пропуснах да ви кажа — продължи той. — За да не нарушавате принципите си. Не съм сводник, нито трафикант, нито член на престъпна банда, заклевам се.

На всичко отгоре чете мислите ми, каза си тя. С върха на обувката си започна да описва кръгчета на тротоара. „Не знам. Не знам как да постъпя.“

— Много искам да се видим пак, госпожице.

Той се приближи, бутна я до стената, взе ръцете й в своите, долепи ги до влажната, замръзнала стена, долепи и ръцете си, корема, краката, цялото си тяло до нейното и се приведе бавно, бавно към нея. Жюлиет присви очи, усети дъха му и почувства устата му върху нейната. Устните, езикът, зъбите му… Сля се с тях, сякаш цял живот беше правила само това, да се целува с него. Опита да си освободи ръцете, за да ги увие около врата му, но той не й позволяваше да мръдне, притиснал гърба й до студената стена, китките я заболяха, но усещаше как в нея прониква топлината от корема и бедрата му. С всички сили впи устни в неговите и се остави целувката да я погълне, забравила хората наоколо, сраснала се с устата, която я изпиваше, с езика, който пърхаше и проучваше, със зъбите, които лекичко я хапеха, преди езикът отново да задълбае още по-дълбоко, ръцете да замачкат полата й още по-яростно.

— Любовната целувка руши обществото — заяви той, отдръпвайки се внезапно.

Жюлиет за малко да се озове на земята, но успя да се хване за якето му.

— Падате малко анархистка, скъпа. Ако бях на мястото на родителите ви, нямаше да ви разрешавам да излизате без придружител.

Тя го изгледа с поглед, искрящ от гняв. Не е прието да прекъсваш така брутално целувка, без поне да намекнеш за намерението си. Грубиян!

— Какво знаете вие за родителите ми? Освен това съм минала възрастта да вървят по петите ми.

Засегна се. Не е зле. Наперено девойче.

— Е, ще ми дадете ли телефона си? Нямам намерение цял следобед да ви целувам. Имам си и друга работа.

Тя сви рамене, подръпна си поличката, пооправи си косата и му изплю номера си, сякаш беше ругатня.

— За девойка с принципи ми се струва, че много бързо развяхте бялото знаме.

Тя го изгледа с ирония.

— Винаги мога да ви затворя телефона под носа, нали се сещате.

Той беше във възторг. Ще падне люта битка. Непримирима битка, лишена от всякакви правила, което означава, че капитулацията ще бъде много по-сладка и целувките много по-жарки.

— Добре. Привет! Ще ви звънна.

Той се отдалечи.

Тя си пое дъх, докосна устни — какво преживяване, не можеше да се сравни с небрежните целувки на красивия Рьоне! Тръгна по улица „Юниверсите“, като подскачаше от тротоара на платното и обратно, оглеждаше фасадите на сградите, представяше си, че има балкон със стъклена стряха, карета, която изтрополява от някой вътрешен двор, лакей, който се провиква: „Дайте път“, и изведнъж се закова на място с думите:

— По дяволите! Не му знам името.

Глава 8

Бенедикт се чувстваше все по-обезсърчена. Двайсет и двете писма с клеймо „лично“ и впоследствие „лично и спешно“, които изпрати от ноември месец до сега, бяха останали без отговор.

От 15 ноември, за да сме съвсем точни. От сутринта, когато Жюлиет й позвъни от Париж с новината, че операция „Питивие — Париж“ е приключила с успех — намерила си е жилище и работа.

Бенедикт реагира странно на новината. Поздрави Жюлиет и след като постави обратно слушалката, седна. Остана дълго време в тази поза, въртейки в ръка молива на телефонния бележник, обзета от разочарование. Разочарование, което я връхлетя ненадейно и което не успя да овладее. Защо тя трябваше да кисне тук, в Питивие, в някакво си „Курие дю Лоаре“, докато приятелката й жъне успехи в Париж?

Чувстваше се унизена. Не беше завист. Въпреки че… Но веднага се смъмри — лесно е да критикуваш, я по-добре погледни реалността в очите, драга моя. Взеха те във вестника, защото баща ти е приятел на господин Вонар, шефът на агенцията, така че в случая нямаш никаква заслуга.

Една вечер господин Вонар дойде със съпругата си у тях, бяха ги поканили на вечеря. Той изтъкна предимствата на журналистическата професия — не се изисква истинско образование. „То се смята по-скоро за пречка“, създаваш връзки, носи придобивки в натура. „Жена ми например никога не купува спално бельо, покривки за маса, кърпи, получава ги от рекламодателите“, да не говорим за уважението, статута и фирмата.

— Според мен това място е най-подходящото за госпожица дъщеря ви — посочи той Бенедикт. — Идеална професия за млада жена, може да си намери и съпруг… Журналистиката отваря всички врати!

На другия ден тя се обади на господин Вонар и я взеха на работа в „Куриера“.

След разговора с Жюлиет се оказа, че вестникът не представлява кой знае какво постижение. Трябваше да се цели по-нависоко. Тя обмисли въпроса, гризейки кожичките на ноктите си, и реши да разпрати въпросните писма. Започна с едно на седмица, впоследствие, тъй като не получаваше никакъв отговор, зачести с изпращането им. Но резултат така и не последва.

Единствено в „Репюблик дю Сантр“ се получи нещо. По телефона секретарката я попита кой я препоръчва. Тя смотолеви името на баща си и два дни след като се обади, бе приета лично от господин Ерие. Наложи се няколко пъти да повтори, че наистина е дъщерята на господин Тасен, четвъртата.

— Добре познавам баща ви от времето, когато работех в банката „Креди Агрикол“. Той често ни е помагал и с удоволствие бих направил нещо за дъщеря му.

Тя обясни, че иска да стане журналистка и е готова здраво да се потруди.

— Ще ви взема — каза той, — но в никакъв случай не мога да ви плащам заплата. В процес на реорганизация сме и журналистите ще погледнат с лошо око на всякакво ново назначение. Ще ви плащаме на ред.

Бенедикт прие — най-сетне щеше да работи в истински вестник. Разказа на Мартин, без да споменава ролята на баща си, приписвайки успеха на собствените си заслуги. Мартин я слушаше, възхитена.

И понеже Бенедикт разпространи и сред останалите версията, съчинена за пред Мартин, накрая вече не си спомняше как точно се бяха развили нещата.

Оттогава започна да учи занаята, вземайки интервюта от видни съграждани с вид на глътнали бастун, вадеше с ченгели думите от устата на мълчаливи земеделци и сърдити търговци. Въпреки че писанията й се поместваха в раздела „Кратки новини“ и не ги подписваше, тя ги изрязваше и ги лепеше в една тетрадка, показваше я на Мартин, която я окуражаваше. „Заслужава си, нищо че ти заплащат на ред. Още повече, че на теб изобщо не ти се налага да работиш, за да се издържаш, затова се възползвай докрай от случая.“

Предния ден Мартин я бе посъветвала да изпраща обидни писма. „Може би най-после ще ги предизвикаш да отговорят.“ Бенедикт се колебаеше. Обидите не бяха по нейната част. А за да постигне желания ефект, обидата трябва да е убийствена, да жигосва.

Тъкмо обратното, Бенедикт вярваше повече в дипломацията, в идеите, които бавно и неотклонно си проправят път, в доброто възпитание. Да обидиш някого, за да постигнеш мимолетна победа, не й се струваше добра идея.

Ще направя най-добре да си подредя гардероба, реши тя, ще ми се отрази благотворно и ще сложа в ред мислите си.

В стаята на Бенедикт цареше безупречен ред. От чекмеджетата не се подаваше никакъв ръкав на пуловер. Книгите бяха подредени по азбучен ред „като в библиотеката“, поднасяха я братята и сестрите й, на тоалетката бурканчетата и флакончетата с козметика бяха строени като войници, на леглото бяха разхвърляни декоративни възглавнички с воланчета.

Подредената стая й действаше успокояващо. Също както и списъкът на предстоящите задачи, който съставяше в началото на седмицата. Когато зачеркнеше и последната в неделя вечер, се изпълваше с чувство на удовлетворение и щастие. Част от самочувствието си дължеше именно на реда, който създаваше край себе си.

Този път, за разлика от преди, подреждането на гардероба не донесе очаквания ефект. Така и не успя да реши дали се налага да напише обидното писмо. Ще попитам мама, каза си тя, тя ще знае по-добре как да постъпя.

Докато слизаше по широката дъбова стълба, покрита с червен килим, Бенедикт си тананикаше, доволна, че има майка, която й е подръка, към която може да се обърне във всеки момент на деня и нощта и която винаги намира време да я изслуша.

— Мама е чудесна — бе споделила един ден пред Мартин, — тя е единственият човек, когото познавам, който наистина проявява внимание към другите.

— Късметлийка си — отвърна Мартин. — Казвала ли си й го?

— О, не! Няма да ме чуе…

Мартин се бе усмихнала.

Бенедикт искаше майка си единствено и само за себе си. Петима братя и сестри не предразполагаха към интимност. Като беше малка, нарочно си разраняваше коленете на кормилото на червеното си колело, за да дойде майка й да се погрижи специално за нея. Само че сега беше почти двайсетгодишна и този номер нямаше да мине.

Матилд Тасен беше в градината, садеше една роза. Беше прочела в някакво списание, че ако разцепиш стъблото на розата и поставиш пшеничено зърно в цепнатината, розата ще се вкорени. Възползваше се от краткото проясняване, за да види дали е вярно. Беше настроена скептично. Ако розата наистина се вкоренеше, то тогава би могла да засади всички рози, които получаваше.

Единственият проблем бе, че вече никой не й подаряваше рози, и тази я беше взела от букет, подарен на дъщеря й Естел. „Откога престанаха да ми носят цветя?“, замисли се тя, като се изправи и разтри кръста си. Вече не помня откога… Нормално — никой не изпраща цветя на многодетна майка.

Тя енергично заби бела в пръстта и с доволна усмивка огледа дупката, която се бе отворила. Може и да беше на четирийсет и пет години и да беше родила шест деца, но бе запазила непокътната силата си на девойка.

В същото списание прочете, че организмът на бъдещата майка ежедневно произвежда енергия, равняваща се на четири часа труд! Изправена до новозасадената роза, Матилд грабна една дървена клечка и започна да пресмята, драскайки с нея по земята. Девет месеца бременност и шест раждания, това прави шест хиляди четиристотин и осемдесет часа, което е равно на… тя продължи пресмятанията… на пет-шест години ежедневен труд… Взря се в драскулките. А пък аз си въобразявах, че нищо не върша в този живот!

Бенедикт беше прекалено заета с проблемите си и не забеляза замисленото изражение на майка си. Попита я машинално: „Как си?“, и продължи, без да дочака отговора:

— Спомняш ли си, мамо, писмата, които изпращах всяка седмица?

— Да, и какво?

— Минаха пет месеца, откакто ги разпращам, и досега не съм получила нито един отговор.

— Аха.

— Мамо, слушаш ли ме?

Пет, по-точно шест години, в които съм произвеждала бебета на конвейер. Като прибавим към тях и годините, посветени на грижите за тях и възпитанието им! Май щеше да е по-добре да не бях отваряла това списание.

— Е, ти би ли го направила, или не? — настояваше Бенедикт, объркана от безразличието на майка си. — Мамо!

— Съжалявам, скъпа. Точно сега няма да съм ти от голяма полза. Сигурно копаенето ме измори повече, отколкото предполагах. Друг път ще си поговорим за това, нямаш нищо против, нали?

Бенедикт кимна и си тръгна. На тези години нямаше да седне нарочно да си порязва коляното с джобно ножче, за да привлече вниманието на майка си.

Метна си шлифера и реши да се поразходи до площад „Мартроа“.

Спря в „Сладко изкушение“ и си поръча един шоколадов еклер. Карай, довечера няма да сложи в уста троха хляб и ще пропусне десерта. Бенедикт спазваше стриктно подобни забрани и рядко престъпваше принципите си. Беше решила например, че ще се люби чак когато срещне мъжа, който си заслужава. Според нея флиртовете в автомобилите събота вечер бяха унизителни, а партньорите на Жюлиет и на Мартин — посредствени. Моят принц от приказките ще бъде мъж с амбиции и с чувство на дълг. Отделно взет, дългът е отегчителен, а амбицията за самата амбиция — съмнителна. Затова ще притежава и двете. Един ден той ще се появи и ще разбера, че е дошъл за мен.

Случваше се да завърти ключа на стаята си и да застане гола пред огледалото на гардероба. Оглеждаше с удовлетворение високата девойка с кестенява, дълга до раменете коса, с очи с цвят на кестен — не кафяви, звучи банално, с правилен нос и съвсем малко по-голяма уста… Класически черти, изискани. Единствената отстъпка, която допускаше по отношение на лошия вкус, олицетворяван от Мартин, беше изрусеният кичур, който сама изсветляваше с кислородна вода, за да смекчи овала на лицето си. Нищо друго. Когато с гордост в гласа Жюлиет й съобщи по телефона, че Режина й била измислила фасон, Бенедикт си каза, че тя отдавна си бе изработила своя собствен стил. Нямаше желание да го променя, въпреки че сега беше модно да се ходи със сабо, миниполи и клош панталони.

— Имаш ли цигари?

Жоел Маро, сестрата на Мартин, седна насреща й.

Бенедикт неохотно й подаде една цигара и бутна настрана чинийката от еклера. Трудно успяваше да прикрива чувството на антипатия, което пораждаше у нея Жоел.

— От салона ли идваш?

Опитваше се да се държи любезно. От момента, в който се запознаха, Жоел й заговори на „ти“ и Бенедикт така и не можа да го преглътне.

— Днес цял ден правих само къдрене. Чудя се какво ги прихваща тия жени, всички искат да имат къдрави коси.

— Сигурно е модерно — предположи Бенедикт, твърдо решена да не се разпростира по темата.

— Щеше да е модерно, ако бяха певици като Джули Дрискол — отвърна Жоел с презрителна гримаса. После продължи без никаква връзка: — Сега пробвам нов метод против целулит.

— О! — отвърна Бенедикт, която отново се почувства унизена, този път от целулита на Жоел.

— Ми да, един представител на козметични продукти ми предложи да пробвам някакъв нов продукт. Нанасям от мазилото на едното бедро в продължение на два месеца и после сравнявам с другото. На всичко отгоре, ще получавам по двеста кинта на месец. Супер, не намираш ли?

— И си въобразяваш, че ще се получи нещо? — попита Бенедикт.

Не трябваше да го яде този еклер.

— Ще видим… Само да не забравят да ми дадат тубите с помадата за другия крак! Представяш ли си ме с една тлъста и с една кльощава кълка!

Дойде й прекалено. С усилие сдържайки се да не повърне еклера, Бенедикт заговори за някаква спешна среща и стана от масата.

— Ей, ако видиш Рьоне, кажи му, че съм тук — провикна се Жоел, огласяйки сладкарницата. — Имахме среща в пет на площада.

Бенедикт кимна. Отдалече. Мис Целулит и Мистър Грес!

Толкова се вбеси от фамилиарността на Жоел, че след като се прибра, почувства как я осенява вдъхновение и се зае с обидните писма. Докато пишеше, вулгарно гримираната физиономия на Жоел отново се появи пред очите й. Нахъса се още повече и написа три страници на един дъх.

След като свърши, остави писалката и изведнъж се запита как бе възможно момиче, за което не даваше пет пари, да я разгневи до такава степен. Нещо не съм наред.

Глава 9

— Ало, добър ден, бих желал да говоря с най-прекрасното дупе на света.

Бясна, Валери тресна телефона. Ненормалникът се обаждаше за трети път, а тя така и не успяваше да намери сразяващия отговор. На връщане към стаята си отвори хладилника. Тъкмо се колебаеше дали да си вземе бурканче с кисело мляко натюр, или шоколадово, когато чу да се превърта ключът на входната врата. Беше Жюлиет, мокра от глава до пети, натоварена с покупки, от които също капеше вода. Изруга, когато видя, че корицата на „Ел“ е изцапала белия й шлифер.

— Да му се не види! — затюхка се тя, тръшкайки се на първата попаднала й табуретка. — Не мога повече, животът е ужасен…

— Вали ли? — осведоми се Валери, избирайки шоколадовия данон. — Няма значение, от утре съм на диета.

— Какво говориш… Просто оптическа измама.

— Нещо не си на кеф май? — продължи Валери с пълна уста.

— Няма такова нещо. Всичко е наред, съвсем наред. Слънцето грее, а аз цял следобед висях в Центъра за проучвания и анализи и изчетох купища информации за бетона. Парижкият панаир чука на вратата, а аз така и не успях да науча нищо, ама нищичко! Сега ми остава да изгълтам това тук.

Тя посочи купчината мокри папки, които остави на края на кухненската маса.

— Да си беше избрала друга работа, след като бетонът те докарва до това състояние.

— Престани. Все едно чувам майка ми.

— Защо, майка ти знае ли, че работиш за Виртел?

— Да. Оплетох се. Не мога да лъжа. В края на краищата не е срамно да работиш! Само се наложи да се закълна, че ще продължавам да ходя на лекции.

Лекциите… Трябва да бе ходила пет пъти за шест месеца. Имаше си извинение. Беше си дала дума да навакса в края на годината, преди изпитите. Циклостилните записки са затова, да спасяват положението.

— На мен пък ми се струва, че е по-важно да си вземеш дипломата, отколкото да бачкаш за Виртел — заяви Валери.

Жюлиет въздъхна. Трудно й беше да го приеме, но сигурно Валери имаше право. Усещаше, че нещата й се изплъзват. Липсваше й воля. Беше му отпуснала края. Живееше ден за ден, умът й бе зает с Жан-Франсоа Пенсон — вече трябва да се е върнал от Ню Йорк, защо не ми се обажда? — четеше и препрочиташе механично, в главата й не влизаше нищо за хидробетона, пенобетона, газобетона, разните механични съпротивления, предварително напрегнати елементи…

— Знаеш ли за какво мечтаят производителите на бетон по света?

— Не — отговори Валери, която си беше изяла данона, но продължаваше да остъргва с лъжичката дъното, за да отлепи някоя заклещена в ъгълчетата люспица шоколад.

— Да ти кажа тогава… Мечтаят да открият бетон, лек като перце, който да издържа на студ, на горещина и да може да се превозва лесно. Днес научих, че за да олекотят бетона, руснаците добавяли кръв.

— Можеше да изчакаш да свърша с яденето.

— И не само те. Едно време китайците смесвали порцелана с гълъбова кръв, за да го направят по-здрав! Представяш ли си?

— Виж ти, това бетонът бил страхотно нещо.

— След като изчета всичко тук — добави Жюлиет, поглеждайки мократа купчина, — ще стана ненадминат спец по бетона. Ако съм достатъчно разумна, би трябвало да седна да чета още тази вечер.

Телефонът иззвъня.

— Ако пак се обажда онзи маниак — заяви Валери, — ще звънна в полицията да ни скрият номера.

— Какъв маниак?

— Ненормалник някакъв. Иска да говори с най-прекрасното дупе на света.

Жюлиет пламна. Валери си помисли, че е от срам.

— Ще му дам да се разбере на този господинчо, само стой и гледай!

Странно, присъствието на Жюлиет й действаше стимулиращо.

— Не, не, остави, аз ще се обадя — прекъсна я Жюлиет. — Може да се откаже, като му се обади друг глас.

Валери сви рамене, а Жюлиет се втурна към телефона.

— Ало. Бих искал да говоря с най-прекрасното дупе на света.

Жюлиет преглътна и отговори:

— Аз съм.

— А, най-после… Три пъти звъня и някой ми затваря под носа. Да нямате бавачка?

— Не. Това е една приятелка.

Жюлиет се обърна да провери дали Валери я гледа, но тя се беше завряла в хладилника и се виждаха единствено краката й.

— Хубави приятелки имате. Да не би случайно да сте набожна?

— Ами… Тоест… Тя не ми е точно приятелка, живея под наем при нея.

Ама защо ли се извинявам? Би трябвало той да ми се извини!

— Можехте поне да се представите!

Той свирна в слушалката с престорено възхищение.

— Виж я ти как изискано се изразява!

Говореше носово. Жюлиет внезапно почувства силна ненавист към него. Напълно непознат мъж, който я сваля на улицата, безцеремонно се нахвърля да я целува и десет дни по-късно се появява, за да говори, както сам се изразява, с „най-прекрасното дупе на света“! За какъв се мисли?

— Бихте могли да ме наричате другояче все пак, не мислите ли?

— Как да ви наричам? Дори не знам името ви.

Което си е така. Както и тя не знае неговото.

— Да се видим довечера?

Жюлиет се поколеба. Можеше поне да каже: „Какво ще правите довечера?“ или „Свободна ли сте довечера?“. Нещо по-учтиво, не толкова директно. Още малко и ще вземе да изтърси: „Ще се чукаме ли довечера?“.

— Ако нямате желание, не се насилвайте. В Париж е пълно с мацки. В това е предимството на големите градове…

За малко да затвори, но се въздържа. Грубият му тон я развълнува и в същото време я ядоса. Как да постъпя? Да изляза или да си остана у дома да зубря за бетона?

— Добре, да се видим — съгласи се тя. — Къде и в колко часа?

Като ще си говорим направо…

— В осем часа в бара на „Ленокс“.

— В девет.

— Девет? Добре.

Той затвори, без да си даде труд да каже: „Довиждане, целувам ви, доскоро…“.

Жюлиет седна до телефона и се замисли. Не трябваше да се съгласява. Най-добре да си остане вкъщи и да изчете справочниците за проучването, с което я беше натоварил Виртел. Никога няма да успее, ако търчи на среща, щом й свирнат. На всичко отгоре той няма нищо общо с принца от приказките. Ще работя утре вечер, обещавам си…

— Маниакът ли беше? — осведоми се Валери, която се справяше успешно с второ кисело мляко.

— Не, не, един приятел, с когото ще излизам на вечеря.

— Искам да те предупредя, че ако оня се обади пак, вече знам как да му отговоря. Ще му кажа: „Аз съм“, да видим какво ще ми каже.

Защо винаги попадам на мъже, които се държат зле с мен? Или пък изобщо не ми обръщат внимание. Ваната беше малка, Жюлиет не можеше да се излегне в нея с цял ръст, затова се налагаше да избира дали да й е студено на раменете, или на краката.

На всичко отгоре се старая, мия си косата, излъсквам се, парфюмирам се… Заради някакъв дръвник с глава на костенурка. Как да се облека? Не прекалено секси, ще вземе да си помисли, че съм му в кърпа вързана, но достатъчно все пак, за да ме целуне, както го направи оня път насред тротоара.

Той я чакаше на бара в хотел „Ленокс“ пред чаша уиски. Пиеше на едри глътки, сякаш се наливаше с най-обикновено червено вино. Взе си чашата и седна на пианото. Раменете му се тресяха, пееше песента на „Бийтълс“ „Obladi, oblada, life goes on…“ очите му искряха.

— Хайде да ядем, гладна съм — каза Жюлиет.

Той кимна, стана от пианото и отиде при бармана. Плати си уискито и му прошепна на ухото:

— Може ли да ми дадеш стая за тази нощ?

Усмихнат, барманът кимна.

— Окей, имаш късмет, шефът е в Цюрих, обаче утре в осем да те няма. Ясно?

Луи му пусна една банкнота от петдесет франка в ръката. Ще я чукам, и то в луксозен хотел…

Отидоха да вечерят. Влязоха наслуки в един ресторант на улица „Верньой“. Докато тя търсеше в менюто най-евтините блюда, той си взе още едно уиски. Разговорът не вървеше. Гледаха се и тя се изчервяваше. В брадата му се бяха заплели нишки от лимон, но не я отвращаваха. Очите му искряха, зъбите му блестяха, ръцете му не намираха покой и на нея й се искаше да я прегърне. Веднага. Защо да чакат, след като може да бъде прекрасно още сега. От време на време вдигаха поглед и се усмихваха един на друг, след което отново се вторачваха в чиниите си, ядяха бавно и без охота. Той помоли за сметката, плати и предложи: „Да тръгваме“. Тя го последва.

— Ще дойдете ли с мен в хотела?

— Да.

— В стая?

— Да.

— Защо?

— Защото ви желая.

Тя не сведе поглед, не се изчерви.

Гледаше го в очакване.

Легнаха в голямото легло.

Не губиха време.

Той я сграбчи, разтвори краката й, зарови лице в нея и започна да мърмори напевно: „Обичам това нещо, обичам това нещо“.

Твърдението й се стори малко безлично, после изобщо престана да мисли.

Тя свърши в устата му. Той свърши в нея. Толкова бурно и с такава сила, че се преви надве и извика.

На сутринта барманът Албер се появи със закуската. Ароматът на кафето го събуди. Той отвори едно око, погледна я и каза:

— Бяхме страхотно нетърпеливи вчера.

Тя направи опит да се гушне в него, но той я избута и грабна чашата с кафето. След малко попита:

— Ще си уговаряме ли среща, или ще оставим на случая?

— Нека оставим на случая.

Облякоха се. Надникнаха в коридора и се измъкнаха от стаята. Навън ги посрещна сива и студена ранна утрин.

— Ами… тогава… Привет. Доскоро.

— Доскоро.

В канавката се разхождаха гълъби. Един черен и кльощав метач небрежно размахваше метлата. От хлебарницата се носеше мирис на прясно изпечен хляб, зарзаватчията нареждаше портокали на витрината.

На първите страници на вестниците Жюлиет прочете: „Свръхзвуковият самолет «Конкорд», облог за десет милиарда“. Облог. Отново се намесваше случайността.

Чувстваше се уморена и задоволена. И леко изненадана от тази нощ, напълно различна от съботните нощи, на които бе свикнала в Питивие. И твърдо решена да я повтори.

— По дяволите! Пак забравих да го попитам как се казва!

Глава 10

Казва се Луи. Луи Гаяр[5].

По-рано не харесваше името си — как е възможно човек да изпитва чувство на безпокойство, притеснение и страх с такова име! Сега го развяваше като знаме. „Луи Гаяр“, звънко се провиква на прослушванията, на които се явява. Или Гаяр Джуниър, когато се вижда като холивудска звезда. И още, кратко и ясно, „Гаяр“, когато се обажда на някое момиче. Задължаващо име и физиономия на костенурка! Злополука при триста четирийсет и седмото делене на клетката и ето на, пропуснал съм да се сдобия с брадичка. Благодаря, татко. Благодаря, мамо.

Заради вас съм принуден да се крия зад тази тридневна брада, а ненавиждам брадатите.

Татко и мама. Анри и Реймонд Гаяр, по баща Морен. Учители в Понсе сюр Лоар. Анри и Реймонд бяха женени от дванайсет години, когато на 2 октомври 1940 година обявиха радостната вест — раждането на първия им син Луи, който така си и остана единственият.

Луи растеше в празния училищен двор, мечтаеше в класните стаи, притихнали след шест часа, когато звънецът оповестяваше края на учебните занятия, изгълтваше си супата на края на масата, сред тетрадките с контролни, нашарени с червено мастило. Вечер излизаше в празния двор, вдигаше очи към небето, наблюдаваше звездите и се прибираше, за да открие имената им в краткия астрономически атлас. „Луи ще стане астроном — казваше майка му. — Да му купим телескоп.“ „В никакъв случай — възпротивяваше се баща му. — Ще стане учител като мен.“

Луи се чувстваше по-близък до звездите, отколкото до родителите си и техните мании: ежедневна баня, безупречно сресване на крив път, вечер щателна инспекция дали са му чисти ушите и дали се е измил „между пръстите на краката“, „Луи, покажи на мама“. Никакви кръпки на панталоните, никакви синини по коленете. В училище странеше от побойниците. Дори не му се налагаше да ги избягва — синът на учителя беше неприкосновен. За сметка на това момичетата го харесваха и Луи нямаше нищо против. Изпращаха му рисунки в час, а после му позволяваха да им диша във вратовете.

Лятната ваканция беше голямото събитие на годината. Тримата вземаха влака до Авиньон, после автобуса до Ла Фрескиер, малко селце в долината на буйната река Юбе. Отсядаха в хотел, на пълен пансион, който струваше дванайсет франка на човек. През целия август Луи строеше малки баражи на ручея Беус и повдигаше камъните, за да открие някоя пъстърва. На отиване и на връщане автобусът спираше във фермата на семейство Доминиси и пътниците слизаха, за да видят местопрестъплението, като се разхождаха на групи. Тези спирки бяха звездният миг на Анри Гаяр, който с времето си беше спечелил славата на хроникьор на произшествието, разиграло се на това място. „Малката Дръмънд била влачена в продължение на стотина метра, преди да бъде жестоко умъртвена.“ Луи слушаше и трагедията се разиграваше пред очите му. Беше далече по-интересно от звездите. Ставаше дума за труповете на трима британци, открити между железопътната линия и река Дюранс. Доминиси бяха семейство убийци, то си личеше по престъпните им физиономии. Дядото с хитрото си и лукаво изражение си играеше на котка и мишка с правосъдието. Бабата се подхилваше подигравателно с беззъбата си уста. Луи беше далече от безупречните тетрадки, от леко накуцващия си баща с бастун в ръка, далече от бифокалните очила на майка си, от старателното миене и четкане преди лягане, далече от молитвата с долепени длани и от чаршафите, които ухаеха на сапун.

По време на седмата им лятна ваканция в селцето Луи се запозна с Албер Каст, пенсиониран полковник, чиито „червени“ убеждения били причина за преждевременния край на кариерата му. Полковникът се привърза към Луи. „Ей, юначе…“, провикваше се той гръмогласно от време на време, когато го вземаше със себе си на дълги разходки. Докато се катереха по околните височини или ловяха риба в Юбе, полковник Каст не млъкваше и за миг. Говореше за живота, за любовта, за смъртта, за политиката, за родителите… Луи слушаше и за пръв път усещаше в себе си желание да заприлича на някого. Не беше сигурен, че разбира всичко, но това, което запомняше, го превърташе в ума си по цяла нощ. „Полковник Каст е голяма работа!“, бе възкликнал пред баща си, преливащ от ентусиазъм. „Полковник Каст е никой и повече няма да се занимаваме с него“, бе отвърнал Анри.

На следващото лято не отидоха никъде. Луи се мотаеше в училищния двор в Понсе. Не поглеждаше към звездите, опитваше се да си спомни какво говореше полковникът. „Човек трябва да е истински, юнако… Не хитрувай, бъди такъв, какъвто си, дори това да ти носи неприятности.“ Лесно е да се каже. По-сложно щеше да е да се приложи в живота.

Далече от полковник Каст, сам под козирката на училищния двор, на Луи му останаха само целувките, които си открадваше от Елизабет, дъщерята на хлебаря, просто така, заради тръпката.

Луи порасна, взе си матурата с оценка много добър и отиде войник. Неговият полковник не приличаше на полковник Каст, а старшината се провикваше: „Хей, юнак“, само за да разсмее ротата. Включи се в театралната трупа и написа пиеса, която постави заедно с другите кашици. В нея се подиграваше с полка и със старшината. Резултатът бе осем дни арест, наказание, което посрещна невъзмутимо — щом реагираха по този начин, значи се бе справил добре. Освен това цяла седмица в карцера можеше да си припомня с огромно удоволствие какви чувства бе изпитал на сцената. Изведнъж се беше превърнал в друг човек. Почувства как най-после се е превъплътил в себе си, в истинския Луи Гаяр.

Разбира се, изтече много време и трябваше да премине през множество перипетии, преди да изостави всичко, за да стане истински артист. Но сега най-после живееше според принципите на стария Каст. Беше „истински“. Дори ако понякога това му причиняваше болка.

Обичаше да хвърля в смут охранените си сътрапезници, като заявяваше гръмко по повод гражданската война в Биафра и гладните дечица в тази страна, че „вярва в една-единствена кауза и тя се нарича Аз“. „Много е лесно така, много е лесно“, мърмореха, докачени, благопристойните люде и бързаха да напуснат масата под някакъв скалъпен претекст. Луи не се даваше толкова лесно и отиваше да сее раздор на друга маса. И без това не можеше да затвори очи преди разсъмване. Ако останеше сам вкъщи, обикаляше напред-назад, ядеше среда от хляб или кускус, накиснат в топла вода от чешмата, за да набъбне. „Заради язвата, обясняваше с ръка на стомаха, ям само нощем.“ Падаше си по болести и по доктори. Знаеше всичко на тема сърдечни трансплантации. Четеше вестниците единствено за да е в час с подготовката на полета на „Конкорд“ или с взрива на третата френска атомна бомба.

За всичко останало не му пукаше. Също както не му дремеше за окупацията на театър „Одеон“ от организацията за „революционно действие“, нито за разбунтувалите се студенти през май ’68: „Философи с бедна мисъл, които откриха задника си и видяха, че е мръсен. Край на завистта, край на отношенията, основани на силата, всички ще са равни в общество без печалби и началници, килограми от разлигавена добронамереност, от peace and love, от цветя в косите и всеобща любов в разни комуни… Пълни тъпотии! Като не са способни да се справят със собствената си мръсотия, се юрват да я споделят с другите“.

Една година след май ’68 подобни изказвания никак не допринасяха за популярността му, което си беше в реда на нещата. Не му дремеше, поясняваше, че говори „от опит“: бил живял сам, в двойка, в тройка, в група от десет. „Любовта не съществува — твърдеше той. — Въпросът е кой ще надделее“, а когато не беше на кеф, изтърсваше: „С две думи, путката или курът“.

После отиваше да си легне и си казваше: „Ама че си тъпак. Крайно време е да престанеш с тези дрънканици! И ти си като всички останали. Само дето не искаш да си го признаеш“.

Стана пианист, за да сваля момичетата. Беше забелязал, че се тълпят край пианото. Най-прекрасното дупе на света и то не направи изключение. Облакътена на пианото, подпряла брадичка с длан, тя го слушаше как повтаря облади, облада и в очите й се четеше неприкрито съгласие.

След като се раздели с Жюлиет в ранни зори, Луи отиде пеш до студио „Саунд“, за да запише мелодията на една съчинена от него реклама за някакво меко сирене. Хонорар пет хиляди франка. Така известно време ще мога да правя това, което ми харесва, да пиша музика, да се сдобия с агент, който да ми изнамери роля на млад любовник, за да си заслужи десетте процента. Достатъчно дълго се размотавах. На двайсет и осем години не мога да си позволя да наема стая в някой по-лъскав хотел. Много бързо я нацелувах, трябваше да я накарам да поизчака малко. Сграбчих я, сякаш… Следващия път ще я накарам да чака, да се поизпоти. Благовъзпитана девойка с плисирана поличка. Убеден съм, че мога всичко да си позволя с нея. Мило момиченце, вперило поглед в оная ми работа. Когато се прилепи до него през нощта, не му даде сърце да я отблъсне, както правеше с момичетата, с които преспиваше. Не обича да го докосват след… Тя се вкопчи в него като дете, което иска да го носят на гръб, с крака на кръста, хванало го през раменете, мушнало глава във врата му, и той остана неподвижен, не помръдна…

На стълбището на студиото се размина с асистента.

— Привет, Луи! Чакат те за запис.

— А ти накъде си се запътил? Приключи ли работния ден?

— Отивам за кафе, веднага се връщам.

— Вземи един скоч за мен, за отскок.

Има си навици — докато свири, цигарата дими, залепена на устните му, чашата с уиски, с топящи се кубчета лед, му е подръка.

Отби се в режисьорското студио, поздрави Макс, звукорежисьорът, и отиде да си седне в звукозаписа.

— Не съм много свеж тази сутрин, но ще се справя — заяви, пукайки с пръсти.

Макс протегна ръце с вдигнати длани, сякаш за да му даде знак, че няма закъде да бърза.

— Пускам ти инструментала… да чуеш какво направихме вчера, ще ти хареса.

Макс пусна записа. Луи се заслуша. „Хайде, давай, похапни от чудесното шамбурси.“ „Не е лошо, само как съм го извъртял. Ония ще продадат милиони опаковки от бялото сиренце. Тъпо е да го харизвам на рекламата, по-добре би било да си го запазя и да направя някой хит за певеца Луи Гаяр…“

Асистентът влезе с уискито в ръка.

— Благодаря. Колко ти дължа?

— Нищо. Макс плаща.

Той посочи към Макс, който кимна, сякаш да каже: „Нищо работа, остави, нищо не ми дължиш“. Луи вдигна чашата към Макс с жест на признателност.

— Започваме ли?

— Давай.

Луи гаврътна една ледена глътка, запали цигара, изкара няколко гами за разгрявка… добави партиите за пиано към бас китарата и ударните. Нанани, нанана, шамбурси… Пет хилядарки за четирийсет секунди. Дали да не взема да прескоча до Таити? Парите не ме блазнят, комфортът ме приспива, ако профукам всичките мангизи на Таити, като се върна, ще бъда притиснат от обстоятелствата и ще трябва да родя някоя идея… На Таити с нея, сред палмите, с колан от цветя на бедрата й и аз се опивам от аромата й… Добре звучи.

— Добре, сега да го направим отново. Малко по-бавно към края, ако обичаш.

Мелодията наистина си я биваше. Прозвуча ненадейно в главата му една сутрин, в ранни зори, докато кръстосваше парижките улици. Седна на една пейка, близо до някаква автобусна спирка. Автобусът се плъзна покрай него и той зърна нарисуваната красива усмихната блондинка. В главата му прозвуча нанани, нанана. Прибра се на бегом, записа нанани, нанана на магнетофона, след което легна и заспа. Щастлив.

— Да го повторим за последно! Просто още един път, за по-сигурно.

Димяща цигара, димящ лед. Лентата се завърта отново. Автобусът пак се плъзга покрай него. Трябва да се върна на онова място, да отключа спомена, като Пруст с вкуса на мадлената. В търсене на изгубения автобус.

— Готово. Получи се точно както го искахме.

Макс вирна двата си палеца във въздуха и му направи знак да отиде при него. Луи се протегна, разтри очи и стана от мястото си. Влезе в режисьорското студио и попита:

— Удовлетворен ли е клиентът?

— И още как! Потекоха му лигите от кеф. Ще ти даде нови поръчки. Франк ми каза да ти предам да минеш през него да си поприказвате по въпроса.

Франк беше собственикът на „Саунд“. Връстник на Луи, идеите направо извираха от акъла му, а и беше един хитрец… За по-малко от две години рекламната му фирма неизменно печелеше най-доходните поръчки.

— Имаш талант, момче. Защо не почнеш да пишеш музика за себе си?

Луи се усмихна на Макс. Нямам нужда от теб да ми го казваш, братче, каза си той. Обаче трябва да бъдеш учтив с хората, които те четкат, иначе те намразват и решават, че се дуеш. Стана от стола, сръчка приятелски Макс и тръгна към изхода. Стигна до вратата и се обърна:

— Моля те, кажи на Франк, че ще мина утре следобед за договора. Ако не може по това време, нека ми звънне.

Макс отново вдигна палец. Навън беше приятно. Не му се спеше. Язвата му не се бе обаждала тази нощ. Влезе в едно кафе и си поръча двойно кафе със сметана. Извади цигара от пакетчето „Марлборо“, запали я, върна обратно в кутийката изгорялата клечка и се облакъти на бара. Животът бе прекрасен. Собственикът побутна чашата към него. Луи благодари. Изпитваше нужда да се държи учтиво. „Хайде, давай, похапни от чудесното шамбурси…“

Глава 11

Happy birthday to you, happy birthday to you, happy birthday, dear Juliette, happy birthday to you.

Деветнайсетте свещички трепкаха пред Жюлиет. Насълзена, тя не откъсваше очи от тортата и от надписа, с който майка й бе поръчала да украсят шоколадовата глазура: „Честит рожден ден, Жюлиет“.

Пееха на английски заради Жан-Франсоа Пенсон, който се бе завърнал от Америка. Минавайки през Питивие, за да се види с родителите си, той се бе отбил в „Котаракът в чизми“, където госпожа Тюил го задърпа за ръката: „Как е животът в Ню Йорк?“, и добави: „Ако сте свободен, довечера празнуваме рождения ден на Жюлиет“.

Настаниха го отдясно на госпожа Тюил. Красив като парижанин. Непринуден като американец. С калифорнийски загар. Прекарал две седмици в Лос Анджелис. В Ел Ей, както казваше той.

Жюлиет седеше срещу баща си. Докато пееха, го чу да си мърмори: „… апибьорд дей ту ю, апибьорд дей ту ю“, и едва се сдържа да не избухне в смях.

Компанията включваше още Бенедикт, Мартин и баба й Минет.

— Хайде, духни, скъпа, угаси ги от първия път всичките и най-съкровената ти мечта ще се сбъдне.

Скръстила ръце на гърдите си, госпожа Тюил не изпускаше от очи дъщеря си.

Жюлиет си пое дълбоко въздух, изду гърди, както правеше Режина, преди да започне да се разпява в банята сутрин, и духна деветнайсетте розови пламъчета, умолявайки света Схоластика: „Моля ви, направете така, че да се омъжа за него. Знам, че бракът не е по вашата част, след като сте се отдали на пост и молитва, но ви умолявам от дъното на душата си…“.

Деветнайсетте свещички угаснаха едновременно и Жюлиет изръкопляска, увисна на врата на майка си, на баща си, разцелува Мартин, Бенедикт и Минет.

— А за мен няма ли целувка?

Жан-Франсоа стана от масата, прегърна я и леко я целуна в ъгълчето на устните, хвърляйки й поглед, преливащ от толкова обещания, че Жюлиет се обърка като малко момиченце. Обгърнал с ръка раменете й, той добави:

— Искам да вдигна тост за най-красивата, най-умната и най-многообещаващата девойка от улица „Курон“ и авеню „Рап“!

Присъстващите изръкопляскаха бурно. Минет замърмори: „Авеню Рап, авеню Рап“, и се наложи госпожа Тюил да остави чашата си, за да й обясни. Жан-Франсоа топна пръст в чашата с шампанско и сложи малко „Мое е Шандон“ зад ухото на Жюлиет, която се сгуши от удоволствие.

— А сега подаръците! — извика Мартин, според която празникът започна да нагарча от сладост.

— Да, подаръците, подаръците — възбудено скандираше Жюлиет.

Госпожа Тюил ги бе наредила в една кошница и сега започна да ги вади и да ги връчва един по един на дъщеря си. Плетен шал от Минет, да се намята, докато чете в леглото. Жюлиет смигна на приятелките си. Чек от мама и татко, небесносиньо плюшено мече от Мартин и сребърна верижка от Бенедикт.

Жюлиет ги разцелува, завика, че е прекалено, че няма нужда…

„А той?“, зачуди се тя, взирайки се в дъното на панера. Нищо ли не ми е купил?

— And all the way from Disneyland for Miss Juliet Tuille[6]…

Жан-Франсоа размахваше един пакет и някаква кутийка. Жюлиет ги взе, пламнала от смущение. Не ме е забравил, сетил се е за мен, докато е бил там.

Тениска и часовник с Мики Маус. Единствена тя от цял Питивие щеше да носи такива.

Разцелува го и каза: „Благодаря, благодаря, толкова съм доволна“. Отиде и се гушна в майка си, защото всеки миг щеше да избухне в сълзи.

Жан-Франсоа Пенсон извади пура от калъфа си и я подаде на господин Тюил, който отказа.

— Аз пък искам една — звънко се провикна Жюлиет.

Госпожа Тюил я изгледа неодобрително.

Жюлиет взе пурата „Давидоф“, която й подаваше Жан-Франсоа.

— И аз искам — не закъсня да се обади Мартин.

— Ей, по-кротко, госпожици, ще ме оставите без пури, няма да имам какво да пуша после.

Първата ми пура. Пак ще си пожелая нещо. За всеки случай. „Света Схоластика, знам, че се повтарям, но непременно трябва да се омъжа за него. Не може да бъде другояче…“

Така един ден ще идваме на гости на родителите ми и децата ни ще сядат около масата.

Телефонът звънна и госпожа Тюил отиде да вдигне.

— Кой ли може да се обажда по това време?

Телефонът беше на стената, в антрето, до четката за дрехи и закачалката.

— Теб търсят, Жюлиет.

Жюлиет учудено повдигна вежди и стана от масата.

— Някакъв мъж — каза майка й с тайнствен тон, подавайки й слушалката.

— Ало — каза Жюлиет, правейки знак на майка си да се върне на масата.

— Най-готиното дупе на света, предполагам?

Жюлиет понижи глас.

— Откъде имате телефона ми?

— Елементарно, скъпа. Обадих се на бавачката ви. Държах се учтиво и възпитано. Обясних, че се интересувам от бетон и ми се налага да се свържа с вас колкото е възможно по-скоро. Номерът мина.

— Ясно.

Странно усещане, да говори с него в родния си дом.

— Какво правите в Питивие?

— Празнувам рождения си ден… с родителите ми.

— Вашият рожден ден?

— Да, станах на деветнайсет години.

— Бихме могли да си говорим на „ти“, предвид степента на интимност, до която стигнахме… — предложи той подигравателно.

— Добре. Щом искате… На мен ми е все едно.

Той гръмко се изкикоти в слушалката. След което, възприемайки ненадейно сериозен тон, добави:

— Кажи ми, нали не си с някой тип?

— Не… Не… Казах ви вече, с родителите ми съм.

— Добре, в края на краищата не ми пука. Прави каквото искаш, при положение, че не съм в течение. Кога се връщаш?

— В понеделник.

— Да се видим понеделник вечер тогава?

— Ами…

Ами ако Жан-Франсоа се окаже свободен в понеделник вечер…

— Ще трябва да поработя малко, имам толкова неща за четене и съм закъсняла. По-добре да си звъннем през деня.

— Ясно! Искаш да се срещнеш с някой друг, но още не знаеш дали ще е свободен.

— Не, не, уверявам ви.

— Добре, добре, съгласен. Ще ти се обадя в понеделник в седем — каза той и затвори телефона.

Дори не си спомняше за какво си говориха. На два пъти си пое дълбоко въздух, преди да се върне в трапезарията.

— Кой беше? — попита майка й подозрително.

— Господин Виртел… за някаква папка… оставих я на авеню „Рап“, а той я търсил под дърво и камък. Спешно му трябвала, затова се обади.

Мартин я срита под масата. Жюлиет се сепни и млъкна. Мартин й правеше знаци. „Стига, съвсем се оплете, не виждаш ли колко е часът?“

— Всички ли ще пият кафе? — попита госпожа Тюил. — Жан-Франсоа… Позволявате ли да ви наричам Жан-Франсоа?

Жан-Франсоа кимна. С удоволствие ще пие кафе, да, разбира се, може да го нарича по име.

Старанието на госпожа Тюил го развеселяваше и умиляваше. Очевидно си въобразява, че съм идеалната партия за женитба, а и Жюлиет е на същото мнение. „Типичното френско семейство!“, каза си той, правейки топчета със средата на хляба. Действа ми успокояващо. Някой ден с удоволствие бих влязъл в едно такова семейство, бих се оженил за някоя малка Жюлиет. След кафето ще ми предложат „два пръста отлежала гроздова“. Или може би една домашна черешова ракия. Господин Тюил ще избере темата на разговора „между мъже“: влязлото в сила ДДС, това, че и търговците вече са длъжни да внасят осигуровки за болест… Ще изброи причините за гнева си и ще заключи, че „това няма да мине току-така“. Двамата ще си приказваме, докато жените ще раздигат масата и ще мият чиниите. Той ще прави ласкателни намеци по отношение на хубавата ми професия, добрия стандарт, евентуалното наследство, разпръсквайки с ръка пушека от пурата, от която леко ще му се гади. Какви ли ги говорят родителите ми, за да си въобразяват хората подобни неща? А може всичко да се дължи на асоциациите, които будят думи като „Париж“, „рекламен бизнес“, „Ланча“, „Щатите“… Какво ирония! Какви наивници са обикновените хорица, колко е лесно да ги преметнеш!

— Кафето тук ли ще го пиете, или в хола? — запревзема се госпожа Тюил.

— Не, не, ще останем тук. Тук сме си много добре — отговори той.

Местенето в хола щеше да придаде скованост на семейната картинка, а като седиш на масата, се отпускаш, облягаш се на лакът, разхлабваш колана, изуваш си обувките незабелязано. Ако ме нямаше, господин Тюил щеше леко да се оригне, да си почовърка зъбите с подострена за целта кибритена клечка. Жилището е точно над магазина, мебелите са от масивен дъб. Навсякъде има покривчици и разни джунджурийки. Явно нищо не се е променило от двайсет години насам. А госпожа Тюил е прекалила с червилото и има доста вулгарен вид.

— Е, Жан-Франсоа, как е в Щатите? — попита Жанет Тюил.

Той започна да разказва, независимо от очевидната липса на интерес. За тях Щатите са толкова далече. Те не смятат, че някога ще отидат там, затова кимат, все едно слушат, и мислите им са заети с друго. Например с еспадрилите, които непременно трябва да поръчат, защото лятото наближава. Всяка година пропускат да поръчат еспадрили, което си е проява на небрежност. Еспадрилите се продават най-много в летния сезон…

Трите момичета се бяха събрали в долния край на масата до бабата, която беше задрямала. Жюлиет гледаше замечтано, Мартин разказваше за стажа си в Орлеан, Бенедикт си припомняше оскърбителните думи от писмото, което бе изпратила.

Часовникът на бюфета отброи единайсет удара.

На Жюлиет не й се спеше. От пурата леко й се гадеше. Остави я да угасне в пепелника. Мартин продължаваше да дърпа от своята. Беше облякла жълто поло, носеше жълти очила, в косата си бе забучила две жълти шноли, от което Жюлиет заключи, че при нея всичко е наред. Направеше ли си труда да съчетае цвета на очилата, пуловера и шнолите, значи беше в отлична форма. На Жюлиет й се прииска да я целуне. Впрочем тази вечер имаше желание да целува всички наред.

— Искате ли да потанцувате, Жюлиет?

Принцът бе отворил уста.

— О, да! — възкликна тя.

— Разрешавате ли ми да отвлека тези три девойки? — обърна се Жан-Франсоа към госпожа Тюил.

— Разбира се, Жан-Франсоа, щом са с вас…

— Ще се наложи да се понагъчкаме! — предупреди Жан-Франсоа, посочвайки спортния автомобил. — Другият вариант е да свалим гюрука.

Свалиха гюрука. Трите момичета се настаниха, като Жюлиет седна до него. При всяка смяна на скоростите, ръката му галеше коляното й.

Първият, на когото попаднаха в „Клуб 68“, беше Рьоне. Сам на бара. Мартин дебнеше реакцията на Жюлиет — тя едва го забеляза.

— А, Рьоне… Как си? Познаваш ли Жан-Франсоа Пенсон?

Рьоне поклати отрицателно глава. Жюлиет ги представи набързо един на друг и помъкна Жан-Франсоа навътре.

— Хайде да танцуваме, хайде де — подкани го тя умолително, когато пуснаха „Сюзан“ на Ленард Коен, — това е любимото ми парче.

Не беше съвсем вярно. Намираше го леко сълзлив, но беше идеален за флирт — шест минути бавен блус.

Той я притисна плътно до себе си. Тя примираше от удоволствие. Кога щеше да се реши? Кога? Не можеше да чака повече, вдигна глава да докосне устните му, той промълви едва чуто:

— Жюлиет…

И я целуна.

Жюлиет почувства как тялото й се превръща в огнено кълбо, а краката й омекват, сякаш са от пластилин. Залепи устни до неговите, за да не му хрумне да прекъсва целувката, и се обърна отчаяно към света Схоластика с молба да накара диджея да продължи с бавните парчета.

Молитвата й бе удовлетворена.

„Хей, Джуд“ — седем минути и половина.

Красивият Рьоне седеше до Мартин и Бенедикт и следеше с очи как Жюлиет флиртува на дансинга.

— Кой е този тип? — попита той Мартин.

— Наследникът ти, приятел.

След което се обърна към Бенедикт.

— Като гледам как вървят нещата, ми се струва, че сме в разгара на ново любовно приключение!

— Днес е рожденият й ден, да прави каквото й харесва — отговори Бенедикт.

— Добре, само дето има опасност този да се задържи по-дълго, което не ми се нрави особено!

В бара нямаше никой от техните познати и двете останаха разочаровани. Да не би да бяха дошли прекалено рано? Пък и диджеят с тези бавни парчета, които постоянно пускаше!

— В случай че убийствено обидното ми писмо е постигнало целта си, и аз ще замина за Париж — каза Бенедикт.

— Както и аз, след шест месеца, след като приключи курсът. Ще ме изпратят там да получа бойното си кръщение, да покажа какво съм научила, пише го черно на бяло в договора!

— Страхотно — ентусиазира се Бенедикт. — В такъв случай ще си наемем апартамент трите заедно!

Прекалено е хубаво, помисли си Мартин. Не си падаше по този вид мечти. Не ти позволяват да действаш и носят нещастие. Но пък колко щеше да е хубаво! Трите заедно. В голям апартамент. В Париж…

Глава 12

Когато сутринта влезе в голямата зала на отдел „Външна информация“ на третия етаж на сградата на вестник „Фигаро“, кацнала на кръговия площад на „Шан-з-Елизе“, Емил Буше не се изненада, че я намира празна. Той винаги пристигаше пръв. Пръв прочиташе нагънатите на хармоника до телексите рула с телеграми и новини, пръв преглеждаше националния печат, пръв отваряше кореспонденцията си.

Както обикновено, и тази сутрин остави шлифера си на старата закачалка, оправи възела на вратовръзката си пред огледалото и се опита, за кой ли път, да приглади къдравата си гъста коса. Намокри пръсти и ги прокара през нея да я поизправи поне малко, но се отказа и се зачете в програмата си за деня.

Обичаше да е сам в просторната кореспондентска зала. За миг си представяше, че той е главният. Срещите и задачите за деня му действаха опияняващо: дванайсет и трийсет, обяд с господин Тху, член на виетконгската делегация на мирната конференция за Виетнам, на авеню „Клебер“, която тъпчеше на място. Емил въздъхна дълбоко. Познаваше добре господин Тху, голям чешит, хитрец, който щеше да му пусне някоя незначителна информацийка, след като го умори с безкрайните си пропагандни тиради. Петнайсет часът — планьорка. Пак ще трябва да води битки за материала за Айзенхауер. Знаеше наизуст аргументите на главния редактор. „От какъв зор ще си губиш времето с някакъв некролог! Сякаш не ти стига работата с Виетнам! По-добре остави хризантемите на ония, на които им плащат за това, и кажи какво успя да изкопчиш от твоя виетнамски селяк!“

Признаваше, че наистина не се нуждаеха от него за съчиняването на некролога, бил той на Айзенхауер. Който и да е от колегите беше способен да го направи. Низо например. Той обожаваше да се рови из архивите. Въпреки това…

Емил Буше много държеше на генерала президент. Не че му се възхищаваше кой знае колко, но той си беше значима фигура и споменаването му изискваше един, да го наречем, военен лиризъм, една тържественост, каквито на Буше определено му се удаваха. Точно този вид материали го отличаваха от колегите от гилдията. Затова настояваше да получи въпросните пет колонки. И щеше да ги получи… Шестнайсет и трийсет, интервю с генерал Статъм, бивш адютант на Айзенхауер в Лондон. Ще ги принуди, ще им писне да му отказват и накрая ще му го възложат. Вчерашният вестник лежеше на бюрото му. Запрелиства го наслуки, но много скоро, тъй като собственият му подпис го привличаше като магнит, се зачете в статията си. Заглавието отново го грабна: „Ракетен обстрел по мира“. С удоволствие отбеляза, че силната идея, прокарана в увода, не се бе оказала еднодневка. Четенето така го погълна, че не чу Низо да влиза.

— Е, Нарцис, оглеждаме ли се?

Жан-Мари Низо остави нещата си на бюрото, което беше точно срещу това на Буше.

Този не си дава зор, каза си Емил Буше, идва все по-късно на работа.

— Ами да, да ти кажа, братче, според мен статията ми доста си я бива.

— Да — кимна Низо, — няма какво да се каже. Качество „Буше“.

Емил се подразни от безразличието на Низо, но не можеше да му се сърди, защото Низо никога не препрочиташе материалите си.

Отново разтвори бележника с дневната си програма. Вечеря у Раул Фрелар, бивш радиожурналист, който възнамеряваше да се заеме с издаването на ежедневник. Емил изобщо не мислеше да напуска „Фигаро“, но знаеше, че на вечерята ще присъстват всички влиятелни фигури на журналистическото поприще. Щеше да прибави още някое и друго име към списъка си с полезни контакти. Преценяват журналиста по връзките му. Още когато стажуваше, му набиваха това правило в главата. Бележникът с имената вече бе изгубил първоначалния си вид, почти се беше разпаднал, връзваше го с ластик, но бе препълнен с телефони, които си заслужаваше да има.

— Господин Буше. — Портиерът бе подал глава на вратата. — Някаква девойка твърди, че имала среща с вас.

— О, боже! Да изчака пет минути.

Най-после щеше да види лудата, която го бомбардираше с писма от шест месеца насам. Тя коментираше всяка негова статия и даваше мнението си, като доразвиваше някоя подробност и настояваше да я приеме. Пишеше, че искала да стане журналистка. Всяка седмица получаваше поне десет писма от този десен. Ако трябваше да отговаря на всяко едно…

Последното й писмо го накара да отстъпи. Беше пълно с обиди, впрочем доста забавни. Тя твърдеше, че „журналист, до такава степен лишен от любопитство, по-добре да стане чиновник. Или продавач на връзки за обувки. Или крояч на панталони, който седи по турски на дебелите си кълки и наблюдава минаващите влакове…“.

Не поемаше кой знае какъв риск, като я приемаше — ако се окажеше прекалено досадна, портиерът щеше да го отърве от нея. Някой и друг любезен лаф, една-две изтъркани фрази за прекрасния и благороден репортерски занаят, след което учтиво, но твърдо я отпращам по живо, по здраво.

Емил Буше никога не рискуваше, не беше по тази част. Предпочиташе да работи здраво, да напредва бавно, да се налага постепенно, без да вдига шум и без да изразява открито мнението си. Следваше тази линия още от постъпването си в Центъра за обучение по журналистика. И досега неотклонно се придържаше към нея. След края на обучението кандидатства за място на стажант във вестник или списание, воден от мечтата да види името си напечатано под някоя статия. Славата. В радиото и телевизията нещата бързо се меняха, образите, звукът засенчваха имената. За разлика от вестника… Във вестника журналистът наистина съществуваше, настаняваше се в живота на читателите, появяваше се всеки ден, подхранваше мечтите им, особено ако работеше в отдел „Външна информация“.

Най-важното в случая беше, че за целта не се изискваше продължително обучение, нито унизителни поклони и ласкателства. Изстрелваш се право на върха с бодро перо и впечатляващо слово.

„Фигаро“ предлагаше три стажантски места, „Монд“ — две. Емил би предпочел „Монд“, но още през първия си работен ден двайсет и четири годишният стажант се смая, като откри, че е станал част от един от най-старите вестници на света, в който бяха писали някои от най-прочутите писатели: Жорж Санд, Балзак, Нервал, Зола, Доде, Верлен, Маларме, Толстой, Жюл Ренар…

Стъпвайки на мраморния под във фоайето, той сякаш се бе озовал в историята на Франция. Всичко наоколо олицетворяваше френските традиции и добрия вкус: високите тавани, дебелите мокети, дългите коридори с големи прозорци, през които струеше дневната светлина, портретите на велики мъже, историческите първи страници, поставени в рамки и окачени по стените, раболепните разсилни по етажите. От първия ден откри за себе си едно кралство. Щеше да се труди упорито, да стане шеф на отдел, после заместник главен редактор, после главен редактор, после…

Още в журналистическото училище бе разбрал какво уникално положение заемаше „Фигаро“ във френския печат. „Вестник «Фигаро» е барометърът на живота. Когато оборотът му расте, Франция процъфтява…“

Пет години по-късно щастието на Емил оставаше непомрачено. Всяка сутрин вървеше със същото вълнение по стъпките на френската история, крачейки по мраморния под на фоайето.

От известно време вестникът изпитваше трудности, съвсем нормално. Журналисти и собственици бяха на нож. Едните отстояваха правото си да се изразяват свободно, другите искаха да влияят върху списването на вестника. Конфликтът се изостри и някои започнаха да споменават думата стачка. Никой не искаше да отстъпи. „Журналистиката не трябва да зависи от парите, чуваше се по коридорите. Нека финансистите се грижат за парите си и да ни оставят да си правим вестника на спокойствие.“ Емил отказваше да се намесва. Не стигаха дотам да го обвиняват в малодушие, по-скоро го укоряваха за безразличието му. „Статутът на журналист е поставен на карта, старче, ще се преборим, само ако сме единни.“

Емил възразяваше наум, че няма за какво да се бори. Досега не бе имал цензуриран материал.

Заради вестника Емил Буше пренебрегваше личния си живот. Запази само няколко приятелки, които посещаваше тайно в два часа през нощта след някое особено бурно връзване на броя или след официална вечеря с парижки знаменитости.

— Господин Буше, може ли вече да поканя девойката?

Емил кимна примирено. Двайсет минути, не повече. След което ще измисли някаква среща и ще я изпрати до вратата.

Портиерът изчезна и скоро се появи отново, поканвайки с жест една висока, стройна девойка със средно дълга кестенява коса и големи кафяви очи. Русият кичур, който падаше вълнообразно на челото й, придаваше на погледа й смущаваща дълбочина. А може би тайнственото излъчване идваше от общото впечатление, което създаваха походката, издълженият силует, ръкавиците от шевро, чантата „Ермес“ и елегантните мокасини с катарами. Емил не намираше думи, с които да опише появилото се пред очите му видение. Започна нервно да си играе с бележника, да прелиства страниците, да го бута встрани, да го придърпва обратно към себе си. Ето каква била тя, смахнатата от Питивие! Очарователното създание сякаш бе дошло от филма „Да имаш и да нямаш“ с Хъмфри Богарт, а не от някакво си провинциално градче. Високи скули, извити вежди, устни, леко очертани с молив, пола, открояваща тесния ханш, морскосиньо сако, перлена огърлица на бледолилавия кашмирен пуловер… Не можеше да откъсне очи от нея.

Накрая смотолеви: „Заповядайте, седнете“, посочвайки стола пред бюрото си. Тя седна, откривайки идеално кръгло коляно, деликатно постави чантата си на края на бюрото и скръсти длани. Той се чудеше как да преглътне, без тя да чуе отвратителния звук от свитото му пресъхнало гърло.

Тя заговори първа.

— Вижте. Не ви изпращах писмата си, водена от някаква фиксидея. Искам да стана журналистка.

Тя не каза „мечтая да…“, нито „имам желание да…“, или „бих искала да…“, отбеляза мимоходом Емил. Не. „Искам“ — със спокоен тон.

— Не си мислете, че става дума за прищявка на девойка от провинцията — продължи тя. — Всъщност работя във вестник, „Репюблик дю Сантр“, отговарям за произшествията и полицейската хроника. Засега съм извънщатна. Впрочем нося няколко материала, за да онагледя скромните си възможности. Разбирам, че ще ви се стори ужасно смешно, но…

Емил бурно заклати глава в знак на отрицание и грабна тетрадката. Ученическа тетрадка, в която тя бе събрала и залепила материалите си: кратки вести, антрефилета на тема джебчийство, дребни кражби, недоволни фермери, петнайсетдневки на търговията и други подобни.

— Вашите статии ми направиха впечатление. Харесаха ми. Ясно ми е, че за да пробиеш в тази професия, трябва да работиш в Париж… Затова реших да ви пиша. Не познавам никого и… ако в последното ми писмо съм се поувлякла, то беше, защото…

— Не, аз се държах глупаво и невъзпитано — прекъсна я Емил. — Нямах представа. Получаваме толкова много писма, че…

Девойката широко се усмихна, сякаш да го успокои, че отлично разбира и че му е простила.

— Давам си сметка, че не съм единствената.

Той изправи рамене, възвръщайки си част от престижа. Съвсем вярно, тя не беше единствената.

— На практика какво мога да сторя за вас? — попита я с тон, който трябваше да звучи професионално.

— Разбрах, че „Фигаро“ наема стажанти за лятото, и предположих, че вие можете да ми помогнете да ме вземат на стаж.

— Правилно. Но трябва да ви предупредя, че тези стажове не са платени.

— О, това не е проблем. Родителите ми ще ми помогнат.

— В такъв случай ще бъда очарован да подкрепя кандидатурата ви. Оставете ми името си, адреса, телефона и кратка трудова биография. Ще ви пиша веднага щом се появи нещо конкретно.

След което влезе в ролята на Емил Буше, шеф на репортерите.

— Искате ли да ви разведа наоколо? Да видите различните отдели. Според правилата стажантите преминават през всички отдели. За да се запознаят с работата отвътре.

Девойката кимна утвърдително и последва Емил Буше в коридора. „Ама че фукльо!“, каза си Жан-Мари Низо, невъзмутимо седнал на бюрото си. Ще я разведе навсякъде, само за да го видят с нея. Лошото е, че какъвто е хитрец, като нищо ще вземе да й уреди въпросния стаж!

Напускайки „Фигаро“, Бенедикт не стъпваше по земята, а хвърчеше. Беше неизказано щастлива и за да не прекъсне еуфорията, взе такси. Пътуването до авеню „Рап“ с автобуса щеше да посмачка сладостния ореол, който плуваше над главата й. Посетих редакцията на прочут вестник, видях парижки журналист и той ми каза, че не е невъзможно да… че може би… Защото съм се задействала достатъчно рано… имала съм голям шанс да… На авеню „Рап“ отиде директно в стаята на Жюлиет и се отпусна на леглото сред разхвърляните копия на лекции. Жюлиет ги бутна настрани, щастлива, че й се отваря възможност да остави за кратко „правата на риболовните кораби в международни води“.

— Е, какво стана?

— Ами… Смятам, че направих добро впечатление. Имам големи шансове.

— Разказвай, разказвай — умоляваше я Жюлиет.

Бенедикт заразказва: огромното фоайе на партера, портиерът с обувки с плъстени подметки, чакането в огромния фотьойл, притеснението, гризането на кожичките, „не си махнах ръкавиците по време на срещата“, влизането в залата и разговорът.

— А той? Емил Буше? Как изглежда?

— Това е най-неинтересната част. Нищо особено, слабоват, къдрокос, с орлов нос, големи квадратни очила, тънки устни. Не беше облечен елегантно, носеше издължена яка с остри краища. На около трийсет. Обича да се хвали. Особено накрая, докато ми показваше вестника, но очевидно отлично си познава работата.

— Пфу — тръсна глава разочарована Жюлиет.

— Помисли малко, не мога да имам всичко накуп, и любов, и бачкане. Предпочитам да получа стажа, а за другото има време, не бързам.

Жюлиет й завидя.

— Все пак щеше да е по-хубаво, ако приличаше на Уорън Бийти, да кажем.

— Наивното ми пиленце — разсмя се Бенедикт и за миг си представи Емил Буше с потника на Клайд в онази сцена от филма как събаря Бони на леглото, пуснал автомата на земята. — Ти искаш всичко накуп! Какво ще правиш довечера?

— Ами нали щяхме да ходим двете на кино, забрави ли?

— Не, но има промени в програмата.

Жюлиет почувства как сърцето й се свива. Бенедикт й беше обещала да гледат филма на Клод Соте „Нещата от живота“. Жюлиет не обичаше да ходи сама на кино. Винаги изникваше някой тип, който да се отърка в теб уж случайно. Беше се насилила да изгълта шест страници от лекциите, само защото предвкусваше насладата от филма, топящото се ледено ескимо и компанията на Бенедикт.

— И какво ще правиш? — попита тя намусено.

— Ще вечерям с Емил Буше.

Глава 13

Жюлиет препрочете параграфа. Винаги ставаше така — отначало четеше внимателно, после погледът й започваше да пробягва по редовете и нищо не запомняше. В края на страницата се оказваше тотално неспособна да си спомни и дума от „конституционното право и уреждането на взаимоотношенията между обществените власти“. Кой знае къде се рееше умът й.

Беше останала сама в апартамента. Валери отиде на сбирка на Сестрите на бедните — в последно време беше станала раздразнителна, критикуваше познатите на Режина, дългите телефонни разговори на Жюлиет с Питивие, единствена Унгрун се радваше на благоволението й. Режина взе самолета за Рим и отлетя при любимия си, италианският актьор, и Унгрун по изключение прие поканата на приятелска двойка и замина за Довил. „След като съм със семейна двойка, няма страшно“, заяви тя, практична както винаги. По този случай си бе купила първите си бикини и се готвеше да покаже новия си смален бюст. Сбогува се в петък сутринта с блеснал поглед и розови бузи — приличаше на лице от традиционните пощенски календари.

А аз си нямам никого, каза си Жюлиет. Станаха девет месеца, откакто съм в Париж, и продължавам да съм сама. Преди самотата беше нещо, за което слушах в песните или по телевизията. Прочувствена тема, която ви разплаква или ви подтиква да изпратите чек до SOS Самотни сърца. В Питивие хората си ходят на гости без специална покана, без да са го планирали, в Париж трябва предварително да се обадиш по телефона. В Питивие има едно кафене, което е на мода, а тук…

Човек си мисли, че колкото повече хора живеят в един град, толкова по-лесно е да си намериш приятели. Напротив, тъкмо обратното. Десет милиона жители и нито един приятел. Режина не смее да ме изведе, защото нямам фасон, не ловя окото; сигурно същото си мисли и Жан-Франсоа, а пък на Луи и през ум не му минава. Срещаме се единствено в леглото. Момчетата от факултета не са ми интересни или ме игнорират — не принадлежа към нито една светска компания и не получавам покани за съботните танци. За да вляза в техния клуб, също трябва да изглеждам по определен начин. Различен от този на Режина. Дълга вечерна рокля, лачени обувки на висок ток на „Шарл Журдан“, английско комплектче, блуза и жилетка в един тон, да ухая дискретно на парфюм на „Герлен“ и да нося манто на „Франк е Фис“.

В края на краищата предпочиташе стила на Режина.

Бе отишла при нейната фризьорка Марго да й подкъси косата. Подстрижка за двеста франка, плюс двайсет франка бакшиш. Задължително, иначе си достойна за презрение. Там беше съвсем различно от фризьорския салон на госпожа Робер. В салона на прочутия Жак Десанж дамите пиеха чай, докато им правеха прическите, говореха по телефона, а педикюристката пъхаше памучета между пръстите на краката им, преди да се заеме да им лакира ноктите. Колко ли печелеха тези госпожи, за да ходят редовно там, сякаш беше столът на предприятието. Обръщаха се една към друга със „скъпа“ или „миличка“. Имаха бели зъби. Ухаеха на парфюм. Бижутата им искряха. Клюкарстваха. Така или иначе, кръцкайки оттук-оттам с ножицата, Марго промени вида й. Черните къдрици от Питивие изчезнаха, разхвърчаха се на пода и от огледалото я гледаше една нова, закачлива Жюлиет, истинска парижанка. Очите й изглеждаха по-тъмни, устата й по-голяма, страните й по-хлътнали. Вратлето й се бе издължило и не се криеше между раменете. Изглеждаше едва ли не царствена. Нейно Височество. Усмихна се на лицето от огледалото. След като се налюбува на образа си, изведнъж се срина. Ами останалото? Как щеше да промени останалото?

На партера на салона имаше бутик. За нула време си напазарува панталон на шотландско каре, копринена блуза, пуловер на ромбове, яке от черен сатен. Цялата й заплата отиде. Но нали затова работеше.

Така облечена, бе побързала да се прибере вкъщи, за да се покаже на Режина.

— Има напредък, но координацията куца.

Координация ли? Това пък какво означаваше? Нова дума някаква. Нова преграда. Огорчена, бе отишла да се оплаче на Схоластика. Тя поне си нямаше такива проблеми. С вечната шаячна рокля и подстригана на паница. Бог я обичаше такава. Определено. Пък и с тази физиономия на бедната Схоластика не й оставаше друго, освен да стане светица. Накрая ще взема да си внуша, че съм грозна…

Потисната от тези мисли, Жюлиет отвори хладилника. Омете всички мазни храни, наредени на етажерката, определена за нея. Когато се чувстваш кофти, морковите далече не са толкова ефикасни, колкото всички онези вкуснотии, за които се знае, че са ужасно вредни за черния дроб. Понякога се налага да се нараниш съзнателно, за да се почувстваш по-добре.

Изтегна се направо върху циклостилните копия на лекциите и започна да играе на любимата си игра: ах, ако…

Ах, ако Жан-Франсоа Пенсон я покани на среща. Истинска среща на мъж и жена, които се желаят, които се притискат необуздано и грубо във входа, не спират да се целуват в мрака на киносалона. Срещите им се развиваха според един и същ отчайващо благопристоен сценарий. Марсел и Жанет Тюил можеха да присъстват, седнали на задната седалка. С изключение може би на вечерта, когато й поднесе един черно-жълт фас, заклещен между връхчетата на щипка за захар.

— Трева — каза той кратко. — Опитвала ли си?

— Да, да — побърза да отвърне тя, дърпайки на свой ред от почернелия фас.

Имаше остър вкус. Одра й гърлото, остана без дъх. Почувства се странно, ненадейно избухна в плач. Неудържим смях, който я тласна към него. Не можеше да спре. Обезпокоен, той я изправи на седалката.

— За пръв път ти е, нали?

— Не, не — хълцаше Жюлиет, продължавайки да се кикоти. — Няма нищо, ще ми мине.

Искаше да го успокои, на всяка цена. И най-вече не искаше той да си помисли, че е някаква загубена патка.

Той я изпрати, леко притеснен. Кратка целувка на входа и чао. Винаги намираше някакви сериозни причини да си тръгне внезапно. Останала сама в стаята си, тя се въртеше в кръг и негодуваше: „Не е нормално това, тук има нещо не наред, нещо съмнително“. Изглеждаше добре възпитан, беше чист и спретнат, но се държеше странно.

Пълна противоположност на Гаяр. Луи Гаяр й подаряваше домакински гумени ръкавици вместо орхидеи. „Няма голяма разлика във външния вид, затова пък са доста по-евтини. Освен това са полезни…“ Жюлиет слагаше ръкавиците във ваза под укорителния поглед на Валери.

Първия път, когато го чу да протръбява високо и ясно името си, Жюлиет се замисли за миг, после каза: „Добре звучи — Луи Гаяр, сякаш е някой герой на Виктор Юго“. Обезоръжен, той се усмихна, вдигнал тръбата и решетката пред портите на замъка. Никога не го беше виждала да се усмихва по този начин. Като дете… След което побърза веднага да свали решетката.

Историята им започваше да придобива облик, да се оформя. Без да я назовават, без да правят планове, без да си записват срещите в бележника. Следваше порива на желанието им. Продължаваше вече трети месец…

Свикнаха да се срещат в хотел „Ленокс“. На голямото бяло легло. Луи съчиняваше сценарии: „За да е винаги различно. Всички начини са добри за поддържане на желанието живо, дори и най-съмнителните“.

— Ще те накарам да чакаш — я предупреди той миналия път, докато бавно се събличаше пред нея. — Не ме докосвай, не може, забранено е.

Произнесе думите безизразно, сякаш съобщаваше нещо обикновено. След което, застанал до нея съвсем гол, разкрачил крака, започна да се гали.

Тя го наблюдаваше, седнала напълно облечена на края на леглото, с плътно долепени колене. Не издържайки повече, протегна ръка да го докосне. Той я удари по пръстите. Рязко. В нея се надигна вълна на удоволствие. Изненадана, вдигна глава, зяпна, устните й бяха влажни… Той разтвори коленете й и долепи уста до гащичките й.

На колене пред нея.

Тя затвори очи, не искаше да гледа тъмната му, разрошена коса между бедрата си. Ръцете му, които я разтваряха, пръстите, които тършуваха там долу.

Срамуваше се.

Протегна отново ръка да го погали, той я зашлеви.

— Не може, разбра ли, не може.

Удоволствието се изпорти, стана едно такова объркано, неясно, мръсно, унизително удоволствие.

Искаше той да продължи да й дава заповеди, но не се осмеляваше да му каже. Не е хубава тази работа, ама никак, досега не бе изпитвала подобно усещане.

Не, напротив, беше го изпитвала.

Толкова време мина оттогава…

Началното училище. Май беше във втори клас. При госпожица Лежис.

Всички ученици обичаха госпожица Лежис — весела, забавна, жизнерадостна. Беше и много взискателна. Когато Жюлиет излизаше на дъската да спрегне глагола „пея“: „Аз пея, ти пееш, той пее, ние пеем…“, госпожица Лежис клатеше глава, тактувайки с дългата дървена показалка.

— Пеем. Повтори, Жюлиет, ние пеем.

Тонът й, обикновено толкова нежен, ставаше студен, безмилостен, свиреп. В такива моменти Жюлиет изпитваше странен, възбуждащ страх. Стискаше бедра, за да пресече тръпката, и повтаряше:

— Ние пе… еем…

Пелтечеше под погледите на останалите момиченца. Госпожица Лежис я докосваше по бузката и казваше:

— Повтори, Жюлиет.

И Жюлиет повтаряше правилно до първо лице множествено число, до първия удар с показалката, до първата тръпка, от която стомахът й се свиваше. Със сълзи на очи, унизена, повтаряше, докато поправи грешката.

През останалото време не отделяше очи от катедрата в очакване и в страх, до момента, в който щеше да излезе пред класа. Свела очи, стараеше се да не поглежда към показалката и към окичените с пръстени пръсти на госпожица Лежис.

Ето че сега с Луи застана отново на дъската. Той я удряше през пръстите, дърпаше й косата и я връщаше в началното училище. Трепереща. Покорна. След като й извиеше ръцете зад гърба, лягаше отгоре й и я обладаваше, а тя едва се сдържаше да не изкрещи от удоволствие. Отдавна забравено удоволствие, което я връщаше назад във времето. Струваше й се, че долавя мириса на тебешир и на черна дъска.

Не се осмеляваше да го моли да й причини болка, но често си представяше сцената, мислеше за нея като за кутия с шоколадови бонбони, сложена нависоко върху някой шкаф и която си обещаваш да грабнеш някой ден.

Защото не го познавам достатъчно. Някой ден ще му кажа. Някой ден…

Една сутрин той направи жест, който според нея беше израз на любов. Прегърна я и попита:

— Искаш ли да ти подаря нещо? В момента имам пари.

Тя поклати отрицателно глава.

— Не, не, кажи. Хайде да те заведа на Таити!

— Не, не. Не искам, много добре знаеш.

— Добре тогава. Какво искаш? Поискай си нещо и ще го получиш… само че няма да ти предлагам сто пъти.

След като настоява, каза си Жюлиет, ще бъде тъпо да отказвам.

— Един мотопед „Солекс“.

До гуша й беше дошло от метрото и автобусите.

Отидоха да й купи солекса. С дисаги, монтирани отзад, с устройство против кражба, светлоотражателни педали и калъф за моторчето. Луи написа чек за петстотин франка. Писа го два пъти, защото първия път беше капнал огромна капка мастило.

След това я заведе на вечеря.

Говориха за Виртел и за бетон. Най-вече за бетон, тъй като не можеше да му разкрие как стоят нещата с Виртел. Прекарваше времето си в опити да се изплъзва от настоятелните покани за вечеря в някой прочут парижки ресторант. Съчиняваше всевъзможни причини, някои от които буквално фантасмагорични, докато накрая, останала без капка въображение, приемаше, за да откаже поканата час преди уговорената среща. Бе неспособна да каже „не“ и се чувстваше притисната до стената. Беше ненадмината в увъртанията, да, може би, обадете се пак по-късно, ще видим — неумела тактика, която само разпалваше желанието на Виртел.

В началото Жюлиет бе за него само дребна чиновничка, която на бърза ръка ще просне на канапето в кабинета си. После нарастващото му желание го подтикваше да настоява, да атакува, докато накрая взе да възприема вечните й откази като лично предизвикателство. Съпротивата й го учудваше и объркваше, ставаше едва ли не срамежлив, губеше самочувствие. Измисляше тактики как да я съблазни, та да падне направо в ръцете му, но Жюлиет не му даваше възможност дори да пристъпи към изпълнението им. Беше се превърнал отново в малкия Едмон от месарница „Виртел“ и смутено си играеше с възлите на колана на престилката. Ще я имам, ще я имам, повтаряше си той, дъвчейки скъпата си пура, цената е без значение. Малката хитруша беше станала по-самоуверена, на всичко отгоре беше придобила вид на истинска парижанка и бе станала още по-привлекателна. Жюлиет усещаше как расте желанието на Виртел и не знаеше как да се измъкне.

Луи се интересуваше единствено от бетона. Затрупваше я с въпроси, на които тя се опитваше да даде отговор, влагайки всичките си познания.

— От един век насам се опитват да измислят свръхлек бетон, който да е също толкова як и устойчив като тежкия. Всички от бранша са луди на тази тема: бетон, който да е як, но да е лек като перце. След един месец се открива Строителното изложение и се надявам там да науча повече по въпроса…

Луи заяви, че ще я придружи на изложението.

Ентусиазмът му й се отразяваше добре. Защото тя самата никак не се въодушевяваше от този груб, недодялан материал, дори комисионата, която наскоро й бе обещал Виртел, не я мотивираше кой знае колко. Не вярваше в бетона. Защо тъкмо аз да успея там, където хищните акули от бизнеса са си строшили зъбите?

По-добре би било да можеше да натрупа състояние с някой по-приятен продукт: химикалките „Бик“, тиксото, аспирина, салфетките „Клийнекс“, джинсите, захарния памук…

Само че съм прекалено закъсняла.

Във всеки случай, ако сега ми предложа да лансирам линия за найлонови плетеници „Скубиду“, пак щях да правя фасони и да се муся. Нямам настроение за нищо. Животът ми е лишен от страст, от порив, от пространство, липсват ми тряскащи се врати, пламенни целувки…

Понякога вечер съжаляваше, че не си пада по мистиката. Като света Тереза от Авила например. Не вярвам да си е задавала подобни незначителни въпроси. Втурвала се в параклиса, коленичила и — хоп! — изпадала в екстаз. Небесният любим се спуска на уханен облак от тамян и ви грабва. Достатъчно е да видите как изглеждат физиономиите на монахините, всички без изключение: розови, чисти, измити, с блеснал от щастие поглед и вечно залепена усмивка на уста.

А мен? Кой ме възнася до небесата? Кой ми поверява благородна кауза, за която да съм готова да се боря?

Загадъчният Пенсон?

Похотливият Гаяр?

Пъпчивите реакционерчета от университета?

Няма такъв.

Няма кой да ме вдигне на раменете си, за да се възнеса.

Дори Сюркуф, и той е имал цел в живота: да напълни джобовете на императора, и своите също. Един грабеж за скъпия ми император, един за мен. Ето откъде идва куражът да въртиш сабята!

В такива вечери, пльосната на леглото върху циклостилните копия на лекциите, Жюлиет си мислеше колко хубаво би било да е пиратка. Или кармелитка. Или мисионерка. Или да посещава осъдените по затворите, и това не е лоша идея. Да се подчинява на заповеди, които да я издигат, да я извисяват, да й откриват нови хоризонти, вместо да се скапва от отегчение. Простор, широта, красота. Каквото и да е, само да остави зад гърба си звуковата бариера!

Значи, от този момент — в атака.

С извадена сабя нападам първия, който ми се обади. Осмелявам се, одързостявам се.

Ако е Пенсон, хвърлям му се на врата, за да видя как ще реагира.

Ако е Виртел, директно му заявявам: вие сте стар, грозен, не събуждате капка желание у мен.

Ако е Луи, ще си поискам да ми сложи превръзки на очите, да ми завърже ръцете на гърба, да вземе дългата дървена показалка и всичко останало, пълна програма. Убедена съм, че с него мога да бъда и Сюркуф, и света Тереза. В леглото, но и това е нещо за начало.

Обади се Луи.

— Тази вечер в девет в „Ленокс“?

Жюлиет отбеляза, че общуването им все повече се доближаваше до морзовите сигнали, ясно и кратко. Както обикновено я чакаше, седнал на бара.

— Качваме ли се?

Тя го последва.

Докато се качваха с асансьора, той угаси светлинното табло с як ритник и асансьорът спря между етажите. Запретна полата й. Жюлиет си представи американския турист с фотоапарат на корема и пътеводител в ръка, който се възмущава на горния етаж, заклеймявайки окончателно френските асансьори.

Във Франция асансьорите не служат за качване и слизане. Е, може би в някои случаи, когато пътниците са лишени от въображение.

Жюлиет изтръпна, когато той се смъкна на колене, разтърси я нова тръпка, когато устата му я затърси, отдръпна се и с вик се прилепи до стената, после се отпусна на пода, омекнала, пооправи се надве-натри и залитайки, се отправи към стаята.

Луи бутна вратата.

Тя се отпусна на леглото. Махна индийския шал, който бе увила около врата си, и докато той се събличаше безмълвно, с гръб към нея, завърза лявата си китка за таблата, изчаквайки го да се обърне с лице към нея.

— Ама какво правиш? — попита той изненадано.

— Искам да ме накараш да изпитам страх…

Той я изгледа и в очите му припламна перверзен блясък.

— А болка?

— И болка…

Глава 14

Откриха трупа, скрит в близката горичка до захарната фабрика.

Дрехите бяха разкъсани, ръцете вързани отзад. Едната обувка липсваше, но другата, черна елегантна обувка на висок ток, си беше на мястото. Лилавите следи по врата показваха, че девойката е била удушена, а множеството синини и кръвонасядания по ръцете и тялото бяха доказателство за насилие и бруталност. Лицето бе покрито с бяла дантелена покривчица, залепена с лейкопласт зад ушите. Покривчицата беше чиста, донесена вероятно от убиеца, който се бе погрижил да я нагласи старателно, преди да напусне местопрестъплението. Употребата на покривчицата се обясняваше с гледката, която се откри, след като я махнаха — лицето бе отекло, размазано. Не намериха чанта, нямаше никаква следа, дори и най-незначителната, по която да установят самоличността на жертвата. Полицейското следствие се проточи, но накрая все пак изскочи името на Дебора Гладман, англичанка, която работела о-пер в града. Свенлива девойка, изключително добре възпитана, избрала провинцията да усъвършенства френския си. Семейството, в което работела, не можеше да се нахвали от нея. Родителите на Дебора дойдоха от Манчестър да приберат тялото на дъщеря си. Цял Питивие беше потресен — това бе първото убийство в града, извършено от сексуален садист. „Льо Курие дю Лоаре“ и „Ла Репюблик дю Сантр“ изпратиха на място най-добрите си репортери, сред които и Бенедикт.

Не разполагаха с нищо за убиеца, но за сметка на това започнаха постепенно да сглобяват парченца от програмата на младата англичанка във въпросния следобед. Тръгнала към обед за Орлеан, за да посети града и да си припомни подвига на Жана д’Арк, „нашата страшна неприятелка“, казала с усмивка на госпожа Крепен, преди да излезе от къщи. Обещала на господин Крепен да му купи наконечник за маркуча за поливане, какъвто не можел да открие по магазините в Питивие. В Орлеан разпитаха продавача от „Нувел Галери“. Той много добре си спомняше за високата англичанка, която лесно се изчервявала и на която продал „напръстник“ за маркуч. Той се позасмял на акцента й, тя пуснала една боя, обясни той на полицая. Не била флиртаджийка, сто процента! Било някъде около седемнайсет часът, опасявала се да не изпусне автобуса.

С това се изчерпваше цялата информация, която успя да събере полицията. Никой от автобусните шофьори не си спомняше да е качвал млада англичанка, но откриха кой я бе докарал до Орлеан. Следователите заключиха, че девойката се е върнала на автостоп и така е попаднала на убиеца си.

Бенедикт следеше развитието на случая и тръпки на ужас лазеха по гърба й. След като прочете ужасяващите подробности от докладите, започна да сънува кошмари. Повтаряше си неволно описаните до най-дребната подробност мъчения, на които мъжът беше подложил момичето. „Завързана… изнасилена, удряна с колан… запушена уста… анално проникване с тъп предмет, следи от сперма по корема…“ Тръскаше глава, отвратена, за да ги прогони от ума си, но думите се връщаха отново и все повече я измъчваха.

В Питивие говореха само за сексуалния маниак. Майките не откъсваха очи от часовника и строго следяха къде ходят дъщерите им.

Месец по-късно откриха втори труп на авеню „Репюблик“, този път в центъра на града. Тревогата прерасна в паника. Младото момиче, Мадлен Боатие, живеела тихо и мирно с майка си, вдовица на търговец на жито, в красив буржоазен дом. Единствена дъщеря, тя нямала много приятели, мечтаела да се посвети на археологията и прекарвала времето си в изучаване на древни камъни. Това занимание развило у нея усърдие, педантичност и изключителна съсредоточеност, черти, които не я правели особено популярна в класа й, където я смятали по-скоро за зубрачка и многознайка. Била последният човек, за когото можели да си представят, че ще свърши по този начин. Също като Дебора Гладман, и Мадлен Боатие беше открита със завързани на гърба ръце, с разкъсани дрехи и лице, покрито с чисто бяла кърпа. Личало си, че и тя като младата англичанка е била подложена на ужасяващи сексуални мъчения, преди да издъхне удушена.

Вълна от негодувание разтърси целия град. Срещу полицията, неспособна да си свърши работата, срещу областния управител, когото обвиняваха, че не полага никакви усилия за решаването на случая, срещу недъзите на едно разпуснато общество, в което всичко беше позволено.

За англичанката замърмориха, за французойката закрещяха гръмогласно. „Коя ще е следващата?“, питаха се градските момичета.

Бенедикт работеше по разследването заедно с репортера на вестник „Репюблик“. Големите централни ежедневници бяха изпратили на място кореспонденти, също както и радиостанциите и телевизиите. В хотелите не бе останало нито едно свободно легло, а „Отел дьо ла Пост“ се превърна в щабквартира на пресата.

За нула време Питивие се прочу в цяла Франция, което беше повод за радост за някои търговци, които повишаваха цените след всяко престъпление.

Семейство Боатие се бяха затворили в голямата си къща и отказваха всякакви срещи. Пратениците на лъскавото списание „Пари Мач“ прибягваха до какви ли не хитрости (преобличаха се като доставчици, цветари, служители на погребални агенции…) — напразно. Големият портал така и не се отвори. Нито едно интервю от опечалената майка, от разтърсваната от ридания баба, нито една снимка на Мадлен на пет годинки, на брега на близкото езеро с кофичката и лопатката и със сложена накриво шапчица. „Махайте се, махайте се“, пъдеше ги възрастната прислужница от прага, размахвайки ръце, сякаш отпъждаше ято гарвани.

Хитростите на журналистите от лъскавото списание наведоха Бенедикт на една мисъл.

Една вечер тя се обади в дома на семейство Боатие и помоли, сякаш нищо не се бе случило, да говори с Мадлен. Разплакан глас попита кой се обажда.

— Аз съм немската й кореспондентка — отговори тя, а сърцето й биеше до пръсване.

Беше се упражнила да говори с немски акцент, преди да позвъни. От две години насам, откакто градът се побратими с Бремерхафен, почти всички ученици от гимназията на Питивие си пишеха с германски младежи.

— Момент, изчакайте — отговори гласът.

В настъпилата тишина Бенедикт дочу отдалечаващи се стъпки, после други, които се приближаваха. Някой вдигна слушалката и прошепна:

— Беате?

Вероятно беше госпожа Боатие, майката на Мадлен.

— Да — отговори Бенедикт, парализирана от страх.

— О… Беате…

Госпожа Боатие се задушаваше от ридания.

— Какво се е случило, госпожо Боатие, аз съм за кратко в Париж с родителите ми. Татко дойде да види дупката на Халите, нали знаете, и аз реших да се обадя да видя как е Мадлен.

Риданията на госпожа Боатие се усилиха, а Бенедикт усети как смелостта й се изпарява. За малко да прекъсне разговора.

— Госпожо Боатие, не исках да ви разстройвам. Няма да ви безпокоя повече.

— О, не, мило дете. Толкова ще ми бъде приятно да поговоря с вас. Случи се нещо ужасно, ужасно… Не ви познавам лично, но тя често ми говореше за вас, за вашето семейство и за братята ви.

Ето как Бенедикт си уреди среща в голямата къща със спуснати капаци на прозорците, на авеню „Репюблик“. Госпожа Боатие й обясни откъде да мине, за да избегне глутницата журналисти, обсадили входа.

Тя влезе в просторна, мрачна трапезария, със спуснати завеси на прозорците и мебели, покрити с калъфи. Единственото по-светло петно беше сребърен сервиз за кафе, поставен на средата на кръгла масивна маса. Бенедикт седна до госпожа Боатие. Нещастната жена говореше почти без да си поема дъх. Беше разпиляла пред себе си съдържанието на кутия със снимки и си припомняше живота на „любимото ми детенце“.

Имаше снимки на Мадлен от Германия, включително една, на която бяха Беате и тя, заети да похапват гофрети. Огромната сладка закриваше лицата на момичетата и Бенедикт можеше да мине за Беате.

Не се осмеляваше да погледне госпожа Боатие в очите. Срамуваше се. Въртеше се на стола, готова всеки миг да стане и да си тръгне.

Това, което правя, е отвратително, нямам думи, горката жена ме посреща вкъщи, разкрива сърцето си пред мен, споделя спомените си и след двайсет и четири часа ще види всичко това напечатано в някакъв вестник… Не, няма да мога. Не ставам за журналистка. Не мога. Понечи да докосне госпожа Боатие за ръкава, да я помоли да спре да говори, да й признае всичко, но точно тогава майката на Мадлен направи нещо, което победи скрупулите й. Бутна купчината снимки към Бенедикт с думите:

— Вземете ги. Не искам повече да ги виждам. Причиняват ми ужасна болка. Не бива да ги гледам повече. Вземете ги, умолявам ви…

Жената се срина върху масата и от устата й се изтръгна ужасяващ вик. После помете с един удар сребърния сервиз, който се разлетя и се разпръсна по земята с дрънчене.

Бенедикт стоеше безмълвно. Не помръдваше. Чула трясъка, старата прислужница дотича и каза на девойката, че е по-добре да си тръгва. Бенедикт стана от стола, притиснала снимките до гърди, със сълзи в очите и като сомнамбул, се остави да я изведат през тайната градинска врата.

— Казвах й, че не бива да се вижда с вас. Ама тя винаги постъпва, както си е наумила. Хайде, отивайте си, така ще е най-добре…

Бенедикт се озова съвсем сама, напълно объркана, насред тясната уличка зад къщата. Като насън направи няколко крачки, след което се облегна на стената, пое си дъх и се замисли. Сега вече трябва да стигна докрай. Снимките в ръцете й бяха златна мина. Нямаше да пропусне такава великолепна възможност. Ако се провалеше още на първия изпит, тогава по-добре да стане медицинска сестра или социален работник.

„На кого да ги дам?“, питаше се тя, на „Фигаро“ или на „Репюблик дю Сантр“?

Не се колеба дълго и се обади на Емил Буше.

— Ало, добър ден, обажда се Бенедикт Гасен.

— Да? — отвърна Емил изненадано. Не вярваше, че тя ще се обади първа.

— Разполагам с разговор с майката и снимки на дъщерята.

— Коя майка? Коя дъщеря? — попита Емил, объркан.

— Майката и дъщерята от престъплението в Питивие.

— Ами! — провикна се той. — Наистина ли! Къде са, къде са?

— Разговорът е в главата ми, снимките в джоба ми — отговори Бенедикт, която изведнъж се почувства най-хитрото момиче на света.

— Не мърдайте. Стойте там — каза Емил Буше, мислейки с пълна скорост. — Сега ще звънна на завеждащия информацията по другата линия. Ще изчакате ли минутка?

Бенедикт отвърна „да“ и зачака. Чуваше викове, възклицания, някой попита: „Колко?“. Вярно, сети се тя, трябва да им кажа колко искам да ми платят, по дяволите, изобщо не помислих за това…

— За колко време се стига от Париж до Питивие?

— За около час.

— Добре, почакайте.

Тя отново зачака. Този път ставаше дума за куриер, дайте веднага един лист, за приключване на броя…

— Готово, уредено е. Напишете ми какво ви разказа старицата. Сътворете една хубава мелодрама, с много подробности за момичето, за семейството, как изглежда къщата им, болката на майката… Читателите да се просълзят! Слагате материала и снимките в един плик и чакате да дойде куриерът, когото вече съм изпратил.

— Това ли е всичко? — попита Бенедикт смаяно.

— Че какво искате повече?

— Искам да кажа, аз какво ще спечеля от сензационната новина?

— Аха…

Той се замисли. Важното беше да спечели време. Винаги можеше да й обещае какво ли не, щеше да уреди нещата впоследствие.

— Не се притеснявайте. Аз поемам нещата. Обещавам ви да ви вземем на стаж с евентуално предложение за работа след приключването му.

— Сигурно ли е? — подозрително помита Бенедикт.

— Съвсем сигурно, хиляда процента сигурно.

— Добре… Доверявам ви се.

Дали не бъркаше?

Но от друга страна, какво друго да направи?

— А, за малко да забравя — сепна се тя. — Не искам името ми да стои отдолу. Тук ме познават, ще е голям срам за мен. Никак не се гордея с постъпката си…

— Е, това значи, че навлизате в занаята. Как да подпишем материала?

Тя се замисли за миг, прехвърли малките и фамилните имена на бабите и прабабите си, но не се реши да ги намесва в подобни долнопробни действия. Внезапно я осени една идея.

— Беатрис О’Хара.

— Не е френско име!

— Може, но звучи добре.

— Добре, така да бъде, Беатрис О’Хара… гответе се да се видите на първа страница! Ще ви се обадя веднага след като получа пратката.

Бенедикт затвори телефона, изтощена и възбудена. Беатрис като годеницата на Данте и О’Хара като Скарлет. Една мила млада жена и една предизвикателна и свадлива красавица. Дано да стане, дано да успее! Още не можеше да повярва… Скрупулите й се изпариха при мисълта за сензацията, която щеше да се появи на първа страница. Ако се получи, в продължение на една година ще нося цветя на гроба на Мадлен Боатие, обеща си тя.

Получи се. Материалът на Бенедикт беше публикуван на първа страница на „Фигаро“. Същата сутрин, излизайки от магазина за вестници, Бенедикт едва сдържаше радостта си. Всички говореха само за това, а тя трябваше да мълчи като риба. Най-страшното беше в „Отел дьо ла Пост“, където журналистите се губеха в догадки, чудеха се кой ли се крие зад загадъчната Беатрис О’Хара, без да им хрумне, че е тя, незначителната кореспондентка на някакъв провинциален вестник. Тези от „Пари Мач“ бяха бесни, онези от „Франс Соар“, шашнати, но най-шашнатият от всички несъмнено беше специалният кореспондент на „Фигаро“, който изобщо не разбираше какво става. „Е, казаха ли ти коя е тази мадама?“, изреждаха се да го питат пишещите братя. Той клатеше отрицателно глава, унило отпуснат на стола си. „Значи си кръгла нула, старче. Не само си прецакан, ами не можеш да разбереш от кого…“

„Отел дьо ла Пост“ се изпразни за броени часове, за огромно неудоволствие на собственика, който за малко да си поиска ново, трето убийство.

Бенедикт се утешаваше с мисълта за стажа, който й беше в кърпа вързан след направения блестящ удар. „Готово!“, каза си тя, най-сетне пробих. Съвсем самичка, без намесата на татко и на мама. Светът й принадлежеше. Предстояха й интервюта с Насър, Голда Меир, Вили Бранд… А защо не и с Дьо Гол, точно в навечерието на референдума?[7] Нищо вече не можеше да й се опре.

Не беше толкова наперена по време на вечерята с Емил Буше. Той я заведе в „Ке д’Орсе“, един ресторант на левия бряг на Сена. Изпиха бутилка „Монтраше“, реколта 1959-а, от която леко й се замая главата. По време на десерта той си позволи да вземе ръката й в своята. Капчици пот оросяваха горната му устна и очилата му бяха леко замъглени. Тя не отдръпна ръката си, заслушана в разказите му за професията. Внезапно той продължи без никаква връзка: „Бенедикт, вие сте красива и ако можех да предположа, че непознатата провинциалистка, която ми пише, има вашите очи, косата ви, силуета ви, щях да пропълзя на колене разстоянието между Париж и Питивие…“.

Бенедикт едва се сдържа да не се разсмее. Няма нищо по-смешно от несподелените лирични пориви. Позволи му все пак да докосне устните й, след като я изпрати до авеню „Рап“. А като я назначат, никакви целувки!

„Да подчиняваш чуждата воля, е единственият начин да съществуваш истински“, не се уморяваше да повтаря Мартин тази фраза, която беше прочела някъде.

Бенедикт нищо не бе споделила с Мартин.

Нито с Жюлиет.

Абсолютно нищо.

Нито целувката на Емил, нито удара на Беатрис О’Хара. Държеше да запази ненакърнено доброто мнение, което имаха за нея.

* * *

На една вечеря у семейство Тасен, когато, за кой ли път, разговорът се завъртя около престъплението и загадъчния престъпник, Мартин си припомни как и тя преди два месеца се бе върнала от Орлеан на автостоп, в края на стажа.

— Сега вече няма да го правя, със сигурност. Въпреки че изобщо не съм от типа на лесните жертви. Нямаше да се оставя да ми залепят салфетка на лицето. Да ме изнасилят, както и да е…

Сред присъстващите се възцари дълбоко мълчание и Мартин се сепна — бе забравила, че у семейство Тасен не се разискват такива теми. Винаги така ставаше: уж внимаваше да не сгафи нещо и в един момент се издънваше.

По-късно, докато двете с Бенедикт седяха на тревата в градината, тя сръчка приятелката си с лакът и каза:

— Преди малко направих гаф.

Бенедикт сви рамене.

— Забеляза ли приликата между двете жертви — заразсъждава тя, — изискани, сдържани, благовъзпитани…

— Тоест аз не бих имала грам шанс — заключи Мартин.

Бенедикт разроши русата й коса.

— Убийците са непостоянни.

Мартин се умълча, поемайки с пълни гърди аромата на свежата трева, на розите, на клематиса…

— Ти какво би искала — обърна се тя към Бенедикт, — да си много, много красива или да си суперинтелигентна?

Бенедикт се замисли за миг и поиска да е „суперинтелигентна“.

— Аз пък бих искала да съм много, много красива — заяви Мартин — и страхотно щях да се възползвам от красотата си, уверявам те. Каквото и да приказват, красотата е магия. Всичко ти е позволено. Виж ме мен например, има куп неща, които са ми недостъпни, защото съм метър и петдесет и осем и имам дебел задник… докато на теб ти стига да се появиш някъде и хоп, Емил Буше се изтрепва да ти уреди стаж, да не говорим за убиеца, и той би могъл да ти хвърли око… Според мен това е несправедливо. Да ти призная, понякога си мечтая да съм Джеймс Бонд от женски род, та агент 007 да ме целува по врата.

Бенедикт се разсмя.

— Ти си луда! Какво те прихваща тази вечер?

Мартин отвърна намусено, забила поглед във върховете на сабото си:

— Нищо, само дето ти сигурно ще отидеш в Париж при Жюлиет, а пък аз ще остана тук съвсем сама да кисна на касата в супермаркета.

— Не говори така. Много добре знаеш, че ако изкараш изпита, и ти ще отидеш на стаж в Париж.

— Да, ама тази вечер имам чувството, че ще се проваля във всичко. Усещам го. Толкова е сигурно, колкото съм сигурна, че съм метър и петдесет и осем.

— Престани, Мартин, стига вече. Ти никога не си била от хората, които се отдават на черни мисли.

— Да, ама ми писна да съм винаги тази, дето всичко й е наред, непоклатима оптимистка, която повдига духа на другите. И аз имам право да съм в лошо настроение. Не е справедливо в края на краищата.

Тя се изправи, отърси полепналите стръкчета трева по миниполата си и си тръгна, залитайки на високите си токове. Без дори да погледне Бенедикт, която остана със зяпнала уста.

Глава 15

Докато незнайният убиец тероризираше родния й град, Жюлиет кръстосваше строителното изложение в компанията на Луи. Тя се мотаеше, а Луи разпитваше надълго и нашироко, задаваше хиляди въпроси, спираше пред всички щандове. Жюлиет започна да се дразни от толкова усърдие и старание. Колкото и да се насилваше, купчините материали така и не успяваха да я привлекат и ентусиазмът на Луи й беше непонятен. Ето го, от десет минути стои заплеснат пред огромен плакат с всякакви сглобки и скачвания и тя не може да го откъсне от него.

— Хайде, Луи, идваш ли? Няма да висим тук цял следобед! Хайде, тръгвай.

— Слушай, пиленце, ако съществува някакъв магически метод, тук е мястото, където ще го открием, а не в „Галери Лафайет“.

Тя не отговори, но мимоходом си отбеляза, че за първи път от случайната им среща в „Тюйлери“ той я нарича с нещо, наподобяващо нежно име. Нищо че заслугата за това беше на бетона.

Цял следобед обикаляха изложбата, придвижвайки се бавно из тълпата покрай натрупаните панели, строителни макети, арматури за кръстовища на няколко нива и отделни части на еднофамилни къщи. Без резултат. Показаните видове бетон притежаваха същите характеристики като в брошурите, с които Жюлиет се беше снабдила. За да бъдем точни, с които се беше натоварил Луи. Тя въздъхна дълбоко. Чекмеджетата й преливаха от тях.

— Трябва да знаеш какво точно търсиш — започна да мърмори той. — Един ден говориш за бетона с треперещ от вълнение глас, на другия ден заявяваш, че от тази дума ти се повръща. На това му се казва истерия, драга моя, ти си истинска истеричка.

— О, я ме остави на мира… Това, че незнайно защо внезапно си попаднал под неотразимото влияние на бетона, не ти дава право да ми четеш морал!

Той замълча.

Продължиха да обикалят, нацупени, Жюлиет бурно се възмущаваше от грозните щандове, от физиономиите на посетителите, от безличните служители, които хвалеха бетона и тухлите, а Луи размахваше каталозите и брошурите като дете кофичката си за пясък.

— Хайде, писна ми. Видяхме всичко каквото имаше за гледане, изчезваме, хайде — тросна се Жюлиет, спирайки рязко на входа на алея „В“.

— В края на краищата ти си тази, която работи в „Пробетон“, не аз. Ще постъпим, както искаш.

— И престани да жонглираш с проспектите, ще вземеш накрая да удариш някого!

— О, виж я ти нея! Какво си въобразяваш, да не си ми майка, да ми правиш забележки! Нервираш ме!

И понеже тъкмо минаваха покрай голям кош за отпадъци, той повтори: „Нервираш ме!“, и с всички сили запокити в коша събраната документация, която се стовари вътре с глух шум.

Минаха три дни от откриването на изложението и досега никой не се бе спрял пред щанда на Шарл Милал. Вярно е, че той нямаше с какво да привлече погледите. Поради липса на финанси не беше наел истински щанд, а си беше измайсторил нещо с подръчни средства. Безценната му тухла плаваше в голяма огнеупорна купа, поставена върху сгъваема маса за къмпинг. Самият той седеше на сгъваем стол. Единствената екстра в скромната постановка беше надписът, опънат над главата на Милал и напомнящ проснат да съхне чаршаф. Но и това не успя да привлече публиката. Затова от три дни насам Шарл Милал убиваше времето, наблюдавайки хората, които минаваха покрай него, без да го забележат.

С напредването на деня омразата му към тълпата се разгаряше, укротявана за кратко от някоя рядко срещаща се гледка на хубава жена, която се открояваше сред стадото посетители. Не можеше да се сърди на хубавите жени. Достатъчно беше, че се бяха съгласили да се отегчават на изложението и да внасят малко цвят в сивия поток на шкембести предприемачи и архитекти с пура в уста.

Брюнетката с миниполата, която се дърлеше с перкото със сплескания череп, беше първата красавица от два часа насам. Шарл Милал не чуваше какво си говорят, но по всичко личеше, че тонът е напрегнат.

Изведнъж Милал видя как мъжът изненадващо протегна ръце и метна надалече пакета с брошури, който крепеше допреди малко. Чудесно попадение, отбеляза наум Шарл.

Пакетът тупна право в коша. Само дето ударът беше твърде силен. Кошът се заклати, колебаейки се дали да се прекатури. После нещата се развиха със страшна бързина. Прекалено страшна според Милал — без да му даде време да реагира, кошът се изтърколи до него и подкоси краката на тръбната масичка. В следващия миг масата, огнеупорната купа, безценната тухла, всичко цопна насред локва вода.

— Ей, вие! Луди ли сте! Нямате ли си друга работа, та ходите да съсипвате щандовете на хората!

Двойката се приближи. В изражението на двамата се четеше искрено съжаление.

— Сега ще трябва да бърша всичко, а и плъстената подложка ще пусне! Я вижте! Всичко отиде по дяволите!

Докато девойката мънкаше извинения, Милал се наведе и вдигна тухлата и купата. Като се изправи, забеляза, че двамата са вирнали нос към надписа. Брюнетката четеше на глас: „Има три начина да губите пари: жените, конните залагания и изобретенията“. Брадясалият се разкиска.

— Вие ли сте авторът?

— Не. Дъртакът Ротшилд. Ама лови окото, а?

Мъжът кимна. Дребната брюнетка му хвърли един поглед. Какъв поглед само… тежък, дълбок, черен, почти виолетов, толкова ярки искри хвърляше. Процеждаше се през дългите гъсти мигли, завити по краищата като клонки на коледна елха. Дощя му се да окичи с гирлянди този поглед.

— Вашето прилича повече на антиреклама — изхили се мъжът със сплесканата глава.

— Да ви се представя, Шарл Милал, изобретател — произнесе тържествено той, приведен церемониално над ръката на момичето, след което раздруса здраво десницата на мъжа.

— Да ви помогнем с нещо? — осведоми се брадатият. — Тъкмо се карахме с жена ми и вместо да й напъхам проспектите в устата, ги изпратих в коша. Наистина съжалявам.

— Разбирам — кимна Милал, — разбирам. Няма страшно, ще се оправя. Щандът не е сложна направа, за нула време ще го вдигна отново на крака. Ще налея вода в купата, ще пусна вътре тухлата и хоп, готово… Жена ви е много сладка!

— Ами добре тогава. След като нямате нужда от помощ, ние си тръгваме. Още веднъж моля да ни извините.

— Довиждане — каза Милал.

Момичето го дари с лъчезарна усмивка.

Проследи ги с поглед.

Заради брюнетки като тази са измислили миниполата, със сигурност.

Глава 16

На 27 април 1969 година цяла Франция изтръпна — гражданите бяха дръзнали да се опълчат на стария си татко. Вечерта огласиха резултатите от референдума: 53,17% „не“. За по-сигурно изчакаха сутрешните вестници и разтъркаха невярващо очи, за да се убедят, че вчерашната мечта се е превърнала в действителност. Не на регионализацията, не на реформата на Сената, не на Дьо Гол.

Два дни преди вота генералът бе потвърдил позицията си: ако френският народ не му гласува доверие, той ще си стегне куфарите и двамата с Ивон ще се преместят да живеят другаде. Французите се отправиха към урните с насмешлива усмивка. Жюлиет беше бясна, че още няма двайсет и една — щеше да подкрепи стария генерал. Първо, защото беше от класа и изглеждаше добре. И второ, тя много харесваше старите хора. Действаха й успокояващо, очароваха я, разказваха й истории. Освен това те поне не я щипеха. За разлика от нея Бенедикт би гласувала против.

Мартин свиваше рамене. Бенедикт и Жюлиет се бяха спречкали жестоко в Питивие през уикенда преди изборите.

— Щеше да гласуваш с „не“, за да се направиш на интересна, както винаги — заяви Жюлиет на Бенедикт. — Дори не си се замислила сериозно.

— А ти? — отвърна Бенедикт с лека усмивка на превъзходство.

Заваляха обиди от двете страни и Мартин се видя принудена да повиши тон, за да ги успокои.

— Ама вие сте смахнати, честна дума! Пука ни на нас за референдума! Ако не е Дьо Гол, ще е някой друг, всички са от един дол дренки. Вие сте точно толкова изкуфели, колкото моите дъртаци! Всички си въобразяват, че политиката ще промени нещо.

— Дреме ти на теб — промърмори Жюлиет, — ти мислиш само как да се махнеш оттук.

— И съм съвършено права. Видя ли класацията на първите петдесет компании в света? Не? Не си? Ами да ти кажа да знаеш, че сред първите петдесет трийсет и пет са американски и само една-единствена френска, при това на последно място! Затова, следете погледа ми, бъдещето е отвъд морето, изобщо не е при вашите тъпи политики!

Всички около Жюлиет — родителите й, търговците от улица „Курон“, всички до един гласуваха против. Може би затова тя искаше да защити великия Шарл, нищо че месеци наред й досаждаше с реформата и с регионализацията си.

Както и да е, през тази пролет нищо не вървеше както трябва. Всеки месец факултетът затваряше врати заради стачки. Яките разсилни влизаха в схватки с групи студенти, настроени прокитайски. За да те пуснат в сградата, трябваше да знаеш паролата или да си носиш студентската карта. Впрочем тя и без това не даваше пет пари за правото.

Друго я вълнуваше много повече — новите разкрития около аферата Маркович[8], които хвърлиха сянка върху репутацията на премиера Помпиду и съпругата му.

Всички се нахвърляха един срещу друг. И Виртел, и той беше нервен. Опасяваше се социалните безредици да не съсипят предприятието му.

— Ако има промени по върховете, кой може да ми гарантира, че няма да ни натресат някоя марионетка от левицата? С тия хитреци човек винаги трябва да има едно наум.

Само като се сетеше колко трудно преглътна миналогодишните споразумения от Гренел за повече „социална справедливост“. Затова сега не беше настроен да понася нови обиди, нито да се лови на нечия въдица.

Вълнуват се единствено от дребните си лични интереси, мислеше си Жюлиет с отвращение. Не виждат по-далече от носа си. Знаят само да си броят парите и да мрънкат.

Или да се чукат.

Виртел не пропускаше случай да я приклещи между стола и бюрото си.

Чудя се защо не ме изхвърли, защо все още не го е сторил? Щеше да е много по-просто. Аз не върша нищо полезно…

Най-накрая отстъпи и прие поканата му за вечеря.

Беше една от обичайните вечери, тя се размотаваше, умът й скачаше от една мисъл на друга, полагаше страхотни усилия да не се втурне и да изпразни хладилника. Унгрун гледаше по телевизията „Сцена на звездите“, циркови изпълнения, както правеше всяка вечер след уикенда, прекаран в Довил.

Върнала се бе оттам със зачервени, облени в сълзи страни, лицето й лъщеше, сякаш имаше температура — приятелката и гаджето й за секунда не я оставили на мира, искали да правят тройка. Задушаваше се от ридания и едва успя да промълви:

— Виждаш ли, права бях да не излизам. Тук хората са отвратителни…

Точно когато барабанът оповести тържествено номера с тройното салтомортале, Валери почука на вратата и съобщи, че търсят Жюлиет по телефона.

— Добър вечер, малката ми Жюлиет, Едмон се обажда… Едмон Виртел.

— Добър вечер.

— Какво прави малката Жюлиет?

— Гледа телевизия.

— Много добре. Какво ще каже Жюлиет, ако я поканя на вечеря в „Максим“?

„Максим“, страхотно…

— Нямам подходящ тоалет.

— Няма проблем. Вземете назаем от някоя приятелка. Побързайте, идвам веднага.

Той затвори.

Едва успя да облече една рокля на Унгрун от златисто ламе, да се гримира, да се погледне в огледалото, изненадана от вида си, и той звънна на вратата. Горд от себе си, в черен смокинг, небрежно наметнал шлифера на раменете си, той я отрупа с комплименти, като я душеше по рамото и повтаряше:

— Каква кожа, боже мой, каква кожа…

За малко да се откаже и да отиде да си легне. Надделя желанието да стъпи в „Максим“. Взеха си довиждане с Унгрун и излязоха.

Пред сградата чакаше един ролс-ройс.

— Ваша ли е? — смаяна, попита Жюлиет.

— Да, обаче я изкарвам от гаража само в по-особени случаи! — изграчи той, поглеждайки я многозначително.

Ролсът беше като по филмите, облицовано с дърво купе, вградено барче, двигателят беше толкова тих, че се чуваше тиктакането на часовника. Жюлиет се настани внимателно на седалката.

Услужливият портиер в „Максим“, почтителното отношение на гардеробиерките, стълбището в червено и златно, огледалата по стените, целият декор бе като от приказка. Приземи се внезапно, когато Виртел, след като направи поръчката, взе ръката й в своята. Стори й се вулгарен и недодялан, въпреки отлично скроения смокинг, който му стоеше добре.

Той заговори за жена си, за децата, за предприятието, за любовта и смъртта. Какво си въобразява, от къде на къде ми разказва всичко това, помисли си тя, историите му изобщо не ме интересуват! Защо ли не млъкне и не ме остави да се насладя на обстановката! Но мъжът насреща й продължи, сега говореше за бетона, повтаряйки всичко, което тя знаеше наизуст: якост, лекота, непропускливост…

— Бетон, по-лек от водата, нали това искате да кажете! — прекъсна го тя, отегчена.

Да ми говори за бетон в ресторант „Максим“!

— Точно така, бетон, който плава, но в същото време е достатъчно як, за да послужи за направата на автомагистрала.

Да бе, и какво още! Например да се разчекна и да подпирам акведуктите на магистралата! Каква липса на такт, уникално! Все на нея се падат такива, сякаш е абонирана за подобни недодялани типове!

Изведнъж през залата премина тих шепот и всички погледи се обърнаха към тях. Жюлиет сведе очи, пламнала от смущение. Чули са разговора ни и ни презират…

После осъзна, че присъстващите не гледат тях, а хората на съседната маса. Извърна леко глава и зърна Аристотел и Джаки Онасис в момента, в който сядаха.

Истинските. Онези от снимките.

— Нормално. Това е неговата маса — поясни Виртел с безразличие.

Вече можеше да й говори каквото му хрумне, да плъзне ръка по гърба й, да залепи устни на дланта й, вниманието й бе изцяло погълнато от най-прочутата двойка на света.

Господи! Като разкажа в Питивие какво съм видяла, ще идват да ме посещават като Бернадет Субиру[9] в пещерата й.

Говореха си на английски. Много малко. Гласът й беше тъничък, глас на малко момиченце. Поръча си раци и салата. Той взе сьомга и печено. И шампанско „Круг“.

— Good for the body — каза й той, докато й наливаше.

Той е много дребен, посивял. Тя е красива. Хапва едва-едва и топи устни в чашата, сякаш пие лекарство. Ако пиех и ядях като нея, може би щях да съм красива и прочута също като нея, мислеше си Жюлиет, очарована.

Припомни си всичко, което беше погълнала, и се засрами.

Когато Виртел й даде знак да стават, хвърли последен замислен поглед към двойката. Дотогава бе склонна да смята, че хората, които виждаме по страниците на вестниците и списанията, не са истински, не съществуват в действителност.

Настаниха се в колата и Виртел сложи ръка на коляното й със собственически жест. Тя леко я отмести.

Отново се измъкна под претекст, че е смъртно уморена. Прекалено много шампанско, крем сабайон, прекалено силни емоции. Той се нацупи и продължи да шофира, без да продума. Тогава с тъничко момичешко гласче тя обеща: следващия път, съвсем скоро — и заглади положението.

Една друга вечер реши да се обади на Жан-Франсоа Пенсон. Задаваше си въпроси относно сексуалната му ориентация и искаше да е наясно.

Той я заведе на вечеря в ресторант „Берту“, близо до Пантеона, където „всичко е прясно сготвено, нищо не е претоплено“. Това пишеше отдолу на листа с менюто. Жюлиет беше израснала с мисълта, че храната по ресторантите е вредна за стомаха. Майка й непрекъснато го повтаряше.

Беше препълнено и задушно. Тя си изхлузи обувките под масата, проверявайки опипом къде точно е лявата и къде дясната. Той я погледна топло и нежно — запазената му марка — и тя се запита дали ще има достатъчно смелост да открие огъня.

Сервитьорът донесе менюто. Жюлиет си поръча един скоч.

— Да не си започнала да пиеш? — изненада се Жан-Франсоа.

— Да.

— Два скоча — поръча той.

Скоро поръчките пристигнаха. Жюлиет гаврътна уискито на екс, пое си дълбоко дъх и започна:

— Бих искала да те попитам нещо…

Той я слушаше с вид на учител, на когото двойкаджията на класа задава заплетен въпрос.

— Да, добре.

— Защо не спиш с мен?

Той я изгледа смаяно.

Мамка му. Прекалено директно, отбеляза тя, трябваше да го попитам със заобикалки.

— Кажи ми…

Направо му се молеше. Той стоеше безмълвен. Беше другаде, сякаш се бе приютил под навес и чакаше дъждът да спре, за да продължи пътя си.

— Защо? Да не би да не си падаш по жени?

Той гръмко се разсмя и едва не се задави с бучката лед.

— Настина ли го мислиш, Жюлиет?

— Не, обаче…

— Напротив, мислиш го.

Той продължи да се смее и Жюлиет се подразни.

— Искам да разбера защо ме целуваш и после край, дотам. Смяташ, че не съм хубава, така ли? Харесваш само блондинки? Искаш ли да се изруся?

Смехът му секна, той се пресегна и я хвана за брадичката. Също както направи в колата, под уличната лампа, жест, с който подсказваше, че предстои нещо сериозно.

— Чуй ме добре, Жюлиет. Аз те обичам…

— Обичаш ме?

— Като сестричката, която не съм имал.

Тя наведе глава. Какъв е този мой късмет, всички искат да ме чукат, само той не, защото за него съм малкото сестриче.

— Признавам, държах се малко двусмислено с теб. Бях прекалено нежен. Ти си сладка, много си сладка… знаеш го… и аз много те харесвам.

Обичам донякъде граха, обичам много цикорията, никак не обичам бялата ряпа, обаче Ромео обича Жюлиет. Без никакво наречие, кратко и ясно.

— Аз не съм мъж за теб.

Откъде знае, че не е?

Докато тя, тя знае. Знае, че не може да живее без него. В коя посока беше Сена? Или газовата печка? Или пък пистолетът? Да имате някъде отзад в ресторанта въже с готова примка?

Сервитьорът сложи пред нея тиганче с бъркани яйца с домати и парата от току-що приготвеното ястие я замая. Искаше й се да остави вилицата и да заплаче. Ясно й беше — предпазливите словесни увъртания означаваха, че не я обича. Когато обичаш, караш направо, без заобикалки. Изказвания от рода на „не съм мъж за теб“ или „трябва да го обмисля“ са деликатен начин да ти се каже „не те обичам“.

Сълзите й рукнаха в яденето.

— Жюлиет, моля те…

Той говореше съвсем тихо, за да не привлекат вниманието на околните.

— Бъди разумна, скъпа.

— И не ме наричай „скъпа“, след като не го мислиш!

— Хайде, изяж си бърканите яйца, ще видиш колко са вкусни.

Аз вехна от отчаяние, а той ми говори за яйца! Жюлиет заплака още по-силно. Хората започнаха да се обръщат и да ги гледат. Жан-Франсоа Пенсон се почувства много неудобно.

— Искаш ли да си тръгваме? — попита той.

Тя скри лице в салфетката.

— Искаш ли да отидем у нас? — предложи той.

— У вас ли?

— Да. У нас.

— Сега ли?

Той кимна. Тя се усмихна и си издуха носа.

— Добре.

Той вдигна ръка да поиска сметката. Тя затърси с крак обувките си под масата. Откри само едната. Извини се, защото трябваше да се наведе, за да потърси другата. Изчезна отдолу. Появи се отново, зачервена и пелтечеща. Опита се да обясни, че едната й обувка била изчезнала. Изнервен, той я хвана и я повлече към изхода.

Единият крак обут, другият бос…

Оказа се много добър любовник.

Дори прекалено добър. Умееше също като амбулантните търговци да те омае и да ти пробута три форми за гофрети, пет шапки ушанки и две преси за картофи на цената на една.

След като я доведе до оргазъм, се надвеси над нея като химик, наблюдаващ верига молекули, и тя се смути.

На сутринта той стана, облече се и отиде да купи вестник и кроасани.

— Ако звънне телефонът, не вдигай, включил съм секретаря.

— Секретаря?

— Донесох си го от Ню Йорк.

Тя с нетърпение зачака да звънне, за да види как работи. Телефонът иззвъня и от квадратната кутия се чу гласът на Жан-Франсоа, приканващ говорещия да остави съобщение.

— Жан-Франсоа, аз съм, Ерве. Обаждам се да ти предам съобщение за среща. Във „Фукет“ на обяд. Госпожа Купър от Чикаго. Чао, приятел.

След това се обади някаква Корин.

— Липсваш ми, Жан-Франсоа. Свободен ли си днес за вечеря? Мъжът ми е в Милано. Обади ми се, любов моя.

После звъняха Франсоаз, Даниел и… Жюлиет се върна в леглото, шашната.

— А пък аз да си мисля, че е педал!

Глава 17

Беше май месец, прекрасният месец май, тананикаше си известната песен Луи. „Cosi, cosa, it’s a wonderful world.“

Жюлиет беше дошла да го вземе от студио „Саунд“, приключил бе поредния запис за рекламна кампания. Ставаше дума за нов вид прах за пране с ензими. Прекрасно откритие са това ензимите, струват скъпо, вярно, но домакините са луди по тях и за нула време разграбват кутиите с вълшебния прах.

Беше добре дошло за него, досега не бе имал толкова ангажименти.

— Ензииими под дъжда, ензииими под дъжда, what a wonderful feeling, ензииими под дъжда…

Имитираше Джийн Кели и танцуваше на тротоара. Само че без чадър.

— Много си весел днес — измърмори Жюлиет, която, както обикновено, крачеше след него.

— Печеля пари, много пари и това ми харесва. Мога например да ти купя още един мотопед или каравана, да си я прикачиш на него, или…

— По-добре ми вземи под наем едно студио, защото нещата между мен и Валери вървят все по на зле.

Войната все още не беше обявена, но вече се окопаваха и трупаха запаси в очакване на началото на враждебните действия. Три срещу една: Режина, Унгрун и Жюлиет срещу Валери. Валери обичаше да слуша Вагнер и Бах, а те трите Сантана и „Бийтълс“. Валери отваряше широко прозорците на хола, когато Режина гореше пръчици тамян. Валери забраняваше да се внасят нови мебели — от прозрачна пластмаса, с които Режина се канеше да мебелира стаята си. Валери раздигаше само своята купичка след закуска, прибираше своето бурканче конфитюр на определената за нея етажерка в хладилника, минаваше с прахосмукачката само своята част от коридора и ставаше нощем да намалява отоплението, за да прави икономии, в резултат на което трите бяха хремясали.

Режина, Унгрун и Жюлиет решиха да напуснат. Режина разсъждаваше: трите заедно можем да наемем един голям апартамент и няма да ни излезе по-скъпо. Четирите, поправи я Жюлиет, съобщавайки новината за предстоящото пристигане на Бенедикт в Париж. „Аз се заемам с това, имам връзки, ще намерим нещо“, заключи Режина.

На Жюлиет дори не й мина през ума да се премести да живее при Луи. Досега никога не я беше водил у тях. Винаги се срещаха в хотел „Ленокс“.

— Имам си агент — провикна се той колкото му глас държи, пъхнал дълбоко ръце в задните джобове на панталона си.

— За какво ти е агент?

— За киното.

— Трудно ли е да се сдобиеш с агент?

— Да, когато си никой и имаш сплескана глава като на костенурка. Аз обаче успях, защото го накарах да се засмее, заявих му, че с тази физиономия винаги може да ме вкара в някой документален филм за Галапагос.

— А, добре.

— Беше шега. Ама ти нещо нямаш настроение. Бетонът ли те тормози?

Жюлиет поклати отрицателно глава. Дощя й се да му разкаже всичко: за Виртел, за непрекъснатата стачка във факултета, за Жан-Франсоа Пенсон, който повече никакъв не се обади…

— Писна ми, нищо не съм постигнала. Зубря наизуст размножените на циклостил лекции в очакване на изпити, които, като гледам как се развиват нещата, никога няма да се състоят, и търся някакъв плаващ бетон. Това е последната мания на Виртел: тухлата, която върви по водата!

Луи я прегърна през раменете и я притегли към себе си. Жюлиет се отпусна. Добре, че го имам този, разсмива ме, доставя ми удоволствие и всеки ден научавам нещо от него. Интересува се от всичко.

— Чакай, чакай — каза Луи, вдигайки ръка, — спомняш ли си дребния господин от строителното изложение, онзи, дето му прекатурихме масата?

— Да.

— Спомняш ли си какво имаше на масата?

— Купа с вода.

— И в нея една тухла. Тухла, която не потъваше! Тъкмо това търси дядката Виртел!

— Ами да! Напълно си прав. О, ти си гениален, гениален си!

Тя се увеси на врата му и го разцелува.

— Как му беше името? — попита тя. — Той ни го каза, когато се представи.

Пълно мълчание. Нито той, нито тя го помнеха.

— О, не! — простена Жюлиет.

— Шарл. Спомних си, казва се Шарл. Даже си помислих, че съвсем не прилича на Големия Шарл с плетения на ръка пуловер и вратовръзката отгоре. За сметка на това пък…

— Щеше да е прекалено хубаво.

— Чуй какво ще ти кажа. Трябва да има никакъв каталог с имената на участниците в изложението. Ще препишем всичките Шарловци и ще им се обадим по телефона. Виртел трябва да го има, да вървим.

И наистина, в „Пробетон“ Изабел им показа каталога на масичката на рецепцията.

— Имам страхотното усещане, че сме на път да направим удар, усещам го — каза Луи, докато прелистваше каталога. — Ето, препиши тези имена.

Продиктува й ги и Жюлиет ги записа, намери телефоните им в годишника на предприятията от строителния бранш и започнаха да звънят на всички поред. Никой не беше чувал за плаваща тухла, но се опитаха да им продадат естествена ветроупорна вентилационна система и естествена осветителна система, отразяваща се върху плоскостите, с изключително висок енергоспестяващ ефект.

— Добре. Няма страшно. Ще отидем да се поразходим покрай Порт дьо Версай. Ще обиколим кварталните кръчмички. Нашият чичко имаше вид на любител на чашката.

Луи се оказа прав. Изобретателят обичаше кръчмите, бирата и сладките приказки на бара. Навсякъде си спомняха изтърканото му палто и гневът, искрящ в малките му очи зад очилата. Само дето никой не помнеше нито презимето, нито адреса му. Нищо.

— Опитайте в „Еделвайс“, често обядваше там по време на изложението.

Съдържателката на „Еделвайс“ разпита мъжа си, който обслужваше залата в задната част. След кратко колебание той повика сервитьора.

Жюлиет потропваше с крак от нетърпение. Господи, колко бавни са хората! На всичко отгоре съм сигурна, че ни смятат за смахнати. Двама жалки перковци, тръгнали по следите на мъж, който кара цимента да плава.

— О, ами да… — извика най-после сервитьорчето, — спомняте ли си, госпожо Жозе, това е оня, дето непрекъснато повтаряше, че бил Давид срещу Голиат. Този израз ме кефеше яко, щото ми напомняше за схватките на кечистите. Толкова знам. Сега трябва да вървя.

— Спомняте ли си как му беше името? — прекъсна го Жюлиет.

— Не. Да ви кажа, рядко научаваме имената на клиентите. Познаваме ги по лице, знаем им навиците, ама чак имената… Този трябва да е бил истински господин, щото никога не си отопяваше соса.

— Няма ли някой, който да ни каже името му?

— Не виждам кой. Той винаги се хранеше сам.

— Чакай малко, той не беше ли се сприятелил с Деде? — намеси се съдържателката. — Нали го знаете Деде какъв е общителен, завързва разговор с всеки.

— А той къде живее? — попита Жюлиет, за да пресече биографичната справка за Деде.

— В сляпата уличка, като излезете оттук, веднага вляво. Не си показва носа от работилницата, дърводелец е.

Деде знаеше.

Знаеше също и за изобретението на дребничкия господин, за разправиите му с големите фирми, за кражбите, на които е бил жертва. Знаеше всичко, освен името и адреса му.

Жюлиет се разбесня.

— Не може да бъде! Приказвате си с един тип всеки ден в продължение на две седмици и не знаете как се казва!

— Напротив…

— Но току-що казахте тъкмо обратното!

— Знам малкото му име, Шарл.

— Дръжте ме или ще го удуша — процеди тя през зъби. — Луи, да се махаме оттук.

Луи благодари на дърводелеца, похвали го за масивната дъбова врата, по която работеше. Човекът обясни, че я била поръчала някаква възрастна рускиня, емигрантка, която му поискала да възпроизведе точно същия мотив като на вратата на стаята в родния й дом в Анадола, в която била зачената.

Жюлиет отново се намеси. Тя отмъкна Луи от Анадола и поеха към изхода.

— Прекаляваш — възпротиви се Луи, — дядката е интересен. Видя ли вратата, прекрасна е!

— Не ми пука за вратата му. Трябва ми името на изобретателя.

— И обещаната комисиона.

— И моята комисиона, точно така. Мислех, че никога няма да я получа, и сега се провалям, след като бях толкова близо до целта.

— Ей, чакайте, чакайте!

Обърнаха се. Дърводелецът търчеше подире им, размахвайки ръце.

— Сетих се нещо — прошепна той, останал без дъх. — Може да се окаже съвсем незначително, но човек никога не знае… само момент да си поема дъх.

Което и стори, докато Жюлиет и Луи чакаха с нетърпение.

— Всяка седмица пускаше обява в „Монитьор“, опитваше се да продаде изобретението си.

— И къде се намира този „Монитьор“?

— Това не знам… знам само, че е някакъв вестник.

* * *

Намериха вестник „Монитьор“ в една специализирана книжарница до театър „Одеон“ и седнаха в едно кафене да прегледат обявите.

— Намери ли нещо?

— Не, а ти?

— И аз.

— Отказвам се — обяви Луи. — Изобретателят дребосък ми лази по нервите.

Огледаха се наоколо. Клиентите преглеждаха вестниците, за да изберат филма, с който да запълнят вечерта си: „Франс Соар“, „Парископ“, „Ла Смен дьо Пари“. Жюлиет ги наблюдаваше с празен поглед, взираше се във всеки един поотделно. Почиваше си от емоциите от деня.

— Ама и ние какви сме тъпаци! — възкликна тя внезапно. — Взехме само един брой от тази седмица, трябваше да купим и стари броеве.

Тя се втурна обратно към книжарницата. Книжарят тъкмо пускаше металната решетка. С голям зор успя да го накара да й продаде един наръч стари броеве на „Монитьор“, плати и побягна към кафенето.

Този път го откриха лесно. Още в първия брой, който Луи отвори, по средата на страницата с тлъсти букви се мъдреше следният надпис: „Шарл Милал, изобретател: лек, як и водоустойчив бетон“. Най-отдолу с дребен шрифт бяха посочени адресът и телефонът.

— Уф! Най-накрая — въздъхна Жюлиет с облекчение.

— Милал, Милал… как искаш хората да запомнят подобно име!

— Хайде да вървим да му се обадим.

— Сега?

— От колко дни го издирваме! Сега, като най-после го пипнахме, ти се отказваш! Не си наред.

— Ти върви, аз оставам тук да зяпам мадамите…

Жюлиет се връцна и отиде да телефонира.

Глава 18

Шарл Милал живееше на остров Жат в една къщурка, която беше ремонтирал сам, придавайки й вид на истински дом. От сивия, тъжен и безличен бетонен куб бе направил четири стаи, щедро остъклени и украсени с дърво. Сам беше иззидал стените, изградил покрива, стъкмил камината, негово дело бяха електрическата инсталация и водопроводът. Дори си бе позволил лукса да притежава веранда, направена от захвърлен край Сена стар понтон.

Крачейки решително, Луи и Жюлиет стигнаха до къщата и почукаха на вратата. След продължително чакане възрастният господин, онзи същият от строителното изложение, се появи на вратата. Облечен с кабинетна пижама и с чаша в ръка.

— А, познах ви! Вие сте вандалите, които разпердушиниха щанда ми.

— Хм… точно така — отговори Луи.

— Влизайте, не стойте на вратата!

Телевизорът работеше. Прочутият журналист и телевизионер Пиер Сабаг смучеше неразделната си лула. Шарл Милал изключи звука и се обърна към Жюлиет.

— Какво ще пиете?

— Същото каквото и вие — каза Луи.

— За мен една голяма чаша вода — добави Жюлиет.

Той се скри в една стая, вероятно кухнята. Жюлиет отбеляза, че къщата страшно й харесва.

— Видя ли камината! — възкликна тя. — А двата кожени фотьойла, а масата, о, страхотно ще бъде да мога да живея и аз в такава къща…

— Без мен — измърмори Луи, загасвайки цигарата си.

— Нищо не искам от теб. Говорех за себе си. Може ли?

— Няма по-гадно нещо от лайняните семейни отношения — подигравателно подметна той.

Жюлиет не обърна внимание на агресивния му изблик. Обичайната му реакция, след като известно време се бе държал любезно и мило. Трябваше да свикне и да не се формализира. Най-вече да не му отговаря. Така го лишаваше от едно любимо удоволствие — да спори и да се заяжда.

Шарл Милал се върна с поднос с две чаши.

Луи подхвана темата. Спомена, че Жюлиет работи в „Пробетон“, и с няколко думи описа задачата й.

— Такова младо момиче! Много странно — каза Шарл Милал, — предполагам, че бъкел не разбирате от тези неща.

Жюлиет леко се засегна.

— Много неща съм изчела по темата и съм достатъчно добре информирана от материалите в Центъра за…

— Мошеници, всички без изключение — гръмогласно я прекъсна Милал, поемайки яка глътка пастис. — За кого казахте, че работите?

— „Пробетон“, фирмата на господин Виртел.

— Не го познавам. Когато отидох да преговарям, се срещнах с най-големите, с играчите от световен мащаб.

Той махна неопределено с ръка, жест, изразяващ лека умора.

— След като нищо не се е получило с водещите, опитайте с Виртел — предложи Жюлиет.

Шарл Милал се усмихна лукаво. Не отговори. Гаврътна още една глътка пастис. За човек, който майстори по цял ден, имаше дяволит поглед, засенчен от светлите му, почти руси мигли, и малки, изключително добре гледани ръце.

— Знаете ли — каза той след дълга пауза, — моята история е много дълга. Ще ви я спестя. В САЩ, в Германия, в Англия, навсякъде по света, когато направите някакво революционно откритие като моето, чувате думата „колко“ и сядате на масата, за да се споразумеете за парите. Във Франция ви питат какви дипломи имате, какви препоръки…

— А ако ви попитат „колко“? — попита Луи.

Дребният мъж поклати глава.

— Не е толкова просто. Откривам формулата, която всички очакват, и веднага се опитват да ме отстранят. Когато изобретението е революционно, то заплашва съществуващите постижения, придобивки, а това… Когато засегнете интересите на големите компании, не ви посрещат с широко разтворени обятия.

— Би трябвало да се срещнете с Виртел — настоя Жюлиет. — „Пробетон“ не е голяма фирма. Не представлявате опасност за Виртел. За него ще е изгодно да сключи сделка с вас.

— Би могло да му отстъпите правата само за Франция — добави Луи.

В очите на Шарл Милал блесна искра.

Луи продължи:

— Ще получите процент върху оборота, което ще ви позволи да контролирате до известна степен производството и същевременно да продължавате проучванията си.

— Съвършено вярно, младежо. Ще го обмисля. Станал съм подозрителен. Предайте на този Виртел да ми се обади и ще видим… Това е всичко, което мога да ви кажа засега.

Жюлиет и Луи разбраха, че Милал няма да каже нищо повече. Жюлиет не искаше да си тръгне току-така. Смяташе, че трябва да се възползват от предимството, да не отстъпват, да спечелят симпатията на възрастния мъж. Потърси никаква неангажираща тема на разговор и продължи непринудено:

— Самичък ли се грижите за градината си?

Преди да влязат в къщата, бе забелязала леха със зеленчуци.

Попадна точно в целта: Шарл Милал прекарваше времето си в градината, садеше, пресаждаше, сееше, изграждаше парници за по-деликатните култури. Тя се направи, че не забелязва гневното изражение на Луи, и потопи премрежения си от гъстите мигли поглед в бледите очи на Шарл Милал.

— Господин Милал — поднови атаката Луи, — можете ли да ни обясните на нас двамата как сте успели да накарате това парче бетон да плава? Защото съм силно заинтригуван още от деня, в който се запознахме с вас.

Странно, но Милал не избягна отговора.

— С кръвта, която съм добавил към сместа. Плюс още една добавка, която ще запазя в тайна. Обаче кръвта е основното.

Жюлиет изкриви лице в гримаса.

— По лицето ви виждам, че сте отвратена — каза Милал.

— Малко, да… Сигурно мирише на кръв.

— Съвсем не. Миризмата на кръв се неутрализира от цимента.

— Откъде се снабдявате с кръвта? — попита Луи. — От болниците ли?

Шарл Милал се усмихна. Всички питаха все едно и също.

— Не познахте! От кланиците. Оттам излизат сто и двайсет хиляди тона годишно и те не знаят какво да правят с нея! Кръвта изтича директно в природата.

На немия телевизионен екран Пиер Сабаг с лулата си беше заменен от инспектор Бурел[10] с неговата лула. Шарл Милал обясни, че не бил единственият, който добавял кръв в бетона — използвали я също за избистряне на виното, за производство на торове, на пяна за пожарогасители, в козметиката и фармацията…

Жюлиет слушаше, зяпнала от изненада.

Никога не би повярвала, че дребният господин знае толкова неща.

Никога не съди за хората по външния им вид или по сгъваемата масичка за къмпинг, каза си тя.

* * *

Бетонът, примесен с кръв, беше познат на Шарл Милал от детските му години, когато прекарваше лятото при чичо си в Турен. Погълнат от изучаването на декоративните рибки, чичото даваше пълна свобода на действие на племенника си. Малкият Шарл прекарваше почти цялото си време в компанията на Огюст, общ работник, иконом, с една дума, човек, върху чиито плещи лежеше всичката работа в къщата и край нея.

Шарл беше изключително любознателен. Вълнуваше го всичко: гъсениците, които се превръщат в пеперуди, разсаждането на ягодите, изолацията на мазето.

Един ден Огюст го повика от прозорчето на мазето и го помоли да му занесе долу двете кофи, които бе оставил на двора. Едната беше пълна с вода и черен сапун, другата с кръв. Шарл ги свали в мазето, стискайки зъби да не повърне, всеки път, когато гъстата течност тихо се плискаше и острата миризма стигаше до ноздрите му. „Няма нищо по-добро от това, да добавиш малко кръв в бетона, за да не пропуска влагата“, обясни му Огюст. Още една вълшебна история за малкия Шарл — кръвта срещу влагата! Той не откъсваше очи от мъжа, който изля съдържанието на двете кофи в едно корито и замеси някакъв отвратителен на вид хоросан. После нанесе странната смес по стените и тавана. С годините Шарл свикна с пълните с кръв кофи и без капка емоция започна да забърква странната микстура на Огюст. Също както стана експерт по разсаждане на ягодите и се научи да поддържа зеленчуковата градина.

Затова пък беше пълен невежа по отношение на жените. Нужни му бяха пет брака, за да се убеди окончателно в това. Реши да не прави повече опити.

Не се сърдеше нито на жените, нито на мъжете. Бе надарен с прекалено буйно въображение и всяка вечер в ума му се раждаха нови и нови идеи за къщи, планове за декоративни заводи, отражателни части от стени… идеи, които споделяше с приятелите си в кафенето на ъгъла, до Академията за изящни изкуства, и които по-късно откриваше с изненада включени в официални проекти, наградени с медали от общонационалните конкурси.

С диплома на архитект в джоба, Шарл реши да се държи по-резервирано и да пази за себе си чудатите си идеи. През 1965 година се зае с реализацията на една идея от детските си години, когато се опитваше да избяга от разправиите на родителите си. Ставаше дума за жилище с подвижни стени. „Ако крещите много силно, дръпвам стената, за да не ви чувам.“ Беше си поиграл и начертал план на жилището — на хартия изглеждаше обещаващо. След години, въодушевен от неотдавнашния си брак — последният, реши да даде зелена улица на мечтата си. Животът беше прекалено кратък, за да не се поддаде на такова лудо изкушение. Освен това, какъв е смисълът да си си създал име, положение, да си направил пари — с една дума, да имаш сила, влияние, ако не ги разиграеш.

И той се впусна в приключението. Просто нямаше как да не стане: зимно време не ти трябва тераса, изнасяш навън стените и освобождаваш максимално жилищна площ; през лятото прибираш стените, получава се голяма тераса, а покритата площ се намалява.

Толкова силно вярваше в проекта, че финансира със собствени средства документацията, необходима за разрешителното за строеж. Остана някой и друг детайл за уреждане във връзка с местните данъци, например за каква суперфиция щяха да бъдат калкулирани? Но визата беше дадена. Един предприемач намери прекрасен терен в долината на Шеврьоз. Стартира продажбата на жилищата по одобрения архитектурен план.

Беше истински успех. „Еластичните“ апартаменти се разграбиха за отрицателно време. Милал вече разработваше втори транш, за да удовлетвори търсенето.

Точно тогава избухна скандалът: предприемачът нямаше средства за строежа. Под претекст, че не може да държи милиони неизползвани, бе вложил парите на бъдещите собственици в друга сделка. Съмнителна. Така за нула време проектът на Милал пропадна — нямаше пукната пара за строежа. Вестниците раздуха аферата, позабавляваха се с нея известно време, след което се нахвърлиха на друга тема, оставяйки Милал измамен, опозорен, свършен. Жена му поиска развод. Искала да изчисти името си.

Милал се принуди да се раздели с луксозния си частен дом на авеню „Сакс“ и се премести в къщичката си на остров Жат. В продължение на три дълги години се остави да го носи течението. Разорен, отчаян, денем и нощем предъвкваше историята на падението си, говореше си сам, ругаеше небето и дърветата край брега, хората, излезли да се разходят на чист въздух…

Майските събития от 1968 година го откъснаха за кратко от черните мисли. И той имаше сметки за уреждане с обществото. Взе да се шляе край барикадите. Отначало от любопитство, като турист, скоро обаче се почувства съпричастен и започна да хвърля павета по ченгетата.

След като реши, че си е разчистил сметките, запретна ръкави, зажаднял за работа. Независимото парижко транспортно дружество, НПТД за по-кратко, обяви конкурс: по стените на метрото избивала влага. Търсели надежден изолационен материал. Милал си спомни стария Опост. Поднови опитите си и му хрумна да прибави, освен кръвта, подобрител, който не допускаше да се образуват мехурчета въздух при смесването на съставките. Така успя да получи хомогенна и гладка смес. Резултатът се оказа повече от положителен — лек, здрав и устойчив на влага бетон.

Спечели търга и премахна избилата влага по част от стените на метрото. Неприятностите не закъсняха — големите фирми искаха да използват идеята му, но не и да му оставят лиценза, нито да му плащат процент. Чиста проба мошеничество. Давид срещу Голиат. Дадоха му да разбере, че с име като неговото не може да се надява на нещо по-добро. Той поднови бунта си на единак, твърдо решен да се включи самостоятелно в играта, в очакване на по-добри времена.

Точно тази революционна идея се опитваше да рекламира с помощта на сгъваемата туристическа масичка, забутан в един ъгъл на строителното изложение. Идея, която подминаваха, без да я забележат и участници и посетители, по простата причина, че щандът нямаше с какво да привлече вниманието им, тъй като беше лишен от примамливия, така наречен „търговски вид“.

От три години насам Шарл Милал се сблъскваше винаги с един и същи проблем: не вдъхваше доверие.

Глава 19

Малко преждевременно пролетта на 1968 година изигра ролята на начало на следващото десетилетие. Пролетта на 1969-а кротко присъства на края на една епоха. Завърши едно дълго царуване, без да бъде последвано от криза, и макар смяната на генерала с началника на генералния му щаб да водеше до по-осезателни преобразувания, отколкото си представяха французите, те продължаваха да бъдат направлявани и ръководени, както го изискваше благоприличието. Още повече че месеците, предхождащи референдума, се бяха оказали доста неспокойни — онези, които барикадите и стачките от 1968 година изпълваха с ужас, показаха, след като бурята стихна, че са запомнили силата на подобни аргументи. Мнозинството вече не беше мълчаливо и страната започна да се вълнува: профсъюзният водач Жерар Нику и неговата Интерсиндикална конфедерация за защита и национално обединение на независимите трудещи се, акцията „Затворени магазини“, отчаяните студенти от затворените факултети, гневните земеделци. Нужна бе здрава десница, за да се въдвори ред — овернецът, заклет пушач на „Голоаз“, изглеждаше напълно подходящ за тази роля, затова му я повериха.

Жорж Помпиду победи Ален Поер на втория кръг на изборите, в резултат на което французите със спокойна съвест закачиха караваните на автомобилите си и създавайки огромни задръствания по пътищата на родината, поеха по пътищата й. Всичко се върна на мястото си.

Времето на голистките мечти беше отминало, предстоеше раждането на една нова Франция. Поне това обеща президентът на първата си пресконференция: една Франция на промишлеността, осеяна с доменни пещи и безброй свръхзвукови самолети „Конкорд“, които порят небето над нея.

Точно този момент избра Бенедикт, за да кацне в Париж. Напрежението във „Фигаро“ през месец май едва не провали стажа й. Никой не бе следил по-внимателно от нея развитието на събитията, които разтърсваха спокойното ежедневие. Едва в средата на юни Емил Буше се обади да й съобщи добрата новина: най-накрая отдел „Личен състав“ се беше решил да й изпрати по пощата плика с пробния й договор: от 1 юли до 30 септември 1969 година.

„Уф, най-после!“, въздъхна облекчено тя с писмото в ръка. Два месеца на напрегнато очакване бяха минали от блестящия удар на Беатрис О’Хара и назначаването на Бенедикт Тасен, и с всеки нов ден безпокойствието й нарастваше все повече и повече. Отначало се зачуди дали Емил Буше не я бе излъгал. Измъчващото я от време на време съмнение подхранваше чувството й за вина, което първоначалната й възбуда успяваше да потисне до момента — ако не я вземеха във вестник „Фигаро“, лъжата пред госпожа Боатие щеше да се окаже напълно безполезна. Доходоносната низост можеше да бъде до известна стенен оправдана, за разлика от ненужното предателство…

През тези два месеца се налагаше да обяснява на всички, на които триумфално бе съобщила за заминаването си за Париж и за бъдещата си работа във „Фигаро“, че трябва да се въоръжат с търпение. Досаждаха й с въпроси — подозрително любезни, като на хора, които също биха искали да заминат, но нямат възможност да го сторят.

„Кога тръгваш?“ „Защо стачкуват в твоя вестник?“ „Ще се провали ли стажът ти?“ Колкото и да се показваше самоуверена и невъзмутима, вътрешно трепереше да не се наложи да се откаже от мечтата си и да разочарова близките си: родителите си, които най-после успя да впечатли, приятелките, на първо място Мартин, понеже се беше изравнила с Жюлиет, ако не я бе и задминала, и накрая самата Жюлиет, която смяташе, че вече води, макар и с малко. Защото Жюлиет бе кацнала в Париж тихо, докато Бенедикт смяташе да пристигне триумфално. Тя дотолкова успяваше да потисне чувството на уважение, вдъхвано й от наивната и невинна решителност на Жюлиет, че подценяваше предимствата, от които можеше да се възползва — нямаше да й се налага да си разчиства пътя, да си търси жилище, работа, познанства. Щеше да живее заедно с Жюлиет, да споделя приятелствата й и да работи във „Фигаро“.

Пристигна в Париж в края на юни, когато улиците напомняха на увеселителен парк, хората се разхождаха по къс ръкав и търсеха свободно място по терасите на кафенетата.

Жестоко се съпротивляваше на изключителното впечатление, което й правеше градът, твърдо решена да не му се поддава.

Какво толкова! Париж беше Париж и нищо повече. Нямаше причина да не се чувства като у дома си и на равна нога с другите. Нямаше от какво да се опасява. Опита се да прогони смътното, обсебващо чувство на тревога, което я стискаше за гърлото всяка вечер, преди да заспи. Чувство на страх, което те кара да потънеш дълбоко, да изчезнеш под чаршафите и да не мръднеш повече… Защо бе поискала да напусне Питивие и уютното гнездо на родния дом? След това се самоуспокояваше, щеше да стане журналистка, да размахва магическата дума, която отваря всички врати, да има достъп навсякъде. В този град нищо не съществуваше, ако вестниците не пишеха за него. Това й бе обяснил Емил. Тръпнеше, повтаряйки си го, заспиваше и сънуваше всевъзможни случки, в които картата й на стажант-журналист — в съня й истинска журналистическа карта разрешаваше всички проблеми и слагаше всеки на мястото му.

Все още не бе станала истинска парижанка, но в собствените си очи беше много повече: журналистка, при това в един от най-големите френски всекидневници.

Втора част

Глава 1

С много търпение, енергия и дипломатичност Режина успя да открие идеалното жилище за Унгрун, Жюлиет, Бенедикт и за себе си. Търпение, защото всеки път, когато изникнеше някоя примамлива обява, апартаментът биваше нападнат от тълпа разбеснели се кандидати, които си мятаха злобни, преценяващи погледи. Налагаше й се да чака с часове на опашката, за да открие, когато дойдеше редът й, че обектът на желанието й, който мислено бе обзавела с любов, току-що си е намерил наемател. Енергия, за да не изпада в отчаяние и да има сили да е отново на крак на следващия ден в ранни зори, за да се насочи като сомнамбул към най-близката будка за вестници, да изпощи обявите, да открие нещо интересно и да застане на нова опашка от изнервени кандидати. Дипломатичност, за да не избухне, когато някоя бъдеща майка пререждаше чакащите и заставаше начело. Или когато прочетеше в погледа на служителя от агенцията за недвижими имоти, че я бърка с някой имигрант бачкатор с претенции да живее на авеню „Фош“, на пъпа на Париж. Чужденка, без фиш за заплата, без брачна халка, висока, руса и разтропана, Режина не вдъхваше доверие. Ама изобщо.

Както обикновено, в края на краищата пак опря до познатите си и проблемът беше уреден. Един от учениците й имал приятел, който познавал една госпожа, чийто братовчед се бил пенсионирал, отивал да живее в провинцията и предоставял на тълпа боричкащи се кандидати луксозния си частен дом на улица „Плант“ №64.

— Истински палат! — възкликна Режина, страхотно впечатлена.

— Именно — важно кимна той. — Старият добряк си няма понятие как вървят наемите и го дава за три хиляди франка.

Обясни й, че къщата била огромна и луксозна, но се намирала на улица с интензивен автомобилен трафик и често ставали задръствания. На №62 се издигал неприветлив блок, а на №66 се намирала болницата „Нотр Дам дьо Бон Секур“.

Режина съкрати урока и обеща да даде отговор най-късно до четирийсет и осем часа. Готвеше се да затвори вратата, но ученикът пъхна крак в пролуката и обнадежден, попита:

— Ако работата се уреди, нали ще получа един-два безплатни урока?

Момичетата отидоха да огледат къщата: два етажа, пет спални, две бани, таван, мазе и неугледна градина. Вътре цареше безупречна чистота. Собственикът сигурно беше от маниаците, които дебнат петното с напоена с белина гъба и през свободното си време размахват мистрията.

— Абе тоя сигурно си е прекарал живота в бачкане, но нас това ни урежда — заключи Режина.

Натовариха Виртел да преговаря, за да успокои собственика и да го предразположи. Помолиха го и да подпише писмо, с което гарантираше за четирите наемателки.

Режина взе най-хубавата стая със самостоятелна баня. Жюлиет и Унгрун не възразиха — нали тя бе уредила всичко и намерила тази прекрасна къща. Бенедикт, възмутена от егоизма й, изрази недоволството си пред Жюлиет.

— Доколкото ми е известно, ти не се освободи от един тиранин, за да попаднеш на друг. Внимавай, не се оставяй…

Откакто бе започнала стажа си във „Фигаро“, Бенедикт се придържаше още по-стриктно, ако изобщо беше възможно, към принципите си.

Валери ужасно се разгневи, когато научи, че напускат. Заяви, че не са я уведомили предварително, и отказа да им върне гаранцията от три наема. Режина крещя, заплаши да се обърне за съдействие към приятелите си, но като човек, който владее положението, Валери невъзмутимо отговори:

— На твое място не бих се хвалила толкова с познатите си!

И Режина млъкна.

Най-сетне, на 1 юли, се нанесоха в новия си дом. На 21-ви Режина реши да организира голям купон. Отначало се колебаеше между 10-и — финалът на колоездачната обиколка на Франция на „Шан-з-Елизе“, и 21-ви — кацането на Луната на „Аполо“, но в крайна сметка американските астронавти безапелационно изместиха Еди Меркс и жълтата му фланелка.

— Ще пием, ще танцуваме и в три часа след полунощ ще седнем пред телевизора!

Всяка състави списък на гостите си. Този на Режина конкурираше телефонния указател, този на Унгрун се състоеше от три имена, три приятелки манекенки. Жюлиет остави съобщение на телефонния секретар на Жан-Франсоа Пенсон, но все още не беше получила отговор. Луи беше на снимки в Корсика, някакъв криминален филм за телевизията. Изпълняваше поддържащата мъжка роля. Съобщи й новината, дъвчейки таблетки аспирин — от силните емоции винаги качваше температура. Това беше неговият начин да изразява радости и мъки. Направо трепереше. „Представяш ли си… първата ми роля… Край на композиторските напъни. От сега нататък поемам напред. Ще видиш, че така ще стане. Запомни какво ти казвам. Удари моят час и сега ще им покажа на какво съм способен.“

Един месец снимки, хиляда франка на ден. Костенурката се хвърляше в атака.

Разочарована, че няма кого да покани, Жюлиет се обади на Шарл Милал. Той отговори, че приема с удоволствие. Двамата с Виртел били сключили сделката: Милал отстъпил лиценза за Франция за два милиона нови франка и два франка на килограм материал. След като завинтил капачката на писалката си „Монблан“, Виртел потрил доволно ръце, а и Милал изглеждаше не по-малко удовлетворен. От сега нататък спокойно можел да се посвети на експериментите си без финансови притеснения, още повече че си бил запазил изключителните права върху патента и правата за разпространение на метода в чужбина.

Жюлиет все още чакаше обещаната й комисиона.

Мартин беше дошла от Питивие с Бенедикт, която лека-полека пренасяше багажа си и сновеше между къщата на родителите си и улица „Плант“. Когато ги видя да слизат двете от реното, натоварени с дрехи и книги, Жюлиет изпита чувство на ревност. За една година двете много се бяха сближили.

А и приятелите на Режина. Всички до един бяха красиви, млади, засмени, на Жюлиет й се струваше, че е на кино. Поканените надойдоха с бутилки шампанско, серпантини, бомбички с конфети, домакински съдове, постери, плочи, цветя… Целуваха буйно Режина. Мъжете силно я притискаха, жените предпазливо целуваха въздуха, от страх да не си повредят грима или червилото. Носеха странни рокли на дупки, украсени с пластмасови и метални плочки, младите мъже бяха с вталени сака и клош панталони. Жюлиет разпозна някои от тях — сигурно ги беше виждала по списанията.

Италианецът, любимият на Режина, също беше дошъл: висок, кестеняв, с ослепителна усмивка и разкопчана риза, която откриваше косматите му гърди. Разхождаше се сред поканените с блеснал, празен поглед. Беше красив, правеше впечатление и го знаеше. Жюлиет го слушаше да говори възбудено за автомобилната катастрофа на Тед Кенеди при Чапакуидик, при която бе загинала спътницата му Мари-Жо Копекне. „Ужасно, това сигурно ще е краят на политическата му кариера“, обясняваше той на една блондинка, кандидатка за слава в киното, която очевидно мислеше за друго, не за политическото бъдеще на сенатор Кенеди.

Жюлиет въздъхна. Защо винаги се чувстваше тъжна и не на място на събиранията и в компанията на непознати? Глупава, непохватна, неспособна дума да обели. Същото беше и в университета. Изкара успешно приемния изпит, но така и не придоби поне малко самочувствие. „Сигурно тази година са приели всички кандидати“, мислеше си тя. В някои моменти се чувстваше едновременно като Скарлет и Сюркуф, в други ставаше по-ниска от тревата.

Приближи се до Виртел и Милал, които оживено разговаряха.

— … една венецуелска фирма проявява интерес към вашия бетон, възнамерявали да строят в някакъв бидонвил, да подслонят бедняци — обясняваше Виртел. — Имате ли нещо против да поема инвеститорския контрол?

— Не се ли договорихме, че ще се ограничите само с Франция? — подметна Милал, топвайки една наденичка в горчицата. — Дайте ми писмото, аз ще се свържа с тях.

— Пак ще говорим. Нямаше да получите сделката, ако не бях аз, и…

— Чухте ли, че президентът възнамерява да даде зелена улица на програма за строителство на магистрали? Скоро ще можем да стигаме директно от Париж до Марсилия. Ще има големи обществени поръчки, бих могъл да ви дам едно рамо, при положение че…

Двамата й кимнаха леко и продължиха да си говорят за акведукти и магистрали.

Мартин танцуваше с един въодушевен дългуч с очила и рошав перчем. Страхотно се забавляваше. Беше приключила успешно задочния курс и я бяха взели на стаж в Париж. От 1 август започваше работа като „зареждач“ в един от супермаркетите на „Кооп“, на авеню „Женерал Льоклер“. Още не беше съобщила новината на Жюлиет, искаше да я изненада.

— За какво си мислите? — попита я дългучът.

— За магазина на „Кооп“, където започвам работа след десетина дни.

— Колко интересно! Аз пък смятах, че момичетата си мечтаят само за любов.

— Аз съм изключение.

— Никога ли не сте се влюбвали?

— Никога.

— Не ви вярвам.

— Истина е… Понякога ми се случва, като видя на улицата някое момиче, все едно красиво или грозно, да си кажа: „Сигурна съм, че е влюбена, а на мен досега не ми се е случвало. Защо ли?“. И на мен ми се иска да се влюбя, поне веднъж!

— Не ви ли липсва?

— Ами не… след като не знам какво е.

— И досега не сте казвали „обичам те“ на нито едно момче?

— Не. Казвам им разни мили неща, например „много те харесвам“, „добре ми е с теб“, и когато ги казвам, наистина ги мисля. После ми изхвръкват от ума… Виждате ли онова момиче, което седи самичко в ъгъла?

Той се обърна и видя Жюлиет.

— Тя, за разлика от мен, непрекъснато е влюбена в някого. Това е главното й занимание.

Защо ли Жюлиет стоеше сама в ъгъла? Мартин реши да се освободи от младежа с рошавия кичур и да отиде при нея.

— От 1 август съм назначена да зареждам щандовете със стока в „Кооп“ на авеню „Женерал Льоклер“. Първа по успех съм на стажа — провикна се тя, тръшкайки се до Жюлиет.

— Но то е само на две крачки оттук. Ще дойдеш да живееш с нас!

— Не се решавах да те помоля, но ако имате някое свободно ъгълче…

— Я стига… има една свободна стая. Решихме, че ще бъде за приятели, ти ще бъдеш първата й обитателка.

— А другите? Дали ще са съгласни?

— Ще бъдат във възторг. Ще делим наема на пет, вместо на четири. Ще изкараме по-икономично!

— Ура — извика зарадвана Мартин.

— Какво става? — полюбопитства Режина, която танцуваше с любимия си италианец наблизо. — Дойде ли време да гледаме астронавтите?

— Не, Мартин ще се нанесе да живее с нас. В стаята за приятели.

— А, добре… Няма да е лошо. Ще плащаме по-малък наем.

— Какво ти казах — пошушна Жюлиет, изнемогваща под тежестта на Мартин. — Помести се малко, приятелко, много си тежка. Значи, ще изкарам лятото съвсем сама в Питивие!

— Така излиза. И да внимаваш с онзи убиец, защото си точно негов тип… Това с кацането на Луната кога започва?

— Към три през нощта.

— Да си изберем места пред телевизора отсега.

Там вече седеше Унгрун с очила в ръка и благоговейно чакаше — годеникът й бил обещал, че когато американските астронавти кацнат на Луната, ще бъде с цялото си сърце и душа при нея.

— Има ли още шампанско? — провикна се Виртел.

— В избата има — отговори Режина.

— А избата къде е?

Жюлиет се скри зад Мартин и Унгрун, защото никак не искаше да я накарат да го придружава. Режина бързо огледа присъстващите и след като не откри кого да натовари със задачата, сама се нагърби с нея.

Гостите насядаха мълчаливо пред телевизионния екран, на който показваха кадри от събитието. Спускаемият апарат се отдели от „Аполо 9“ и се насочи към Морето на спокойствието. Коментаторът печелеше време, напомняйки периодично разстоянието, което оставаше да изминат астронавтите до Луната. Четирийсет хиляди фута, трийсет и пет хиляди, трийсет хиляди… Олдрин правеше нелепи коментари: „Морето на плодородието не ми изглежда много плодородно. Кой ли му е дал това име…“.

Двайсет и пет хиляди фута, двайсет хиляди, петнайсет хиляди…

— О, как бих искал да съм на Кейп Кенеди с журналистите — възкликна Емил Буше, за когото най-важното бе никой от присъстващите да не забравя, че той е главен репортер.

Модулът продължаваше да се спуска. „Слизаме, слизаме“, повтаряше Армстронг.

10 000, 5000, 2000, 1000…

Вдигна се облак прах и апаратът кацна на Луната. В стаята гръмнаха аплодисменти, имаше целувки, прегръдки, чуха се викове, някои стояха като заковани, отворили широко уста. Като Унгрун и Жюлиет.

Нийл Армстронг, облечен в астронавтския си костюм, слезе по стълбичката и стъпи на лунната повърхност. Със скафандъра и неудобните си тежки дрехи напомняше на огромно бебе, на човечето Бибендум, рекламата на гумите „Мишлен“.

— Как ли пишкат в безтегловност? — пошушна Мартин.

— Млъквай — отвърна Жюлиет, хипнотизирана от случващото се пред очите й.

„Малка крачка за човека, голям скок за човечеството“, се чу гласът на Армстронг в скафандъра.

— Само не ми казвай, че току-що го е измислил… Написали са му го преди полета!

— Престани — тросна се Жюлиет раздразнено, — всичко разваляш!

Там горе, в Космоса, двама мъже подскачаха по Луната. Гърлото й се сви, доплака й се. Когато забиха американското знаме, Мартин не се сдържа и високо каза: „Права съм да искам да отида там, наистина там е бъдещето“. Седнал плътно до Бенедикт, Емил Буше говореше за Галилей. Бенедикт слушаше. Шарл Милал се бе залепил за екрана на телевизора. Унгрун мислеше за годеника си.

А Виртел и Режина?

Те бяха слезли в мазето и изглежда, не бързаха да се връщат.

Глава 2

Минаха три дни от тържеството и на момичетата започваше да им писва да дояждат остатъците от пая с месо, от печеното пиле и от шоколадовата торта, когато неочаквано звънна телефонът.

— За теб, Жюлиет — каза Режина, подавайки й слушалката и облизвайки пръстите си. — Някой плаче на телефона.

Жюлиет грабна слушалката с една ръка, с другата държеше току-що наченатото пилешко бутче.

— Ало… — измънка тя с пълна уста.

— Скъпа, обажда се мама… Ужас, случи се нещо ужасно…

Жюлиет прехвърли в ума си всички възможни катастрофални сценарии. Реакциите на майка й бяха непредвидими. Можеше да се окаже, че баща й е претърпял злополука, че са обрали магазина, че цените на еспадрилите са хвръкнали до небесата или че някоя далечна позната се е споминала.

— Минет умря.

Минет. Бабата на семейството, която на семейните празници настаняваха на края на трапезата, след което забравяха за нея. Възрастната госпожа задрямала по време на вечерята, топнала брадичка в крем карамела и повече не помръднала.

Родителите на Жюлиет я прибрали от дома за стари хора, където я бяха настанили, и сега Минет лежала на голямото легло в къщата им на улица „Курон“.

Жюлиет светкавично се изстреля за Питивие. За пръв път в живота си виждаше отблизо мъртвец. Наблюдаваше внимателно баба си. Вече не чувства нищо, край, всичко е свършило. От смъртта към живота и обратно, от живота към смъртта, едно двупосочно пътуване, продължило осемдесет и две години. Съвсем в реда на нещата. Жюлиет не изпитваше скръб. С баба си не бяха близки. Рядко си говореха. Баба й беше кротка и безлична. Колкото по-дълго я гледаше, толкова по-трудно й беше да си я представи като млада жена, във вихъра на валса, флиртуваща, влюбена, в прегръдките на любимия. Струваше й се, че Минет се е родила баба. Това, което я натъжаваше, бе отпадането на една брънка от веригата, свързваща я със смъртта. Следващата е мама, после ще дойде моят ред… Застана до майка си и я хвана за ръката. Госпожа Тюил плачеше, повтаряйки „мамо, мамо“. Произнасяна от майка й, тази дума звучеше странно в ушите на Жюлиет.

Отидоха при нотариуса. Преди седем години Минет беше направила завещание, но наскоро посетила нотариус Корбие, искала да внесе някакви поправки. Постъпката на възрастната дама бе разтревожила Марсел и Жанет Тюил, което обясняваше нетърпението им да научат последната й воля. Жюлиет ги придружи не защото умираше от желание, а защото родителите й настояха. „Сигурно ти е оставила някой и друг наполеон и някоя дребна мебел, затова трябва да спазиш приличие и да дойдеш с нас.“ Жюлиет избесня. Първо, защото според нея наследството по принцип беше нещо напълно неморално — някой нещастник се трепе цял живот, за да остави нещо на наследниците си, без те да са си мръднали пръста и без да имат никакво участие в придобиването му. Второ, защото беше танцувала до три сутринта в „Клуб 68“ и не й се ставаше в осем часа, за да присъства на отварянето и четенето на завещанието.

Получи се така, че ранното й ставане се оказа напълно оправдано. Минет й оставяше всичко: фермата в Жирен на стойност около 400 000 франка, акциите, наполеоните, бижутата, мебелите, спестяванията. Нотариус Корбие прочете заключителните думи на Минет: „Марсел и Жанет ще ме разберат. Те са си уредили живота и не се нуждаят от нищо. Жюлиет пое риска и замина за Париж, за което я поздравявам. Аз винаги съм се страхувала да рискувам. На добър час, Жюлиет“. Жанет и Марсел Тюил слушаха смаяни, невярващи, с изкривени физиономии.

Май за тях щеше да е по-добре да бяха останали да се излежават, си каза Жюлиет, която не беше на себе си от удивление. Нотариусът продължи да чете, изброявайки таксите, които трябваше да се приспаднат, данъка наследство…

Жюлиет изобщо не слушаше.

— Какво мислиш да правиш с къщата? — попита госпожа Тюил дъщеря си, когато седнаха да вечерят.

— Ще я запазя, разбира се! Още утре ще отида да я видя. Забравила съм как изглежда. От колко време Минет не живееше в нея?

— От десет години. Откакто отиде в дома за възрастни.

— А защо не я взехте тук?

— Как си го представяш, Жюлиет! А магазинът?

— Сега ще трябва да плащаш данък наследство, данък сгради и поземлените данъци, местните такси и данъци, сметките за електричество, газ, вода… Да притежаваш къща, струва много скъпо — заяви господин Тюил, вдигайки очи от вестника. — Как смяташ да се справиш?

— Ами… ще продам наполеоните, акциите и разните там…

Марсел Тюил избухна. Разните там! Така ли се говори? Къде са я възпитавали? Понякога наистина не можеше да я разбере!

След което се обърна към жена си.

— Вече със сигурност може да се твърди, че вашето семейство е напълно лишено от чувство за благоприличие! Питам се на какво си я научила, след като се изразява по този начин! Като си помисля само, че си съсипвам здравето да я издържам да следва в Париж, в Па-риж… Скоро дъщеря ми ще се превърне в хипи с цветя в косите и ще ме настани в къщата в Жирен, превърната в наркоманска комуна… Само това оставаше!

Жюлиет предпочете да си замълчи.

— Също като измислената работа в „Пробетон“ — продължи той. — Нали ни беше обещала, че няма да работиш! Обаче не! Госпожицата трябва да си изкарва допълнителни джобни пари! При това в строителството! И това ако е женска професия…

Защото да продаваш еспадрили, е мъжка професия, иронизира го наум Жюлиет. Замисли се за къщата в Жирен, беше на десетина километра от Питивие. Вече ясно си я спомняше: квадратна каменна постройка, ограждаща един вътрешен двор, насред който растеше прещип. Намираше се на края на селото и от нея започваха нивите. Жито, жито, докъдето ти стига погледът. Царството на житото, на комбайните и вършачките. Равно и жълто през лятото, тъжно и кафяво през зимата! Ще си имам дом, моя собствена къща…

— Ето! Сега пък девалвират франка! — възмущаваше се баща й. — И замразяват цените! До 15 септември. Затова ли гласувахме за Помпиду… Пада ни се сега. Ръководят ни разни некадърници.

— Много важно! Не го вземай толкова навътре — отговори Жанет Тюил, доволна, че разговорът се е насочил към правителството.

— Ами ако решиш да пътуваш в чужбина, а? Какво правиш с нашите обезценени франкове?

— Много добре знаеш, че никога никъде не ходим! Дори не отиваме до Париж да видим Жюлиет.

— Предпочитам да не ходя.

До статията за девалвирания франк се мъдреше заглавие, напечатано с големи черни букви: „Клане в «Бел Еър» — актрисата Шарън Тейт и четирима нейни приятели намират смъртта си…“. Жюлиет си изкриви врата, за да прочете по-надолу, но баща й я забеляза и се тросна:

— Ще изчакаш да приключа. И тук си имаме предостатъчно престъпления, за да се втурваш да четеш за тези в чужбина!

Беше се обявил за председател на един от многото комитети за защита, изникнали в града. Жюлиет подозираше, че го е направил само за да го наричат „президент“ поне веднъж в живота му. Съчиняваше надути речи: „Да опазим добродетелите на нашата младеж, да я спасим от лудостта на убиеца, който удря безразборно…“. Изведнъж се бе превърнал в Катон Стари, който мърморел: „Картаген трябва да бъде разрушен“, докато отмъквал накитите на жените под претекст, че трябва да се правят икономии и да се спазва строг морал. Можеше да изпълни десет страници с нравоучителни писания от този вид. Основната дейност на комитета се състоеше в слушане на безкрайните тиради на Марсел Тюил. А преследването на убиеца беше задължение на полицията и от Париж бяха изпратили подкрепления.

— Смяташ ли, че убиецът е от Питивие? — обърна се към него Жюлиет, за да го изчетка и да го накара да подхване любимата си тема.

— Нищо не мога да твърдя със сигурност, но знам някои неща…

Той заби нос във вестника, показвайки, че всеки опит да бъде въвлечен в разговор, е обречен на провал. „Наследницата“ беше помолена да млъкне и да се направи, че я няма.

На другата сутрин Жюлиет се стресна от оглушително думкане по вратата на стаята й. Хвърли замаян поглед на будилника си и видя, че показва осем и половина! Реши да не отговаря и потъна още по-дълбоко под пухената завивка.

— Жюлиет, Жюлиет! — дереше се баща й зад вратата. — Отвори веднага, на секундата.

„Сега, сега“, провикна се тя, завързвайки в движение колана на пеньоара си, и се запрепъва към вратата.

— Може ли да ми обясниш?

Стоеше пред нея изпънат като адютант, с морава физиономия на алкохолик, с огромен нос, набразден с червени жилки, и чер дроб, надупчен като дантела. Нервно размахваше пощенска картичка, очевидно адресирана до дъщеря му. На пръв поглед поне от лицевата страна нищо не оправдаваше яростта му: заливче, корабче, отвесни скали и горе вляво — вкусна шоколадова целувка.

— Чакам обяснения — повтори той.

Беше червен като домат и изглеждаше на ръба на мозъчния инсулт.

— Ми… Това е Корсика — отвърна тя, сънена.

Сигурно е от Луи, помисли си.

— А това, и това ли е Корсика?

Той обърна картичката. Едва си поемаше дъх, дишаше на пресекулки, отваряше и затваряше уста като риба на сухо. Присвивайки леко очи, Жюлиет успя да прочете на гърба на чудното заливче: „Косми, кур, ташаци, мисля за теб, cosi, cosa, it’s a wonderful world“. Нямаше грешка, беше от Луи.

— Ааа… — жално проточи тя, протегнала ръка в опит да се докопа до картичката.

Баща й обаче я стискаше здраво с изтръпнали пръсти.

— От кого е? — попита.

Очевидно никак не му беше до шеги.

— Виж, татко, понятие нямам, сигурно е някакъв майтап.

— И кой е този майтапчия?

Не му стигаха сили да прави дълги изречения, беше останал без дъх. Разпитваше кратко и точно.

— Няма ли подпис? — преструваше се Жюлиет, сякаш не знаеше.

— Името му, веднага!

— Ама нали ти казвам, че си нямам понятие, и какво толкова е станало!

Ако знаеше само какво правеха тя и авторът на пощенската картичка, нямаше да си губи времето с излишни подробности!

— Раздавачът я е прочел! — Той се задъхваше от ярост, но успя да продължи: — Подаде ми я с поглед, който трудно ще преглътна някога! Излишно е да ти казвам, че целият град вече знае!

Жюлиет успя да зърне по-отблизо посланието. Луи беше изписал първите три думи във формата на полудели рошави пениси, които ту щръкваха, ту клюмваха, раздиплени под формата на букви.

Не можа да се сдържи и се разсмя.

Баща й я шамароса с такава сила, че главата й отхвръкна и се удари в касата на вратата. За миг всичко се разми пред очите й.

— Ей, татко, я стига! Да не се вземаш за Хитлер!

— Вземам се за баща ти, точка! Докато живееш под моя покрив, няма да се подхилваш подигравателно, когато те питам нещо. Ти си моя дъщеря, носиш моето име и не желая разни парижки келеши да го мърсят! Ще ми кажеш сега, на мига, името на този непрокопсаник и ще се разберем с него като мъже.

Да покани тук Гаяр! С кърпените дънки, физиономията на костенурка, тридневната брада и речник, достоен за порнографска антология!

— Бедният ми татко, ти бълнуваш! Ужасно си изостанал! Понятие си нямаш. Огледай се, покажи си носа вън от провинцията…

— Забранявам ти да ми говориш с този тон! Няма да излизаш от стаята си, докато решим с майка ти какво да те правим!

Той крещеше толкова силно, че тя си запуши ушите и свали ръце чак когато крясъците заглъхнаха.

— Ама че си тъпанар.

Беше се изпуснала. Вдигна ръка пред устата си, но беше много късно. Видя в очите на баща си искрена и неподправена омраза. Омраза в най-чистия й вид. Той се тресеше от гняв и ако не беше натрупаното от векове възпитание („под никакъв претекст не можеш да убиеш децата си“), щеше да я удуши на минутата. С първото, което му попадне подръка: връзка за обувка, колан, каишка на часовник… Щеше да стигне дотам да измъкне от килима достатъчно здрава и дълга нишка, за да я използва като гарота. Вместо това се вкамени от изненада, накъса картичката на хиляди парченца и ги хвърли на главата й. След което, с едва доловим и сдържан тон, изпълнен с твърдост и достойнство, с несломима енергия, бликнала от дъното на душата му, заяви в скоропоговорка:

— Мога само да ти кажа, малката ми Жюлиет, че двамата с майка ти дълбоко съжаляваме за жертвите, които сме правили, за да те отгледаме и възпитаме…

Отново беше влязъл в ролята на Катон, но този път един съкрушен и благороден Катон, започнал да осъзнава, че прелестите на Картаген са надделели над строгостта на призивите му: „Париж трябва да бъде разрушен…“.

— … и че ако трябваше да го сторим отново, щяхме да си го спестим без капка угризения.

И той тресна вратата.

Жюлиет чу как ключът се превърта в ключалката и сви рамене. Жертви! Как ли пък не! Жертваш ли се, когато се грижиш за дете, което си създал и което не те е молило да се появи на бял свят? Виж, ако Луи беше написал: „Прекрасна маркизо, вашите красиви очи вещаят смъртта ми и сърцето ми погива в желанието си да ви преследва…“, нещо в духа на тирадите на господин Журден, буржоата благородник на Молиер, щеше да му прозвучи елегантно и благопристойно.

А на мен непристойно и гадно.

В продължение на няколко минути тя плю по лицемерието на едно общество, което уважаваше единствено привидностите и красивите образи. След това се отказа, защото й хрумна една бляскава идея, немислима вчера, когато през ум не й минаваше, че ще се окаже богата наследница, когато не подозираше за безмълвното възхищение на баба си, която я бе смятала за смела девойка. Тази идея я пришпори, подтикна я да изтрие сълзите си и да надвие гнева: ще отида в Жирен, в моята къща. Там всичко ще се оправи, ще бъда в собствения си дом.

В моменти на злополучия и изпитания Жюлиет проявяваше неподозирано в нормално време упорство и непреклонност.

Речено-сторено. Извади си сака изпод леглото, напъха в него дрехите си, грабна си парите, документите и се измъкна през прозореца.

Купи си едно бурканче нескафе и бисквити и реши да стигне до къщата на автостоп. Постъпка, без съмнение напълно лишена от предпазливост, но която беше единственият начин да стигне до там. Вървейки по банкета, Жюлиет си мислеше, че родителите й няма да дойдат да й вдигат скандали в Жирен, а в случай че се опитат да го направят, дързостта им щеше да се изчерпи с няколко удара по вратата и с чевръсто изтегляне, ако съседите се покажеха на прозорците.

И тя вървеше, вирнала палец, с дух, укрепнал от неочаквано възникналите препятствия, размахала сака с провизии и дрехи…

Глава 3

От две седмици Луи Гаяр се снимаше във филма „Насилие на острова“. В райското корсиканско селце Джиролата. Досега нещата вървяха добре и той беше доволен. Играеше ролята на дребен престъпник, наркотрафикант, който попада в ръцете на полицията, губи годеницата си, успява да избяга, открива я обезобразена, отмъщава си и умира в двубой с главатаря на противниковата банда.

Агентът му го беше предупредил: „Внимавай как се държиш с Борел, той снима всички по-интересни сериали. Да не сгафиш нещо, четкай го по посока на косъма“.

Луи беше готов на всичко, но когато Борел му обясни, че героят му е дебелокож и тъп грубиян, верен на нрава си, той не се сдържа и започна да се опъва. Накрая, след дълги и мъчителни дискусии успя да повиши коефициента на интелигентност на Бернаскони — така се казваше неговият герой. И най-важното, успя да предума Борел да му позволи да използва високия, остър и двусмислен смях, запазената марка на Ричард Уидмарк, който обикновено играеше престъпник… Коства му доста усилия. Борел се изненада, когато за пръв път го чу да се смее. Луи усети колебанието му, но получи аплодисментите на всички присъстващи на снимачната площадка. Борел не се осмели да им излезе насреща, обаче все пак направи пет дубъла.

— Заради принципа — обясни той.

„Да бе, за да покажеш кой командва“, отвърна наум Луи.

Не му дремеше. So far, so good, каза си, дотук добре. Мислеше единствено за ролята. Постоянно, нощ и ден. Анализираше всеки заснет кадър и си правеше самокритика: „Трябваше да държа цигарата си ей така, да хвана шапката за периферията и да я бутна назад, да започна по-ниско…“. Сновеше напред-назад в бунгалото, въртеше се като гламав, като се ядосваше и набиваше чипс.

Имаше дни, когато трябваше да е в гримьорната в шест сутринта. В такива моменти не понасяше вида на току-що прогледналата си физиономия, която огледалото безмилостно му показваше. Обръсна си брадата заради ролята и си зализа косата. Понеже вече не можеше да се крие зад обраслото в гъсталак лице, изкарваше си го на гримьорката. Би трябвало да забранят на родители като моите да създават деца. След като носиш ген на костенурка, не раждаш, а си осиновяваш дете.

Жената се усмихваше. В началото на снимките преспаха два пъти, после той се отдръпна. Без обяснения. Три дни по-късно тя го зърна да се прибира в бунгалото си с една начинаеща актриса. На следващата вечер го видя отново сам, облегнат на бара. Ризата му беше наръсена с пепел от цигара. Тя се зачуди как не падаше пепел и в чашата му. Отиде при него.

— Добър вечер…

Той не отвърна, но след малко изненадващо я заговори.

— Сигурно си гримирала немалко красиви пичове?

— Най-красивите не са най-сексапилни.

— Казваш го от любезност. Много си мила. Както и да е. Сигурно е гот да си красив.

Заведе я в стаята си, но не стигнаха до леглото.

— Извинявай, но тази вечер курът ми е клюмнал като увехнало мушкато.

В действителност мислеше само за ролята си.

И за Жюлиет, от време на време.

С нея можеше да се чука, но и да разговаря.

Рядък случай, много рядък. Беше изключително любознателна. И ненаситна. Непредсказуема: наивна дяволица, благовъзпитана мръсница, сладка досадница. Но не беше лепка. Когато й съобщи за снимките в Корсика, тя се задоволи да отбележи: „Радвам се за теб…“, и добави: „Сега се постарай максимално, защото няма да ти се случва често“.

Един следобед нямаше снимки и си припомни нежното й гласче, коремчето, долепено до неговия корем, мятащата се наляво-надясно глава на възглавницата, когато стигаше до оргазъм… Взе назаем кола и потегли за Бастия, искаше да отиде до пощата. Откри адреса на „Котаракът в чизми“ в указателя и изпрати картичка с послание, бъкащо от мръсотии. Мръсотиите са много удобно нещо. Човек не се излага, ако другият не ги схване.

След тази постъпка го обзе истинска еуфория. Превърна се в душата на компанията. Не казваше „Джиролата“, а „кавърмата“, не „нордическа красота“, а „бълвочеста красота“, не „ориз с шафран“, а „ориз за сто франка“, не „дай една цигара“, а „дай един рак“… Вечер се надпреварваха кой да седне до него. Беше в стихията си.

— Знаете ли, че оралният секс предпазва от кариеси…

Младата скриптърка се кискаше, пламнала от смущение.

Или:

— Църквата е виновна нашето общество да се прекланя пред оргазма като пред идол…

Съдържателят на ресторанта, ревностен католик, който беше закарфичил образа на Дева Мария до ценоразписа с напитките, се намеси в знак на протест. Луи обаче продължи:

— Точно така. Точно така. Откакто Църквата се превърна в институция със собствена банка, тайна полиция и мафия, тя изцяло изгуби хорското доверие. Затова замениха Бог с оргазма.

— Вас не са ли ви възпитавали в уважение към религията? — попита съдържателят, кипящ от възмущение.

— И още как са ме възпитавали! Майка ми ме караше да ходя на църква в неделя и на вероучение в църковното училище. От самото начало бях против. Искаха от мен да повярвам, че нафората се превръща в тяло Христово. Не може да бъде, не може да бъде, не спирах да повтарям. Но в това се състои чудото, уверяваше ме свещеникът. Все едно аз да ви заповядам да повярвате, че тази чаша може да се превърне във велосипед. Би означавало, че ви вземам за пълен тъпак!

Съдържателят мърмореше, че нямало нищо общо, че не можем да се опираме на логиката, когато говорим за Господа Бога.

— Аха, така е много лесно! А виж, протестантите твърдят, че това с нафората е символ. Не е същото… Единственото, което ми остана от онова време, е прелестното чувство за вина по отношение на секса, така че само за това си е струвало да ходя на вероучение.

И той се облизваше, оглеждайки мераклийски момичетата.

Един ден, докато държеше гръмки речи както обикновено, към масата му се приближи един мъж и след като го наблюдава известно време, застана пред него и му протегна ръка.

— Мишел Варие. Спомняш ли си? Понсе сюр Лоар, училището, родителите ти…

Леко пийнал, Луи го изгледа недоумяващо. Мишел Варие?

— Ами да — продължаваше мъжът, — бяхме в един клас, слагахме монети от сто франка на релсите, за да ги сплескат влаковете.

Да бе! Сега си спомни. Старият Варие работеше на триажната гара в Шато дю Лоар.

— Как я караш? — попита Луи.

— Ами добре… Женен съм. С жена ми сме тук на къмпинг, наблизо. Тя обожава къмпинга. А ти?

— Ами и аз. И аз съм на почивка в околността.

Той махна неопределено с ръка. Нямаше да седне да разказва живота си на някакъв смотаняк по шорти.

— Да ти кажа, адски си се променил — отбеляза смотанякът. — Страхотен нюх имам, щом те познах.

Луи кимна, стана и плати. Обърна се към къмпингаря и промърмори „чао“.

— Няма ли да ме попиташ за Елизабет и…

— Нямам време сега, бързам… някой друг път. Сигурно ще се видим. Хайде, привет.

Луи едва не се затича към вратата.

Елизабет…

Направи усилие да се съсредоточи върху кадъра, който се готвеше да заснеме. Свещеникът на затвора току-що му беше съобщил, че годеницата му е била изнасилена от главатаря на противниковата банда. Изнасилил я и я белязал с нож по лицето. На скрипта Борел беше надраскал думите: гняв, ярост, ругатни, викове, но Луи не бе убеден, че това е правилната реакция. Мъж, който е изгубил всичко, който е осъден да лежи до живот и на когото съобщават, че годеницата му е обезобразена… този мъж няма сили да крещи. Той свежда глава и понася ударите. Казва съвсем обикновени неща. Достатъчно бе да си спомни погледа й, когато й каза: „Заминавам“. Тя не се развика, не се разплака…

Гримьорката го чакаше с нетърпение.

— Хайде, къде се изгуби? Побеснели са. Объркваш цялата програма.

— Не се бъркай, издокарай ме като истински мафиот.

Борел изникна в момента, в който тя започна да нанася фондьотена.

— Видя ли колко е часът, Гаяр? В твой интерес е да направиш сцената както трябва. Яростна и гневна.

— Не — отговори Луи със затъкната във врата хартиена кърпа.

— Как така не? — зяпна от изненада Борел.

— Няма да бъде гневна.

— Ще правиш каквото ти кажа, иначе ще те изрежа при монтажа!

— Не, размислих и… — Опита се да обясни с по-мек тон: — Слушайте, нека ви обясня, доверете ми се. Досега не съм ви издънвал.

Борел беше непреклонен.

— Ще правиш каквото ти казвам и се размърдай, целият екип теб чака!

Луи го изгледа в гръб, изкривил лице с отвращение.

— Жалък нещастник!

— Ще настроиш всички срещу себе си, Луи — каза гримьорката. — Чакат те повече от час.

— Правя каквото искам и както го искам, ясно! Иначе няма да мога да се погледна в огледалото!

Веднага усети, че са му сърдити. Техниците, които по принцип се отнасяха със симпатия към него, извръщаха глави. Започваше да им писва от настроенията на актьорите. Цял месец се мотаеха в това затънтено село и вече едва се търпяха.

Борел даде знак „камера“ и Луи изигра своята версия. Борел викна „край“ и отведе Луи в един ъгъл.

— Или ще направиш сцената, както аз искам, или ще те изхвърля. Край на телевизията, край на снимките изобщо, ясен ли съм?

Върнаха се да повторят кадъра, Борел извика „камера“ и Луи отново изигра своята версия.

— Спри, спри, край на всичко! — изрева Борел на ръба на нервната криза и без да си прави труда да го уговаря насаме, избухна пред целия екип: — Прави каквото ти се казва, мамка му!

Луи го изгледа.

— Не мога. Вземете дубльор, аз няма да мога.

— Слушай, малкият, или го правиш по моя начин, или те зачерквам от списъка с участници в моите филми. Освен това ще подшушна някоя и друга дума на останалите режисьори. Ще попаднеш в черния списък и повече няма да видиш бачкане, край.

— Съжалявам, но няма да стане — повтори Луи спокойно.

После съвсем ненадейно и той избухна.

— Вие знаете ли какво значи да изпаднеш в ярост? Не знаете. Никога не сте изпитвали страх, не сте рискували, снимате всякакви тъпотии и си пълните джобовете! Никога не вземате позиция, не изразявате мнение. Затова гневът ви е познат само от книгите. Представяте си го като нещо романтично. Аз, за разлика от вас знам какво е, затова няма да ме накарате да се преструвам по такъв жалък и нелеп начин! И изобщо не ми дреме дали ще ми давате работа, или не!

Борел го изгледа, пребледнял от бяс. На площадката цареше гробно мълчание, предвещаващо фаталния край на единия от двамата. Екипът бе затаил дъх.

За трети път Борел извика „камера“ и за трети път Луи изигра сцената така, както си я представяше.

Беше убеден в правотата си.

Беше убеден също, че току-що е провалил една прохождаща кариера, и се чувстваше безкрайно щастлив…

Глава 4

Бенедикт не успя да се освободи от Емил Буше така лесно, както си мислеше. Бързо осъзна, че все още се нуждае от него. Вестник „Фигаро“ беше огромен свят, в който всеки стажант би потънал без подкрепата на някой съюзник. Колкото и да се оглеждаше наоколо, за момента Бенедикт имаше един-единствен съюзник, Емил Буше. Първите дни стана обект на ласкави погледи и дискретни, възхитени подсвирквания, но много скоро четирите издания, които се подготвяха всеки ден, изместиха тези признаци на признание към дългия й рус кичур и извитите й вежди. Интересът към нея се изпари и тя се превърна в част от декора. Би могла да не се отлепи от стола си през трите месеца на стажа, да изрязва и лепи постъпилите информации, без някой да я удостои с внимание.

Новините я бяха изместили — в Южна Африка умря доктор Блайберг, вторият сърдечно трансплантиран от прочутия професор Кристиан Барнард, президентът Жорж Помпиду положи цветя на гроба на Наполеон в Аячо по случай 200-годишнината от рождението на великия корсиканец, в навечерието на 21 август, година след влизането на руските танкове в Прага, се опасяваха от избухването на ново въстание, в Северна Ирландия размириците тлееха…

Темите не липсваха, а репортери не достигаха. Повечето журналисти излизаха в отпуск през август. Затова предложението на Емил да приемат Бенедикт в отдел „Външна информация“ не срещна никакви трудности, макар и да предизвика многозначителни усмивки.

Така Бенедикт се озова в неговата редакция и отначало реши, че това ще й донесе немалко предимства. Емил я посвещаваше в изкуството на интервюто, учеше я да задава точните въпроси, обясняваше й как да си подготвя план и как да събуди читателския интерес. Състави списък от препоръки, които тя окачи над бюрото си.

— Бъди точна и се изразявай кратко. Избягвай изтърканите изрази и общите приказки.

— Проверявай щателно цялата предоставена информация и всички източници.

— Бъди обективна и излагай абсолютно всички гледни точки, без изключение.

— Сбитост: кой, кога, къде, как и защо.

— Показване, не обясняване. По-добре е да опишеш едно потънало в сълзи лице, отколкото да казваш „той“ или „тя“ плаче.

— Цитирай само същественото, не разводнявай.

— В заключение повдигни друг проблем, отвори нов прозорец.

Показваше й майсторски написани материали, обясняваше й защо ги смята за такива. Бенедикт слушаше и се питаше кога най-сетне ще приложи съветите му на практика. Затова, когато й съобщи, че ще го придружи в Белфаст, за да отразят яростните сблъсъци от 3 август, не можа да се въздържи да не му скочи на врата. И там си остана. Въпреки неудобствата, произтичащи от подобно положение.

Независимо от всичко, петнайсетте дни в Северна Ирландия се оказаха изпълнени с незаличими преживявания. Приключението започна още в самолета, където четоха и препрочитаха информацията, с която Емил предвидливо се беше запасил. Кацнаха в Белфаст, настаниха се в хотел „Европа“, генералният щаб на всички журналисти, специални пратеници. Фоайето кипеше от млади хора, които сновяха във всички посоки, забързани, делови, възбудени, и думи като „барикади“, „яростни сблъсъци“, „убити“, „ранени“, „Бернадет Девлин“ непрекъснато се чуваха в разговорите им… Емил се видя с познати журналисти и започнаха да обменят информацията, без която смятаха, че може да минат, всички до един твърдо убедени, че притежават най-ценната, точно тази, която липсва на колегата отсреща. Бенедикт потръпна от тази почти открита надпревара и докато се издигаха с асансьора, попита Емил винаги ли е така.

— Винаги. И точно в това се състои веселбата. В това и в лъжливите следи, по които тръгваш.

Пламнал в Лондондери, бунтът беше обхванал Белфаст и осем други града. Имаше осем убити и над петстотин ранени. Нощ подир нощ размириците не секваха и почти цялата страна бе осеяна с барикади. Бенедикт настоя да придружи Емил в католическото гето. Той се поколеба за кратко, но бе принуден да отстъпи пред непоколебимата й решителност. Издейства й журналистически пропуск, за да премине през барикадите, издигнати от английските войници.

Емил беше идвал и преди в Белфаст. Имаше си източници. Някои от информаторите му бяха мъртви, но успя да си намери нови. Бенедикт слушаше как ги разпитва, следеше какво си записва, внимаваше на какви детайли набляга, как задава същите въпроси по друг начин, за да засече информациите… Вечерта в деня на пристигането им Емил предаде по телефона първата си кореспонденция. „Първото правителство на Ълстър, ръководено от майор Чичестър Кларк, не доведе до очакваните от Лондон резултати и нови яростни вълнения избухнаха в Белфаст, Лондондери…“

Останаха две седмици в Белфаст, като следяха ден подир ден събитията през този най-жарък август в историята на Ирландия. Всяка вечер Емил Буше диктуваше по телефона дописката си, извън себе си от гняв, че не успява да удовлетвори изискванията на шефа. „Искам интервю с Бернадет Девлин, оправяйте се, няколко думи, на всяка цена искам изявление от нея.“

Емил и Бенедикт се впуснаха по дирите на тази, която наричаха Пасионария, като испанката от Гражданската война Долорес Ибарури. Не бяха единствените. В хотела на журналистите се разпространяваха какви ли не слухове по неин адрес: спяла на барикадите, по мазетата, дори в самия хотел…

Най-после един оператор от ирландската телевизия, на когото Емил направил услуга преди време във Виетнам, дойде при него и му съобщи, че Бернадет Девлин щяла да говори на една от барикадите в Лондондери. Двамата с Бенедикт се измъкнаха тайно от хотела. Един италиански журналист и един германски фотограф се закачиха за тях. Отначало Емил страшно се ядоса, след което си спомни, че двамата работеха за седмичници. Сензацията беше негова, щеше да ги изпревари. Предвид обстоятелствата Бернадет Девлин беше кратка: искаше от британското правителство конституция за Ълстър и незабавно свикване на конференция, на която да присъстват представители на правителството в Белфаст, Лондон, Дъблин и на различните течения на Движението за граждански права. След което изчезна сред развалините и дима на барикадите. Късно вечерта Емил, засиял, предаде по телефона кореспонденцията в Париж.

Приключи разговора изтощен и избърса чело. Наложи се да се върне на бегом от Лондондери, за да напише материала си за сутрешното издание. Уморено се отпусна на леглото.

Леглото.

За разлика от дните, наситени с вълнуващи събития, нощите се оказаха деликатна тема. Първите три нощи Бенедикт бе успяла да държи Емил настрана, измисляйки си разни причини — мигрена, умора, часовата разлика — но на четвъртата се уплаши да не го изгуби и отстъпи пред смръщената му физиономия, а и пред лакомите погледи, които му хвърляше една австралийска журналистка, привлечена от изключителния му професионализъм. Отстъпи по принуда, без нищо да трепне в нея, жертвайки мечтите си за приказния съпруг, който я очакваше някъде по белия свят, зает да подготвя владенията си, за да я посрещне, както подобава. Във всеки случай това не беше Емил с разрошената и навита на масури коса, вонящ на цигари, с белезникави и кльощави гърди. Когато той остави очилата си със стъкла като лупи на нощното шкафче, Бенедикт извърна глава и го помоли да угаси лампата.

Това бе сватбената й нощ. Преживя я с отпуснати край тялото ръце, стиснала зъби, залепнала като ваденка на матрака. Леко извика, когато Емил… той се дръпна, извинявайки се: „Трябваше да ме предупредите… съжалявам… О, любов моя…“. Бенедикт не разбра какво я отврати повече, това, че я нарича своя любов или че прави любов с нея.

Щастието на Емил Буше бе толкова голямо, че той отдаде студенината й на „първия път“. Този митичен „първи път“, при който и най-пламенните девойки се вцепеняват. Реши, че тя постепенно ще се отпусне и на свой ред ще откликва на целувките и прегръдките му. В края на краищата дори Лорийн Бакол и Грейс Кели бяха много резервирани дами. Тази трудност го амбицира и той се влюби, ако бе възможно, още по-пламенно. Но понеже нощите продължаваха да преминават в този дух и Бенедикт беше все така сдържана, Емил се примири — през деня се разхождаше под ръка с мечтата си, което за него беше най-важното.

Бенедикт изпита облекчение, когато й съобщи, че ще летят обратно за Париж. Нямаше да бъде задължена да прекарва всичките нощи с него. Чудеше се как да се измъкне от създалото се положение. Не искаше да мисли за това. Не сега… Измъкна се още на летище „Орли“, като се напъха в едно такси и извика едва ли не в движение: „Доскоро, ще се чуем“, щастлива, че най-сетне е сама.

Най-много държеше връзката им да остане в тайна. За колегите от вестника. Искаше да запази загадката около себе си. Да се търкаля под бледото тяло на Емил, не беше никак загадъчно. Нещата заплашваха да излязат от контрол, още повече че той трудно се владееше. Един ден, тъкмо я беше притиснал в здрава прегръдка и се опитваше да я целуне, когато неочаквано нахълта Низо, видя ги и затвори вратата, извинявайки се. Бенедикт се изтръгна от ръцете на Емил и застанала с гръб към него, вцепенена от ярост заяви, че никога няма да му прости, че така глупаво я е изложил на редакционните клюки.

— Сега всички ще приказват, че правя кариера, преспивайки с началник-отделите. Много благодаря!

— Какво толкова — отвърна Емил, — нима е забранено да се влюби човек…

Бенедикт нямаше да има нищо против, ако я бяха изненадали в прегръдките на Жан-Мари Низо. Той беше привлекателен, умееше да се облича, изразяваше се с лекота, по телефона непрекъснато го търсеха жени, излизаше много често вечер и словоохотливо говореше за похожденията си. Беше истински парижанин. Чувстваше се като риба във вода навсякъде. Понякога Бенедикт отиваше в кафето до входа на вестника да изпие едно кафе с Жан-Мари и да пофлиртува с него. Той явно не беше безразличен към чара й. „И ето че сега всичко се прецака, край!“, ядно си каза тя.

Излезе от стаята, тряскайки вратата.

На другия ден на сутрешната планьорка Емил обясни така блестящо защо Никсън изтегля 35 000 американски войници от Виетнам, че главният редактор го поздрави пред всички колеги и Бенедикт неволно му се усмихна, с грейнали очи изпод изрусения бретон — сдобриха се.

Една сутрин представи Емил на майка си. Госпожа Тасен бе леко изненадана от избора на Бенедикт, но заяви, че Емил имал приличен вид и изглеждал интересен. Крайно време беше дъщеря й да си намери любовник, а този млад мъж очевидно държеше на нея.

Госпожа Тасен уж беше дошла за няколко дни в Париж, но се заседя, очевидно не бързаше да се връща в Питивие. Спеше в стаята на Унгрун, която бе отишла да прекара ваканцията си у дома в Исландия, и се наслаждаваше на живота. Като начало откри радостта от това да спи сама, да разполага с цялото легло, без съпруг, който да хърка до нея, с транзистора до себе си, с хладния край на чаршафа, който усеща сутрин, когато протегне крака, без дрънчащ будилник. Откри удоволствието да закусва сама, когато реши, без определен час… Удоволствието да се разхожда по парижките улици. Париж през август. Париж без миризми на изгорели газове и без намусени шофьори и пешеходци. Париж, който ухае прелестно и в който рядко се чува френска реч.

В Музея на модерното изкуство, на изложбата на Паул Клее се запозна с една американка, която, забелязвайки, че се бе задържала десет минути пред една картина, я доближи с думите: „Знаете ли какво е казал Паул Клее? Казал е, че картините ни гледат“.

Матилд Тасен беше очарована. От фразата и от американката. Джоун беше вдовица, живееше в Атланта. Съпругът й оставил значителна сума и всяко лято идвала в Европа. Как й завиждам, си бе помислила Матилд, има моменти, в които не искам да имам покрай себе си нито съпруг, нито деца. Двете пиха чай в „Смит“, на улица „Риволи“. Матилд повече слушаше, отколкото да говори. Разбраха се отново да се видят. Американката я заведе на мюзикъла „Коса“ в театър „Сен Мартен“ и тя много се забавлява. Джоун поиска да отиде зад кулисите и Матилд я последва, леко уплашена, вдишвайки миризмата на декори, на пот, на кабели. Джоун стисна ръката на Жюлиен Клер и той се подписа на програмата, която тя му подаде, след което я връчи на Матилд с думите: „За децата ви“. Джоун я смайваше с дързостта си.

— О, аз бях съвсем различен човек, когато Хари беше жив. Следвах го по петите. Като кученце. Трябваше да се променя, след като той си отиде. Научих някои неща и за мое огромно учудване се оказа, че добре се справям.

Освен всичко останало бе научила и френски и макар да не го говореше перфектно, двете с Матилд се разбираха добре.

В края на август Джоун си замина и даде на Матилд адреса си в Атланта. Матилд скъта листчето в бележника си, сякаш беше талисман. Джоун беше обещала да дойде отново идното лято и двете планираха да заминат за Италия, за Флоренция, където да посетят галерия „Уфици“.

Матилд бе промълвила: „Йес“, и си бе помислила: „Невъзможно“. След петнайсет дни трябваше да тръгне на пазар за учебници, тетрадки, да купи всичко необходимо за новата учебна година. Госпожата от Питивие нямаше да има какво да каже на госпожата от Атланта, а Паул Клее нямаше да я гледа по същия начин.

Поглеждайки дъщеря си и любовника й, седнали пред чашите си кафе и разтворения вестник, госпожа Тасен заключи, че животът е прекалено кратък, за да го вземаме на сериозно.

Глава 5

Бяха трима, на пръв поглед някъде между единайсет и петнайсетгодишни, и несъмнено си приличаха: мургави и кльощави. Испанци? Италианци? Или най-обикновени французи, си каза наум Мартин, която бе обсебена от желанието си да пътешества и на всяка крачка й се привиждаха чужденци. Да замине, да се махне, да избяга от супермаркета, превърнат в душегубка от августовския пек, да поеме по широкия свят.

Само че до настъпването на бленувания миг отговаряше за конфитюрите — предълга редица от рафтове, горните отрупани с бурканчета от 370 грама по три франка, от марката „Конфитюрите на баба“, а долните с домашни ягодови конфитюри в буркани от едно кило по четири франка и трийсет.

Трите момчета говореха с персонала, зареждащ щандовете, подробно разпитваха за всеки продукт, съпоставяха цените като клиенти, които са наясно с нещата, и касиерките ги наблюдаваха с майчинска усмивка, докато минаваха покрай тях.

— По-добре да си бяхте направили списък и да накупите всичко наведнъж — бе посъветвала един ден най-големия една от касиерките.

Той я изгледа с огромните си черни очи, по бузата му имаше следи от химикалка и с обезоръжаваща усмивка отговори:

— Да ви кажа, госпожо, ние вкъщи си нямаме майка…

Просълзена, тя бе добавила едно пакетче дъвка към бутилката мляко.

Момчетата бяха симпатични дори на охранителя, натоварен да следи за дребните кражби в магазина. Те му заявяваха, че когато пораснат, искат да станат като него, защото работата му била „като игра на индианци и каубои“.

— Защо не носите значка?

— Защото ще ме разпознават. Няма да мога да спипвам крадците на местопрестъплението.

— А какво значи „местопрестъпление“? — попита най-малкият.

Мъжът му бе обяснил съвсем ясно и научно.

— А в този момент опитвате ли се да спипате някой крадец?

Охранителят внезапно се беше разпалил:

— Опитвам се да спипам хулигана, който редовно обира щанда за домакински електроуреди. Стана вече месец, откакто се вихри!

— А свива ли колички? — полюбопитства най-малкият. — Защото аз лично много бих искал да си имам една.

— О, количките… обикновено открадват около триста във всеки магазин! — отвърна унило охранителят.

— Ау — възкликна момчето, ужасно впечатлено.

— Не, изчезват такива неща като транзистори, магнетофони, домакински роботи… Следващата седмица ще ми изпратят подкрепления от Поаси, ще затегнем наблюдението. Скоро ще го пипна.

Той прокара ръка по челото си. Кражбите удряха по реномето му и изпращането на двамата колеги го потвърждаваше. Трябваше да се прости с годишната премия, беше повече от ясно.

— Защо не заключвате витрините, както правят в останалите магазини — предложи най-голямото момче.

— Не се вписва в политиката на магазина. Ние тука сме по доверието.

Мартин ги наблюдаваше, усмихната. Страшни са, няма съмнение. Заблудиха всички без изключение, сложиха ги в малкото си джобче, дори онази гадна великанка, която се показва от стъклената си будка и ги поздравява, когато минават покрай нея. Никак не бяха балами, измислили си бяха хитра система: двамата се умилкваха на охранителя или на някое от момичетата, които приемаха стоката, а в това време третият отмъкваше плячката и се изнизваше през входа за зареждане, скриваше я някъде и се връщаше при братята си, невинно усмихнат.

Прекалено любезното държане на хлапетата от самото начало й се бе сторило странно. Усмихнатите клиенти са рядка порода. Един ден бе изненадала най-дребния да се протяга, повдигнат на пръсти, за да докопа транзистор, сложен на един прекалено висок за ръста му рафт. След няколко неуспешни опита се отказа и сви един тостер от по-ниския рафт. Като се обърна, за да провери дали всичко е наред, зърна Мартин и погледите им се срещнаха. „Пипна ме“, прочете тя в уплашените му очи. Хлапето се въртеше във всички посоки, търсейки братята си. „Не съм“, усмихна се тя и извърна глава, сякаш нищо не беше забелязала. Случи се преди три дни и оттогава тримата я наблюдаваха, озадачени. Тя не им обръщаше внимание и си вършеше невъзмутимо работата. Чудя се дали свежите попълнения ще ги спипат. С вълнение си припомни деня, в който бе откраднала двете плетени шапки от магазина за прежди „Филдар“ — искаше да прилича на позьорката на класа, Бенедикт Тасен, която лансираше модата на напластените дрехи. Тогава една от жените, които зареждаха щандовете, я видя и тя бързо се изниза от магазина. Това, което ми се иска да разбера, е какво правят с крадените вещи.

Вечерта, след като си тръгна от работа, мерна една сянка, която изскочи иззад купчина кашони на тротоара, но не спря.

Беше горещо. Мартин хвърляше мимоходом по някой поглед на изложените списания и илюстровани картички, на наредените по металните щендери обувки, примамващи с „изключително изгодни“ предложения… Спираше пред витрините. Колко много магазини за парцали! И кръчми, и магазини за хранителни стоки! Още с пристигането си в Париж се смая от изобилието. В Питивие, за да се облече човек, трябваше да пътува до Орлеан. Ами кината! В седмичното списание „Парископ“ преброи над двеста киносалона.

Иначе не можеше да каже, че Париж я впечатлява кой знае колко. Беше просто един етап преди Ню Йорк. Пристигна, въоръжена с пътеводител, с плана на метрото и оттогава не спираше да обикаля града. Съвсем самичка. Ходеше на кино, разхождаше се из Люксембургската градина, спираше се пред букинистите по кейовете на Сена… Жюлиет щеше да изкара края на лятото в Жирен, Унгрун в Исландия, Режина в Германия, Бенедикт беше в командировка в Ирландия. На улица „Плант“ се подвизаваше само Матилд. Матилд, която си живееше живота…

На Мартин й бе забавно да я наблюдава. На четирийсет и пет години открива нещата, които на мен са ми известни, въпреки че нямам още двайсет!

Една вечер американската й приятелка Джоун дойде на вечеря на улица „Плант“. Мартин започна да я разпитва за Ню Йорк. Джоун не знаеше какво да й отговори — не била стъпвала там. Предпочитала Европа.

— Там няма какво да научат старици като мен — бе заявила тя през смях. — Аз предпочитам Париж, Лондон или Рим. Ню Йорк е за младите, за амбициозните необвързани мъже.

Мартин беше разочарована.

— И да ви кажа — продължи Джоун, — Ню Йорк не е Съединените щати. Той е градът, в който отиваме, когато искаме да успеем, не е град за живеене. Вие вярвате в парите, така ли?

— Ами… да — отвърна леко смутена Мартин.

— В такъв случай това е вашият град.

Мартин нямаше търпение да се качи на самолета. Пресметна, че й остават още десет месеца. Ако всичко мине добре, през юни отлитам.

Отиде в американското посолство и от разлепените по стената информационни проспекти разбра, че може да кандидатства за студентска стипендия. При условие че е от бедно семейство и има диплома за завършено средно образование. Точно като за мен, идеално, каза си въодушевено. Попълни формулярите и сега чакаше резултата.

През това време живееше в Париж, по-точно казано, минаваше през града. Като чуждестранните туристи. Би могла съвсем спокойно да си се представи с риза на цветя и фотоапарат в ръка, като на тълпите, обикалящи града с панорамните автобуси. И тя като тях смяташе, че градът е красив. Разхождайки се из Париж, срещаше Волтер, Роден, Луи XIV, Жана д’Арк. Историята на Франция и на старата Европа. „Как да направиш нещо ново с всички тези предци, които не те изпускат от поглед!“, мислеше тя, наблюдавайки възхитено прекрасната гледка в парка „Тюйлери“ или на площад „Вож“. В този град бих могла единствено да се развличам, да мързелувам, да прелиствам стари книги и да се наливам с кафета, потопена в атмосферата на вековете…

Погълната от тези разсъждения, не бе забелязала сянката, която я следваше по петите. Огромна сянка, която се очертаваше по стените и изчезваше всеки път, когато тя спираше, след което отново тръгваше подире й.

Накрая долови някакво рязко движение зад гърба си и докато се обръщаше, зърна за миг някой да се спотайва зад голям транспарант с надпис „Извънредна разпродажба“.

Решена да види за какво става дума, надникна зад плаката.

Там, свито надве, клечеше хлапето, което бе видяла да отмъква тостера. Тя му се усмихна.

— Какво правиш тук? Следиш ли ме?

То се изправи, обидено, че го бяха разкрили. Залязващото слънце отново очерта на стената огромната му, разкривена сянка. Мартин не се сдържа и весело се разсмя.

— Защо се смеете?

— Ей така. Какво искаш от мен? — попита тя. — Не се страхувай, няма да те изям.

Момчето сви рамене презрително.

— Не се страхувам. Изпраща ме големият ми брат. Иска да ви благодари за… вие знаете за какво. Не разбира защо го правите.

То я изгледа подозрително и продължи да жвака дъвката си с отворена уста.

— Затвори си устата, ще влязат мухи — посъветва го Мартин.

Хлапакът я изгледа мрачно и пъхна ръце дълбоко в джобовете си като истински мъж.

— Значи, иска да разбере защо — повтори Мартин. — Ами ще ти кажа. Предай на големия ти брат, че нямам нужда от вашите благодарности, нито желание да задоволявам любопитството ви. Направих го, защото… Абе кажи му…

— Няма да запомня всичко.

Мартин се наведе към него и с две ръце докосна якето му.

— Слушай, я забрави тази работа. По-добре му кажи, че трябва много да внимавате. Утре ще пристигнат двама нови охранители.

Той се наду.

— Това го знаем вече.

— Така ли?

— Самият охранител на магазина ни го съобщи. Ще престанем с кражбите, но ще продължим да идваме, за заблуда. Щото иначе ще се усъмнят.

Мартин подсвирна с възхищение.

— Виж го ти, голям си хитрец!

— Не аз, Ришар, големият ми брат.

— На колко години е Ришар?

— Не знам. Той е стар.

— А ти?

— Аз съм на десет.

Продължиха да вървят известно време, сенките им ги следваха. По едно време Мартин не се сдържа и попита:

— Какво правите с откраднатото?

Той се поколеба, но отвърна:

— Не знам дали да ти кажа. Първо трябва да поговоря с Ришар.

— Не е важно, питах просто така… от любопитство.

— Ясно, но по-добре първо да говоря с него. Той много внимава за всичко и понякога, когато направим някаква тъпотия, изпада в ярост, ама ярост ти казвам, ужас…

— Страхуваш се от него, така ли?

— Ами малко. Той измисли всичко и затова, когато се издънваме…

Мартин се замисли — и нея я бяха учили да краде. Не да „краде“, подчертаваше баща й, а да „възстановява социалната справедливост“.

— Отдавна ли го правите? — попита тя.

— От доста време.

— Никога ли не са ви хващали?

— Никога.

— А Ришар, той с какво се занимава?

— Той е умът. Така се нарича самият той. Негови са идеите, ние само ги изпълняваме. Пък той е пълен с идеи, дори не можеш да си представиш.

Мартин се усмихна. Той говореше като бизнесмен с куфарче, пълно с договори.

— Ще се чудиш и маеш, ако научиш какви идеи му идват в главата. У дома той командва… той е главатарят. Дори татко си трае.

— Ау — престори се на уплашена Мартин.

Хлапето не схвана иронията. Кимна съвсем сериозно.

— Как се казваш? — попита Мартин.

— Кристиан.

Спряха на светофара и малчуганът започна да драска по тротоара с чисто новите си кикерси.

— А мен няма ли да ме попиташ как се казвам?

— Знам как се казваш, нали на престилката има картонче с името.

Сега беше ред на Мартин да си замълчи, засегната. На следващия светофар зави наляво. Момчето продължи право напред. Махна с ръка за довиждане и добави: „И още веднъж благодаря“. Мартин за малко да му се изплези, но се сдържа. Дразнеше я с желанието си да се прави на възрастен. Проследи го с поглед. Не можеше да определи защо, но разговорът я беше подразнил. Влезе в една хлебарница и си купи хлебче и един тоблерон.

Два дни по-късно, на излизане от „Кооп“-а видя един млад мъж с дълъг шлифер с вдигната яка, с ръце в джобовете, подпрял крак на стената. Очевидно нея чакаше. В момента, в който се раздели с Люсет и Франсоаз, двете колежки, които зареждаха магазина със стока, той я заговори.

— Вие ли сте Мартин?

— Да.

— Бих желал да поговоря с вас. Да пием по едно кафе?

— От полицията ли сте? — подозрително го изгледа тя.

— Страхувате ли се?

— Не. Но може да не искам да пия кафе с вас.

Той я изгледа учудено.

— Прав беше Кристиан, човек трудно ще ви сбърка с това зелено, наклепано по очите. Сигурно ползвате намаление за всички стоки.

Значи, това е главатарят, босът. Големият брат. Оня, който получава пристъпи на ярост. Ето го, стои пред нея и преспокойно я баламосва!

— Ползвам 10% отстъпка върху стелките, ако толкова ви интересува — отвърна тя.

Той преглътна. Замълча за момент, след което заяви, спазвайки добрия тон:

— Едно на едно. Е, ще пием ли кафе?

Беше горещо. Мартин поръча една мента с вода и с лед. Той една горчивка.

— Значи, вие сте Ришар крадецът. Не, по-правилно е да се каже този, който кара другите да крадат.

— Точно така. Не сте отговорили онзи ден на брат ми защо ни прикривате? Можехте да си докарате премия, повишение, подарък някакъв, знам ли… Получавате транзистор за четири донесения за кражби, нали така?

— Транзисторите сама си ги купувам.

Ама че е неприятно това семейство, каза си тя, никак не е чудно, че изтърсакът прелива от високомерие. Достатъчно е да видиш баткото.

Той очевидно долови мисълта й, защото извади някакво рекламно кибритче и го запремята от ръка в ръка, после внезапно престана и заковавайки очи в очите на Мартин, попита:

— Бих желал наистина да разбера причината. В края на краищата рискувате да изгубите мястото си. Този въпрос не ми дава мира, постоянно ме човърка. Откакто Кристиан ми разказа как сте го спипали, не мога да спя спокойно. Кажете направо какво искате?

— Слушайте какво ще ви кажа — започна Мартин, виждайки, че създалото се недоразумение се задълбочава, — не искам нищо. Когато бях малка, на същите години като Кристиан, аз също свивах разни неща от магазините. Затова разбирам. Всъщност разбирам братята ви, защото вие, както виждам, сте в трудоспособна възраст, нали не греша?

Той не отговори и продължи да жонглира с кибритчето. Беше слаб и много висок. Очевидно бе изключително нервен, не можеше да стои секунда спокоен — когато не говореше, жонглираше, а докато говореше, помръдваше рамене. Забеляза, че ноктите му са изгризани, и й стана неудобно. Черната му коса беше зализана назад, но един кичур падаше на очите му. Сигурно се изживява като рокер, реши тя. Носът му беше чупен, като при боксьорите, със смазан и явно мек край. Имаше черни, много черни очи, които непрестанно шареха. Пронизващи. До момента не го видя да се усмихва. Беше изключително добре облечен, дори с вкус, и когато се наведе да вдигне падналия кибрит, Мартин долови ухание на тоалетна вода. Смесено с лек мирис на пот, което й допадна. Това я сдобри с главатаря и когато той се изправи, тя продължи с примирителен тон:

— Липсва ви тренинг, затова го изпуснахте.

Той се усмихна така бързо, че тя се запита дали не й се е привидяло. Без съмнение този тип имаше най-бързата усмивка на света.

Тя леко прокара пръст по клепачите си, за да поизтрие зеленото. Той забеляза жеста и отново й се усмихна. Сетне помоли за сметката и докато плащаше, добави:

— Значи, вие също сте крадла.

— Бях… отдавна престанах.

Нямаше какво повече да си кажат. Преди да стане от масата, той се усмихна за трети път с онази своя светкавична усмивка. Дрехата му беше цепната на гърба като в „Имало едно време на запад“. Хвана я под ръка, изведе я от кафето и я пусна, след като излязоха на тротоара.

— Благодаря, много мило. Обикновено си нося бастуна…

Той се поклащаше от крак на крак.

— Е, успокоихте ли се вече? — продължи тя. — Няма да ви шантажирам, няма да ви искам процент. Тънко минахте, с една мента.

— Ами добре. Довиждане. И още веднъж благодаря.

— Няма за какво.

Той се завъртя кръгом и пое в обратната посока. Мартин го проследи с поглед, но скоро се сепна. Странно момче, заключи тя, много, много странно… Изведнъж се закова на тротоара, беше бясна — защо досега никой не ми е казал, че зелени сенки не ми отиват?

Глава 6

Жюлиет остана една седмица в Жирен, в къщата на Минет. Оказа се права — родителите й не дръзнаха да раздухват случката. Пристигнаха, почукаха на вратата, но след като тя отказа да им отвори, поеха обратно, мърморейки под нос, че утежнявала положението си, усмихвайки се напосоки към съседите, които наблюдаваха сцената, спотаени зад пердетата.

Жюлиет ги видя да се качват на ситроена. Жалки страхливци. Нямат дори смелостта да влязат със сила! Какви са тези мои родители, не е истина! Сигурно са ме сменили в родилния дом. Всъщност съм дъщеря на Сюркуф и на Скарлет… не може да съм тяхно дете. Ужасни смотаняци…

Никога не си ги беше представяла един върху друг, да се любят. Татко е безполов, мама няма клитор. Донесъл ме е щъркелът. В нейния случай това предположение й се струваше далече по-вероятно, отколкото евентуален полов контакт между родителите й.

Беше първата й караница с мама и татко и като всяко ново нещо й се стори приятно. Почувства се като нова. Живееше, както й харесва, в къща, която й напомняше детството. Разучаваше я, лежеше по гръб под огромния храст прещип, разперила ръце на кръст, наблюдаваше небето. На тавана попадна на старо пиано и се замисли за Луи. Изпита желание да се търкаля под прещипа с него. Да го провокира, да лази на четири крака, оголила венци, от устата й да текат лиги, да ръмжи. С него ставам кучка, курва, мръсница, без срам и без болка. Добре ми е. Не го обичам. Харесвам го. Той ме въвежда в една непозната Жюлиет, която проучвам ненаситно, но която не ми липсва, когато него го няма. Ето така би трябвало да се обича. Cosi, cosa…

Гаяр, Пенсон, Гаяр, Пенсон. Мечтаеше за единия, а се чукаше с другия. От Пенсон никакви новини, от дълго време. Трябваше да се примири с очевидното: не беше влюбен в нея. Но сърцето й не се предаваше и откриваше все нови и нови знаци, за да поддържа жива надеждата. Даваше имена на облаците и приемаше присъдата им. Ако облакът Пенсон изпревари облака Гаяр, Пенсон ме обича.

Облакът Пенсон винаги излизаше победител.

Или късаше листенцата на маргаритка: обича ме малко, много, лудо, страстно, никак. В зависимост от резултата решаваше за кого от двамата се отнася.

Защо обичам мъж, който не ми обръща внимание, любил ме е един-единствен път с ентусиазма на недоучен химик, провеждащ експеримент, и оттогава ме държи да мухлясвам в някаква стъкленица? Защо, питаше се тя, легнала под прещипа. Защо красавецът Рьоне? Защо Жан-Франсоа Пенсон? Какво толкова имат тези двамата, та се разтрепервам като лист, като ги видя, защо пред тях бледнеят оргазмите, до които ме докарва здравенякът Гаяр и по които толкова си падам?

Никак не съм наясно със себе си…

Поседя в къщата една седмица и я налегна скуката: отегчаваха я облаците, маргаритките, небето през клонките на прещипа, тишината в пустата къща. Липсваше й разтвореният вестник на баща й, докато самата тя яде пресен грах с моркови направо от консервата, без дори да я подгрее… Стаята й, леглото й, стълбището, което от магазина води право горе в апартамента, супникът на масата вечерно време, тирадите по адрес на синдикалиста Жерар Нику и самоубийците, които се хвърляха под влака. Във време, в което момичетата масово мечтаеха да напуснат родителите си, Жюлиет бе принудена да си признае, че все още се нуждае от тях. Понякога. Както снимката на бюфета в трапезарията, която поглеждаш по навик, минавайки покрай нея, и която ти носи спокойствие и сигурност.

Дори започна да се ослушва за шума на двигателя на ситроена. Беше готова да се сдобрят, но не искаше да направи първата крачка. И тъй като автомобилът така и не се появи пред вратата, измъдри компромисно решение: ще слезе в Питивие, ще отиде на улица „Курон“ и ще мине гордо и невъзмутимо покрай „Котаракът в чизми“. Да видим какво ще се получи.

Госпожа Тюил тъкмо подреждаше на витрината новите модели от есенната колекция, когато зърна Жюлиет. Хвърли етикетите с цените и се завтече подире й. Господин Тюил дълго време се размотаваше в склада, преди да приеме извиненията, които дъщеря му промърмори. Извиненията, но не и името на нехранимайкото, подписал пощенската картичка с Cosi, cosa.

Успокоена и с леко сърце, може да се каже дори щастлива, Жюлиет се качи на мотрисата за Париж. Това, което я очакваше, не беше толкова сладко. Безкрайните следобеди в кантората на Виртел… Игрите на гоненица в кабинета му, за да избегне домогванията на чевръстите му ръце… На всичко отгоре не й бе платил обещаната комисиона за договора с Милал. Щеше да я получи на куково лято, в това беше сто процента сигурна. Морков, който размахваше под носа й, само и само да задоволи дяволските му апетити.

В университета имаше опасност годината да се окаже пълно повторение на предходната: избори на представители, за които на никого не му пукаше, комитети за действие, агресивни разсилни, постоянни проверки на входа, депресирани преподаватели… Разочарованието беше пълно. Особено за онези, които бяха повярвали в май ’68, защото Жюлиет изобщо не се вълнуваше от университета. Той беше за успокоение на родителите. И евентуално, за да размахва някаква диплома под носа на бъдещите работодатели.

Облакътена на прозореца на мотрисата, тя си припомняше предишното си пътуване към Париж. Рьоне красивият, отворил рана в сърцето й, илюзията й за триумф, а всъщност нищо повече от бягство…

Този път се връщаше на познато място, пътуваше към улица „Плант“. Към съветите на Режина, невинността на Унгрун, енергията на Мартин и самоувереността на Бенедикт. Приятелството е хубаво нещо, от всяка вземам най-доброто.

Много харесваше живота, който си бяха устроили, въпреки че Бенедикт я нервираше с високомерието си. По случай първия си репортаж бе разпратила картички от Ирландия на цял Питивие. „Аз да не би да поръчах да напечатат съобщения за свръхлекия бетон!“, недоволстваше Жюлиет.

Първа скочи на перона, когато влакът спря на гара Аустерлиц.

Париж! Париж! Приключението продължаваше. На 1 септември в четиринайсет и трийсет премина през входната врата на „Пробетон“. Разцелува Изабел, която възбудено й съобщи, че се била влюбила в инструктор по гмуркане по време на ваканцията, прекарана в „Клуб Медитеране“. Наскоро той се преместил в Париж и планирали да се сдобият с много водолазчета. Беше се разхубавила, придобила бе карамелен тен и постоянно се смееше без причина.

Щастливо влюбена, отбеляза Жюлиет с лека завист. На етажа на Виртел атмосферата не беше толкова радостна. Шефът се бе върнал днес сутринта в лошо настроение. Едва я поздрави и веднага й връчи куп писма за печатане. В резултат на което отново се озова на партера. Три дни минаха в този дух. Жюлиет стоеше на телефона, докато Изабел тракаше писмата на машината и бълнуваше за своя водолаз. После Виртел я повика в кабинета си и попита дали на следващия ден е свободна за обяд.

Жюлиет набързо си направи сметката: ако я канеше на обяд, нямаше от какво да се опасява, а и щеше да се възползва от случая да му припомни за обещаната комисиона.

Заведе я в „Пор Сен-Жермен“.

Изчака да се насладят на стридите и на обезкостения калкан със сос от бяло вино. Разказваше за почивката си в Гърция, за пътуванията по островите, за екипажа. Със същия успех можеше да ми бутне в ръцете туристическа брошура, мислеше Жюлиет, какъв е смисълът да ме мъкне чак дотук, за да ми говори за Цикладите и Спорадите.

След като поднесоха кафето, той най-сетне се прокашля.

— Хм, хм…

Жюлиет почувства как стомахът й се свива.

— Мила моя Жюлиет, не ви поканих, за да ви говоря за почивката си, както се досещате.

Жюлиет кимна.

— Почти година, откакто работим заедно. Заложих много на вас и…

— Надеждите се оправдаха — прекъсна го Жюлиет.

— Не ме прекъсвайте. Вие сте съобразителна и си давате сметка, че не съм ви назначил единствено заради качествата ви на документалист.

„Сега я втасахме!“, каза си Жюлиет, Изабел беше права. Стомахът й се превърна в огромен възел.

— … Имам други планове за вас.

— По този повод исках да ви напомня за комисионата.

— Цъ, цъ… оставете ме да се изкажа!

Гърлото й се сви и тя остави вилицата си в чинията.

— Назначих ви, за да доставя удоволствие на Режина, това е факт. Режина е моя дългогодишна и много скъпа приятелка.

Хайде, давай, чичка, давай.

— … Намирам, че сте изключително съблазнителна. Дори ви досаждах известно време, но вие изкусно ме поставяхте на мястото ми… много находчиво, длъжен съм да призная.

Странно: като го гледам, седнал в ресторанта, с навъртащите се покрай нас сервитьори с папийонки, които непрекъснато повтарят „господине, господине“, не ми изглежда толкова смотан, колкото в кабинета му.

— Което отлично разбирам. Аз съм доста по-възрастен от вас и…

Търсеше думите си. Без да пелтечи и мънка, с вид на прилежен даскал по френски, който се колебае между словосъчетанията „користен ласкател“ или „долен подмазвач“.

— … нямах нищо интересно да ви предложа. Но вече ви споменах, че имам други планове за вас. Както виждате, били сте напълно права да не се поддавате, затова сега, Жюлиет, вие се превърнахте в нещо много по-ценно за мен. Започнах да мисля за вас под съвсем различен ъгъл.

Той се усмихна и поръча две кафета.

— Вие не си давате сметка за собствената си цена, Жюлиет.

Един път и той да каже нещо вярно. Започна да й става едва ли не интересен.

— Имам други амбиции за вас. Аз притежавам предимства, които ви липсват: опит, идеи и най-вече пари. Много пари. Имам подкрепата на банките и наскоро подписах редица големи договори. Искам да ви предложа договор, Жюлиет. Правя ви делово предложение. С отлично финансово обезпечение, с много пари, ако се окажете достатъчно хитра.

Сърцето на Жюлиет подскочи. Най-сетне. Ще грабна голямата печалба. Ще ми предложи да работя заедно с него по договора с Милал или процент върху всяка реализирана сделка, или…

Той й намигна и протегна ръка през масата. Жюлиет се поколеба, но му подаде ръката си. Отпусна се. С първите си големи мангизи щеше да покани Луи на вечеря. И Режина, и Мартин… Щеше да напусне университета и…

— Ще пием ли за нашето съдружие? — предложи Виртел.

Чукнаха се.

Главата й леко се замая. От бялото вино, не носеше на бяло вино.

— Кога започваме? — попита тя във внезапен прилив на смелост.

— Не искате ли първо да разберете точните клаузи на договора?

— Добре, слушам ви.

Тя изправи гръб, сключи ръце на масата, погледна го със сериозно изражение.

— Ще бъда точен. В бизнеса винаги… дори в този случай, когато става въпрос за един по-специален договор…

Жюлиет сбърчи вежди. Да не би вече да се опитваше да я измами? Нямаше да подпише нищо, без да се консултира с адвокат. Ще помоли Режина да й препоръча някой свестен.

Той допи кафето си и продължи:

— Даваш — получаваш: ставаш ми любовница и аз те издържам. Луксозно. Както нито един от приятелчетата ти не може да си го позволи. Месечна издръжка от пет хиляди франка, апартамент в шестнайсети район, той е налице, нуждае се само от леко освежаване, кола, в замяна искам две посещения на седмица, един уикенд на месец и осем дни ваканция в годината.

Зяпнала от удивление, Жюлиет не помръдна. Беше си представяла какво ли не, само не и договор за секс. Моите свежи и новички двайсет години срещу неговите петдесет, фрашкани със златни кюлчета.

Тя се отпусна бавно и безмълвно на стола си. Той взе мълчанието й за съгласие и продължи:

— … И още нещо: всяка година ще ти давам премия — бижу, кожено палто, картина, акции, за да нямаш усещането, че се обезценяваш. Това ще бъде коледният ти подарък.

Той широко се усмихна, удовлетворен от офертата. Запали угасналата си пура. Поръча още едно кафе и сметката.

— Разбира се, свободна си да имаш личен живот, при условие че не нарушава договорката ни. Ще правиш каквото искаш, не ме интересува. Ето това е, Жюлиет, вече си наясно. Искам да ми дадеш отговор след една седмица.

Сервитьорът донесе сметката. Той я уреди. Остави голям бакшиш: банкнота от петдесет франка, която намачка, преди да я хвърли върху останалите пари. Сервитьорът благодари с поклон. Виртел помоли да му донесат палтото.

— А, да не забравя! Няма смисъл да се връщаш на работа. В този плик съм сложил заплатата ти за септември. За целия месец, след като вече е започнал, значи трябва да се заплати, както се плаща паркирането. Сега вече няма да има нужда да работиш. Ще си живееш като кралица!

Той й намигна откровено и неприкрито, ухилен до уши, и остави един плик на масата.

— Значи се договорихме: след седмица на същото това място, по същото време и по същия повод, а?

Той отново се усмихна. Взе ръката й и я целуна. Тя безучастно се остави на допира на устните му. Усмихната, гардеробиерката чакаше с дрехите им. Той се облече и пъхна петдесет франка в ръката й.

— Госпожицата ще си вземе якето на излизане, така ли? — осведоми се жената.

— Не, оставете го тук. Така е много добре… Хайде, хайде.

Той се наведе към Жюлиет.

— Доскоро, скъпа.

— Довиждане, господине.

— От сега нататък ще трябва да ми казваш Едмон!

Той леко я целуна по косата, изправи се, на вратата се обърна и й махна с ръка за довиждане.

— Госпожицата ще поръча ли още едно кафе? — мазно я попита оберкелнерът.

Жюлиет го отпрати с жест и хвана с две ръце главата си. Каква тъпачка! Мръсна, омърсена, така се чувстваше. И сразена.

Цялата тази работа с назначението й беше едно голямо недоразумение. Беше го оставила да се задълбочи. Сега вече историята приключи, както беше започнала, и недоразумението така си и остана неразсеяно.

Днес си плати. Кеш. Стоеше, хванала с две ръце главата си, и изпитваше усещането, че е затънала в кал.

Глава 7

— Госпожице Маро!

Мартин стреснато се обърна. Госпожа Гранжие, управителката на магазина, беше излязла от стъклената си кабина и стоеше пред нея. Изглеждаше сърдита. Ужасно сърдита.

— Госпожице Маро, каква е тази поръчка за шестстотин кутии кисело зеле с наденица по елзаски, първо качество?

Краткият и директен въпрос подсказваше гняв, готов всеки миг да прелее. Безпогрешен знак. Както и лекото потреперване на горната устна, напрегнатото изражение и ярката червенина, обляла лицето на госпожа Гранжие, обикновено безизразно и безцветно. В нормален ден тронясаната в стъклената си кабина госпожа Гранжие напомняше на бидон с мляко. Мартин ненавиждаше млякото още от детската градина, още откакто Пиер Мендес Франс[11], в името на увеличаването на млеконадоя на френските крави, беше постановил всяко френско дете да получава по чаша мляко в междучасията… което опропастяваше всякакви игри на дама и на гоненица. Как да тичаш и да подскачаш, когато в корема ти се бълника съдържанието на едно кравешко виме! Оттогава Мартин предпазливо избягваше всякакви млечни продукти. В това число и госпожа Гранжие.

— Хм…

Наистина ли е направила подобна поръчка? Посред лято? Отчаяно се замъчи да си припомни какво беше отбелязала в протокола за поръчки.

— Август месец! — разбесня се бидонът с млякото. — Това си е направо саботаж.

— Извинявайте, госпожо Гранжие, сигурно нещо съм се разсеяла за момент.

Вероятно съм объркала сезона. Представила съм си, че съм на Северния полюс, през януари, когато звънчетата на шейните подрънкват весело, дрън-дрън, а моряците се прибират при жените си, след като са наловили бутилирано рибено масло на полярния лед… А може и да съм решила, че е било Вси Светии, че сме на голия, обрулен от ветровете връх на Вогезите, където вълците вият на умряло, а ти се затваряш у дома да се насладиш на вкусно кисело зеле с наденички, на топло до горящата камина.

— Госпожице Маро, още една такава грешка и ще ви върна обратно на касата!

Ако беше малко по-наблюдателна и не толкова задръстена, госпожа Гранжие щеше да попита Мартин защо идва сутрин в шест и половина и стърчи учудено пред затворената врата, защо полите й са се удължили, косата й не стърчи на всички посоки, а зеленото от клепачите й е изчезнало. Защо зяпа отвеяно, застанала неподвижно пред бутилките с пастис „Рикар“, опаковките макарони „Риш“ и суджуците „Рифар“? Ако пък я преслушаше със стетоскоп — апарат, какъвто едва ли би притежавал управител на магазин — щеше да установи, че сърдечната й дейност надхвърля стойностите, определени от Медицинската академия, в момента, в който удареше седем без петнайсет. В този миг Мартин се изстрелваше като полудяла навън, оглеждаше пространството между върха на обувките си и отсрещния тротоар, надигаше се на пръсти, за да види какво има зад купчината картонен амбалаж, и отпуснала разочаровано рамене, поемаше към къщи. С една дума, ако беше малко по-хитра, госпожа Гранжие щеше да се е досетила, че Мартин е влюбена и че откакто Ерос я бе пронизал със стрелата си, не спира да витае из облаците. Мартин беше напълно изключила. Така че какво по-лесно от това, да превърне шейсет чифта гумени ботушки по случай новата учебна година в шестстотин кутии кисело зеле с наденица. Също както каретата на Пепеляшка се превръщаше в тиква.

— Боже мой, боже мой — прошепна Мартин, виждайки как гърбът на госпожа Гранжие изчезва зад ъгъла на „Макарони, ориз, брашно“, — умолявам те, върни ми здравия разум, моля те! Изхвърли от главата ми проблясващата усмивка, жонглиращите пръсти, каучуковата физиономия във вечно движение… движение… движение… Ришар крадецът. Жалък престъпник, кокошкар, който се изживява като главатар на банда, тероризира семейството си и обира щандовете за дребни електродомакински уреди на кварталните супермаркети в парижките предградия! На всичко отгоре не е нищо особено: кльощав, блед, с увиснали рамене, сплескан нос и косата му пада в очите! Оказва се обаче, че това недоразумение заплашва непоколебимата ми уравновесеност, легендарната ми воля! О, не, не той, моля те, след като виждаш всичко там отгоре, който и да си! Не той. Много добре знаеш, че крадците са хора без бъдеще. Или поне ми изпрати някой Клайд Бароу, за да мога да опустошавам хипермаркетите покрай магистралите! Поне ще си упражнявам английския. My Grand Union is rich. Give me your money, sucker. Fuck you bastard. You son of a bitch.[12] А не някакъв бандит от кварталния супер, рокер от предградията, парижанин без виза. Този тип е пълно нищожество. Не струва пукната пара. И ти ми го изпращаш, опакован като подарък с фльонга! Защо той? Какво ти сторих? Защо аз? Защото в деня, в който умря Сталин, бях петгодишна и оцветих портрета на бащицата на народите, вместо да коленича пред олтара ти? Защото крада от най-крехка възраст? Защото вярвам единствено в хапчето антибебе и в долара? Намираш, че съм прекалено голяма материалистка, искаш да ме възвисиш чрез страданието, да ме канонизираш, да ме направиш по-добра… Само на теб могат да ти хрумнат подобни мисли.

Можеше да говори само с Бог. Срамуваше се прекалено силно, за да признае болката си на когото и да било. Паднала на полето на любовта. Като всяка друга. Със сърце, разпънато на кръст, и размекнат мозък. „А не! Не, не!“, проплакваше тя, обърквайки гумените ботуши с киселото зеле с наденица, навивайки часовника за пет часа, вперила умилен взор в мастиката „Рикар“… „О, да, о, да, о, да!“, призоваваше с цялото си сърце, приглаждайки щръкналата си коса, търкайки зеления грим от очите си и изскачайки на тротоара точно в седем без петнайсет. Накрая, изтощена и уплашена, че ще изгуби контрол над себе си, отиде при Жюлиет и й се изповяда. Тоест смяташе, че се изповядва, защото обясненията й бяха толкова объркани, заплетени и накъсани, че Жюлиет я накара да повтори всичко отначало.

— Значи си влюбена?

— …

— Разбрано. Влюбена си. Ами това е чудесно!

— Ужасно е.

Мартин се разрева и се затръшка. Киселото зеле с наденица, госпожа Гранжие, ботушите, седем без петнайсет, Бони и Клайд. Ужас, ужас… Ами какво ще стане с небостъргачите?

Жюлиет отново взе в ръце разговора.

— Как се казва?

— Ришар.

— Ришар чий?

— Не знам.

— Къде живее?

— Не знам.

— Как така, поне някаква идея?

— Никаква.

— Какво работи?

— Краде.

— … И как стана това?

— Искаш да кажеш как се…

— Да, точно това исках да кажа.

— Когато вдигна кутийката кибрит, която беше изпуснал на земята. Миризмата му… На момента просто ми хареса, но после ми замая главата и изобщо… Като наркотик.

— И кога те споходи това първо замайване?

— Престани. Не е смешно. Ще ми се да те видя на моето място.

Благодаря, каза си Жюлиет, достатъчно често ми се случва.

— Извинявай. И кога стана?

— Има-няма една седмица.

— Той не се ли появи отново?

— Не.

Така, помисли Жюлиет, само дето една лека миризма на пот е твърде незначителен признак. Въпреки това може да подушим насам-натам из Париж. Да пообиколим с изострено обоняние. Или в краен случай да го изпеем на ченгетата. Или да пуснем обява: „Търси се миризма, на име Ришар“.

— Отвратително — изплака Мартин, — отвратително…

— Не е — побърза да я успокои Жюлиет, — съвсем не е.

— Не, отвратително е… да си влюбена — успя със сетни сили да изрече Мартин.

— Има и по-страшни неща, драга моя — заяви Жюлиет с вид на познавач.

— Какво е то?

— Да не си влюбена!

Мартин я изгледа, отчаяна.

— Лесно ти е да говориш така. Ти нищо не си слагаш на сърцето. Влюбваш се на всеки два месеца. Затова за теб е без значение!

Жюлиет предпочете да си замълчи.

— Виж сега как ще постъпиш — предложи тя помирително. — Ще чакаш.

— И какво по-точно?

— Да се появи отново или да ти мине. В края на краищата става дума за миризма, нищо повече. Може и да се изпари…

Така Мартин откри относителността на времето.

Преди да се появи миризмата, една секунда беше една секунда, една минута шейсет секунди, един час шейсет минути. Денят се състоеше от двайсет и четири часа, седмицата от седем дни, а месецът от четири седмици. След миризмата времето се размекна и разтегли като дъвка. Пълзеше като охлюв по магистрала. Подозрително като приятелка, която се прави, че ви желае доброто. Враждебно като полицай, който ви иска личната карта за проверка. Мартин престана да му вярва. И ако не беше сигурна, че някъде имаше някой — не знаеше точно кой — който беше регламентирал времето, по подобие на онзи глупак, изложил еталона на метъра в Бюрото за мерки и теглилки в Севр, Мартин щеше да подложи на съмнение всички часовници, всички будилници без изключение. Защото пет минути й тежаха така, сякаш бяха пет часа, а един работен ден в супера се превръщаше в жива каторга в солните мини на Силезия.

Когато вземеше решение да се държи геройски и да не поглежда към часовника колкото може по-дълго, се оказваше, че са минали едва дванайсет минути!

Първият учебен ден наближаваше. Мартин разчиташе на мириса на лепило, на чанти, на подвързии на тетрадки, за да се излекува. Бидонът с мляко я наблюдаваше от стъклената си клетка. Мартин внимателно четеше и препрочиташе класьора с поръчките, преди да го представи на госпожа Гранжие, и повече не направи нито една грешка. Вдишваше мириса на тетрадките, за да се пребори завинаги с миризмата на нечии подмишници, като го правеше тайно, когато бидонът не я следеше с поглед.

Няколко пъти опитва да се поинтересува от други усмивки, но те се оказаха прекалено бавни и Мартин се разреваваше от безсилие.

Реши да научи наизуст имената на спирките на метрото между „Канал Стрийт“ и Бронкс, но стигна едва до Гранд Сентръл.

Пребоядиса стаята си.

Научи се да плете на една кука, хрумна й да си оплете покривка за леглото, но стигна едва до третото парче.

За кратко обмисли дали да не приеме католическата вяра, за да се сдобри с Оня горе на небето. Може би най-сетне щеше да я остави на мира или да й изпрати свещеник да прогони демоните от нея.

Тръгна по гледачки, астролози, въртящи се дервиши, индийски хипнотизатори; нито един не можа да й съобщи точния ден и час, но всички без изключение предсказаха завръщането на мъжа с гумената физиономия. Длъжни са да ме успокоят, след като им плащам луди пари, каза си тя.

В един момент стигна дотам, да обмисля дали да не се върне към дребните кражби, защото можеше да попадне на него на някой щанд за домакински електроуреди или в някой парижки полицейски участък… С една дума, все повече заприличваше на стрелка на компас, до която се е допрял магнит и която потрепва безпомощно, защото не успява да намери севера. И ето че осемнайсет дни, две минути и единайсет секунди след като го зърна за пръв път, тъкмо бе излязла от работа и се взираше в краката си с енергията на изтощена батерия, когато чу един мъжки глас иззад натрупаните каси с празни бутилки да казва:

— По въпроса за стелките… за десетпроцентното намаление… чудех се дали…

Тя пое въздух с разширени ноздри, преди да се обърне, завъртя глава надясно, наляво, отново си пое въздух. Миризмата, която вдиша, отговаряше точно на запечатаната в паметта й. С неуверен, тъничък гласец на влюбена жена, който винаги бе ненавиждала, Мартин промълви:

— Ришар?

— Да.

— Ришар крадецът?

— Същият.

Стояха като заковани. Не мърдаха — нито той, зад натрупаните каси с бутилки, нито тя, спряла внезапно с чанта в ръка, с крака, вкопани в паважа. Беше с гръб към него. Той не изпускаше от поглед напрегнатата й стойка, сякаш готова всеки миг да избухне в неизказана радост или в ужасяващ гняв. Не можеше да каже точно. Изчакваше. Видя я как се обръща. Беше на два метра от него, с прилежно опъната коса, негримирани очи, чантата продължаваше да се поклаща в протегнатите й пръсти.

Видя единствено това, за повече не му стигна времето. В следващия миг Мартин се нахвърли отгоре му и започна да го налага, да го рита, да го драска, да го бие с чантата си, превърната в бухалка, засипваше го с ругатни и обиди, изливаше върху него осемнайсет дни, две минути и единайсет секунди гняв, фрустрация, сляпа болка. Наричаше го мръсник, прелъстител на продавачки, манипулатор, следвоенен престъпник, нарушител, който обърква формулярите за поръчки, нищожество. Без за секунда да се запита дали и той е толкова объркан и изтерзан колкото нея и дали изобщо проявява интерес към личността й.

Отначало той вдигна ръце, за да се предпази, но виждайки, че гневът й не отслабва, а тъкмо напротив, насърчен от неговата пасивност, се разгаря все по-силно, здраво я хвана с две ръце през талията и понеже тя го ухапа жестоко, реши да сложи край на битката, удряйки я по брадичката с опакото на ръката.

Краката й омекнаха и тя се свлече на тротоара, за миг изпаднала в несвяст. Той успя да я прихване и без да бърза, огледа очите, почистени от зелените сенки, прилежно прибраната коса, удължената пола… Притисна я до себе си и я изчака да се съвземе.

Оказваше се, че е бил прав да се колебае толкова дълго, преди да се появи отново покрай „Кооп“-а — животът с тази мацка никак нямаше да е лесен.

Глава 8

— Смятате ли, че ще можете да се задържите на мотора?

Мартин изломоти нещо, което Ришар прие за потвърждение. Той я разтърси, за да дойде на себе си, потупа я по бузите. Тя сякаш изплуваше от сън, потърка челюстта си, изкривила от болка лице.

— Законна самоотбрана — оправда се той. — Нямах избор.

— Не трябваше да ме карате да чакам толкова дълго.

— Бях в Англия.

Ходил на гости на приятели. Банда английски рокери. В тяхната компания ще се разведря и ще престана да мисля за мацката от „Кооп“-а, казал си. Всъщност мислил за нея през цялото време. И на отиване, и на връщане. Обсебила мислите му, още когато се качил на ферибота. До такава степен, че се усъмнил в собствения си здрав разум. А и не знаел как се държи човек с този тип момичета. Очевидно нямала лек характер. Не била от онези, дето ще ви връчат указание за начин на употреба, тъкмо обратното.

— Естествено — заяви Мартин, изправяйки рамене, — с вашето бачкане имате много свободно време.

— А вие имате платен отпуск. Не знам кое е за предпочитане.

Той запали мотора и тя попита:

— Къде отиваме?

— У дома.

Тя седна отзад.

Порт дьо Клинянкур. Ресторант насред битпазара, вмирисан на белина и пържени картофи. Кръчмата беше на партера, жилището на първия етаж. Когато питаха Пиетро Брузини колко деца има, той казваше четири, защото момичетата не влизат в сметката. Омъжват се и отиват да живеят в други семейства. Беше пристигнал от Неапол веднага след края на войната. Държавата е извън строя, няма скоро да се оправи, заявил. Ана-Мария била бременна с първородния, Ришар, който се появил на бял свят в Париж.

— Шт — предупреди той Мартин, докато се качваха по стълбите. — Тъкмо вечерят, не държа много да ви запознавам.

Също като у дома, каза си тя. Телевизорът вдига такъв шум, че може да се чукаш на стълбите и няма да те чуят. Минавайки покрай вратата, тя хвърли поглед към трапезарията: бащата, майката и челядта. Позна Кристиан, който излъскваше със залък чинията, вторачен в екрана, на който се сражаваха обитателите на планетите Шадок и Гиби. Това бяха двете минути, които Мартин харесваше да следи вечер по телевизията.

Стаята на Ришар беше също като него: чиста и подредена. С усет за детайлите: един постер на Джони, един на бандата „Хелс Ейнджълс“ и един на някакъв непознат тип.

— Кой е този?

— Винс Тейлър. Единственият истински френски рокаджия. Останалите започват да издишат. Дори и Джони, и него нещо не го бива.

„Карнаби Стрийт“ и „Кингс Роуд“ го бяха отвратили. Направо не му се говореше. Ризи на цветчета, дълги коси и психеделичен рок.

— Джийн Винсънт е единственият, който продължава да се съпротивлява, но…

Мартин се престори на сведуща. Ришар усети, че тя изобщо не е в час и задава въпроси ей така, колкото да каже нещо. Попита я иска ли една бира.

— Нищо друго ли нямаш?

Той поклати отрицателно глава. Момичетата, които обикновено качваше на мотора си, пиеха бира. Лола например не можеше да заспи, ако не обърне една.

— Добре тогава, дай една бира.

Под прозореца бяха наредени в спретната редичка малък хладилник, цветен телевизор, мощна стереоуредба.

— Виж ти, ти живееш в суперлукс… От кражби по супермаркетите ли се обзаведе? Без да те хванат досега!

Тя подсвирна от възхищение, примесено с ирония.

— Само не започвай да ми четеш морал, става ли?

Мартин си замълча. Беше го казала, колкото да се намира на приказка, защото всъщност се чувстваше адски неудобно. Като при първия път. В известен смисъл, помисли си тя, то си е наистина първи път — за пръв път ще се любя с любов. Първият път, който чакаше от цели осемнайсет дни. Обикновено ставаше по-бързо: харесваш ми, харесвам ти, хайде да си легнем.

Той й подаде бутилка бира. Тя го видя как пие направо от шишето и последва примера му. Етажерките срещу леглото се огъваха под тежестта на плочите.

— Само рок ли имаш? — осведоми се тя.

— Не. Имам всякаква музика. Преди дядо и баба живееха с нас и те ми предадоха вкусовете си. Особено баба.

Тя стана, за да огледа по-отблизо плочите на баба му. Ив Монтан, Шарл Азнавур, Шарл Трене, Едит Пиаф, Бъди Холи, Рей Чарлс, Карл Пъркинс, Джони Брюнет, Фатс Домино, Верди.

— А, и опера?

Каза го толкова учудено, че той се засегна.

— Може и да съм дребен крадец, но обичам операта.

— Не исках да кажа това.

— Но го каза.

— Имаш ли други подобни тайни пристрастия? — попита тя, защото не искаше да се карат.

Той й се усмихна.

— Моторите. Музиката. И теб. От…

— Осемнайсет дни.

— Не съм ги броил, но ми се стори дълго време.

Ришар не беше точно сантиментален. Просто това, което му се случваше, беше нещо непознато, ново. Срещата с Мартин го бе развълнувала дълбоко. Съучастница на крадци, бивша крадла, която умееше да отвръща на закачките му, не се превземаше, печелеше си хляба, каквото й беше на сърцето, й беше на езика… и имаше голям задник. Беше различна. Той буквално се бе шашнал, затова изпусна кибрита, той, който беше доста печен в жонглирането. Тя го впечатли. Това момиче умееше да държи околните на разстояние. Не че беше снобка или високомерна, но знаеше точно какво иска и коя е. Докато той не знаеше. Занимаваше се, общо взето, с каквото дойде. На всичко отгоре тя имаше класа, с тази минипола, със зелените сенки на очите и чантата, която държеше с върха на пръстите. Точно така: имаше класа. Освен това не й пукаше. Той ужасно бе харесал лафа за стелките.

Доближи се до нея и я прегърна през врата. Мартин се стегна. В главата й всичко се обърка. Желанието се изпари. Не сега. Моля те, почакай малко. Почакай. Как да каже такова нещо на момче, нали то веднага ще си помисли: „Значи, не искаш? Не ти ли харесвам?“. Или пък ще се наложи да обяснява. Да обяснява нещо, което и тя самата не разбира.

Той се наведе да я целуне. Видя устата му отблизо и се дръпна назад.

— Ришар…

— …

— Нали няма да се разсърдиш, ако… ако ние…

— Искаш ли да пусна музика?

— Не.

— Да заключа ли вратата?

Положението ставаше все по-сложно. Абе какво толкова! Защо се занася и тя. Може пък желанието да се появи междувременно…

— Не… Не става въпрос за това.

— Да затворя ли капаците на прозорците?

— Не! — почти изкрещя тя.

Смаян, той се отдръпна и се изправи.

— Ей, какво ти става! Полудя ли? Какво ти направих?

Знаеше си. Изобщо не трябваше да я вижда отново. Това момиче е много сложно.

Закрачи из стаята с ръце в джобовете, хвърляйки й гневни погледи.

— Защо изтри зелените сенки от очите си и престана да ходиш с минипола?

— Защото си мислех, че не ти харесвам така.

О, Ришар, искаше й се да извика. Моля те, нека не разваляме всичко. Не искам да избързваме. Разбираш ли? Замисли се за баба ти й дядо ти. Те нали не са се нахвърляли един на друг като луди? Не. Ухажвали са се в продължение на месеци и на години. Моля те, поухажвай ме и ти мъничко.

— Не е вярно. Преди беше по-добре. Сега си като всички останали.

— Благодаря. Много благодаря.

Мартин се отдръпна в единия ъгъл на леглото и сви крака под себе си.

— Не на леглото с обувките, ако обичаш — каза той, вирнал показалец към мокасините й.

— Извинявай.

Обувките й изтропаха глухо, падайки на пода.

— Искаш ли да се повозим с мотора?

— Не… Много си мил.

Внезапно се сепна като Нютон, когато ябълката го пернала по главата и му светнало пред очите, и я попита:

— За пръв път ли ти е?

Коленичи до леглото и я хвана за ръката. Този изненадващ жест на загриженост към една фалшива девственица нервира Мартин.

— Не. Тъкмо затова. Толкова съм се чукала, че сега не знам как да се държа… защото сега е съвсем различно.

Ришар се дръпна като попарен. Неаполитанската му кръв кипна. Нанесен бе удар по честта на семейство Брузини. Застана до прозореца с бира в ръка. Безмълвен.

Тя също не помръдна, седеше на леглото, безмълвна.

От малка флиртувам на стълбището, защото нямам ключ за къщи, или защото са пуснали телевизора на макс. На четиринайсет се сдобих с първия си любовник. Той беше на осемнайсет и живееше в същия блок. Беше август месец. Не знаехме къде да отидем. Бродехме из незастроените парцели с одеяло под мишница. Хората, излезли на пикник, бяха превзели всеки свободен метър. Смеехме се като луди. Най-накрая стигнахме до фабриката за бишкоти и правихме любов, вдишвайки уханието на сладкишите. Не престанахме да се смеем и изобщо не ме заболя. Правихме го още няколко пъти на одеялото, после един ден се срещнахме на стълбището, той беше с някакво момиче, каза ми: „Привет!“. Не плаках. Дълго преди това си бях решила да не си намокрям окото за никое момче.

Хайде сега, оставаше да го зашемети с житието-битието си.

— Хей… само не ми казвай, че съм ги първата, а?

Той не отговори.

— Нито, че съм момиче, а ти момче и че момичетата не трябва да лягат с когото им падне.

Той все така стоеше с гръб към нея. Отпи от бирата и продължи да се взира през прозореца.

— Познах, нали?

Той не каза нищо. Остави бирата. Отиде при плочите, затършува сред тях и измъкна една, внимателно я извади от обложката, духна отгоре й, избърса я с парче гюдерия и я постави на грамофона. „You’ve lost that loving feeling… You’ve lost that loving feeling, and now it’s gone… gone, gone ohoho hyeah…“

— „Райтъс Брадърс“ — обяви той с леден тон.

— Добре. След като е така… аз се омитам!

Тя стана от леглото, обу си обувките, изпъна покривката, за да остави всичко в ред, и с любезния тон на акуратна домакиня, приключила със задълженията си, заяви:

— Съжалявам. За всичко. За преди малко… За сега… Не знам какво става, но си мисля, че е по-добре да си вървя.

Да беше казал поне една дума. Поне една. Но той си тананикаше „you’ve lost that loving feeling“ с лице към прозореца. Сякаш не беше казала нищо.

— Добре тогава, довиждане — каза Мартин на гърба му.

— Ще те изпратя — отговори той вяло.

— Няма нужда, ще сляза, без да вдигам шум. Ако срещна някого, ще кажа, че съм сбъркала адреса.

Той й махна едва-едва с ръка. Тя излезе, затвори вратата тихо и слезе на пръсти по стълбите. Дори гласовете на обитателите на планетата Шадок бяха замлъкнали, те поне можеха малко да я утешат.

Никога няма да се променя, разсъждаваше тя, крачейки по улицата. Очевидно не съм създадена да се влюбвам. Права бях. Прекрасната ми любовна история продължи едва осемнайсет дни и няколко минути.

Глава 9

Понеделник, 15 септември. Първият учебен ден премина на фона на всеобщото недоволство. Недоволство на шофьорите от цената на бензина: франк и петнайсет за литър супер; недоволство на железничарите, на търговците на дребно, които излязоха на улицата, недоволство на Студентския съюз, който се противопоставяше на новия прием във факултетите, на служителите от националната електрическа и газова компания, които заплашваха да дръпнат шалтера и да затворят кранчето… Гореща есен. Премиерът Жак Шабан-Делмас правеше отчаяни усилия, свикваше извънредни правителствени заседания, напразно, нямаше никакъв ефект.

Недоволството застигна и съквартирантките на улица „Плант“. Не от чувство за солидарност, а защото всяка се бореше сама с ежедневните грижи и неприятности.

След като Унгрун се върна от Исландия, от агенцията й дърпаха ушите, че била пропуснала участия в представяне на колекции. Директорката Кристин й предложи да й махнат торбичките под очите. Изглеждало смущаващо и странно, като се имало предвид, че рекламира младежка мода. Унгрун, която едва се беше възстановила след операцията на бюста, се дърпаше и не искаше да се подлага на нови корекции.

Бенедикт беше разтревожена. Наближаваше краят на стажа й във „Фигаро“, а все още не знаеше дали ще я назначат и ако я назначат, в кой отдел ще отиде. Станаха две седмици, откакто я бяха изпратили в отдел „Обща информация“, и тя си прекарваше времето в провеждане на анкети за потребителската кошница.

След като се беше вживяла в ролята си на специален пратеник в Ирландия, завръщането в действителността беше болезнено. Емил правеше опити да я остави в своя отдел, но задачата се очертаваше с повишена трудност. Кризата продължаваше да мъчи „Фигаро“, срокът на договора на временния управител бе изтекъл през август, но той продължаваше да заема поста, въпреки че проблемите не бяха изчистени. Бенедикт започваше да губи търпение. Емил си беше извоювал правото да преспива на улица „Плант“ и започна да я тормози мисълта, че съвсем скоро ще се премести при нея и ще окачи пижамата си до нейната.

Меланхолията налегна и Мартин. За малко да се отдаде на самосъжаление, мислейки за времето, когато бъркаше ботите с консерви кисело зеле с наденица по елзаски и витаеше в облаците, зяпайки бутилките с пастис „Рикар“. Припомняше си с носталгия осемнайсетте дни трескаво очакване, когато времето се точеше неописуемо бавно и беше разтегливо като ластик, а нервите й бяха опънати като струни. Чиновниците от американското посолство също допринесоха за мрачното й настроение, защото й бяха върнали формулярите под предлог, че не могли да разчетат почерка й. Наложи се да ги попълва отново, този път с главни печатни букви, с черна химикалка, и да се закълне тържествено, че е дете на бедни родители, които не са комунисти.

Янкитата започваха да й лазят по нервите с фобиите си към комунизма и ситния почерк. Морални, много морални, суперморални…

Режина беше изпаднала в депресия. Никакво предложение за роля или за фотосесия. Трябваше да се примири с очевидното: кариерата й беше приключила. Агентът й тактично й бе дал да го разбере в деня, в който прие поканата му да обядват заедно. Единственият й изход беше да се омъжи. Трийсет и три години, фаталният момент за промяна бе дошъл… Подготвяше се за него в жилището на улица „Плант“, приспособяваше се към бъдещата си роля на домакиня. А работа имаше много: съжителството на петте момичета бе източник на множество проблеми и Режина понякога се хващаше, че издребнява като Валери. Сериозно обмисляше да въведе точни правила за ползването на телефона, на рафтовете в хладилника, за пазаруването… „Или ще спазваме правилата, или ще вземем домашна помощница — заплаши тя един ден. — Писна ми с всичко само аз да се нагърбвам.“ „Нормално — отвърна Мартин, — на теб най-много ти пречи.“

След предложението на Виртел Жюлиет се чувстваше ужасно. В ума й се въртяха все едни и същи мисли, не можеше да се отърси от преживяното унижение, оглеждаше нещата от всички ъгли и си правеше съответните заключения. Единствено тя беше виновна за начина, по който й говореше Виртел. Не бе успяла да си извоюва необходимото уважение. За пръв път си даваше сметка, че животът не е вълнуващата книжка с картинки, която прелистваше ненаситно и без да се замисля, движена от моментните си настроения и капризи. Всичко, което правя, придава определен смисъл на живота ми, дава своето отражение. Не го знаех досега. Като му позволявах да ме заклещва зад бюрото, да ме води в „Максим“, да ме олигавя, аз всъщност сама му дадох идеята за тази курвенска сделка. Затова се стигна дотук, напълно логично. Накрая винаги започваме да изглеждаме такива, каквито ни виждат околните. Ако не сторим нищо, за да ги накараме да си променят мнението.

Въпреки че изпитваше огромно желание да го стори, тя не изпадна в самосъжаление, не започна да се вайка и да твърди, че всички мъже без изключение са мръсници. Взе се в ръце и направи първата крачка, с цел да възстанови съотношението на силите. Покани го преди фаталната дата — осемте дни, след които очакваше отговор.

Обади му се по телефона и го помоли да се срещнат в едно кафене на улица „Плант“. Нарочно закъсня с половин час. Той чакаше, намръщен, пред него имаше две подложки, знак, че вече е изпил две бири. Кафенето беше от старите, без неоново осветление и мирис на прясна боя, ухаеше приятно на червено вино и стърготини. Казваше се „Чинарите“, за спомен от чинара, под който навремето клиентите бяха седели на сянка и от който беше останала част от ствола вляво от входа.

Виртел носеше зелен костюм от туид, освежен от бледожълта кърпичка в джобчето на сакото. Потеше се обилно и току попиваше челото си. Жюлиет се взря в него много внимателно. След две минути, помисли тя, ще съм без работа и без пукната пара.

— Е, малка моя Жюлиет, как сте? — поде той разговора, протягайки ръка.

Жюлиет се отпусна на отсрещния стол и се вторачи в ручейчето пот, което се стичаше по слепоочията и по бичия му врат, преливащ над яката на ризата, и проблясваше в космите, стърчащи от ушите му.

— Добър ден, господин Виртел.

Той я погледна, изненадан.

— Наричай ме Едмон, нали се разбрахме… нали…

— Наричам ви господин Виртел, за да ми говорите на „вие“. Нещо против?

Тя усети, че леко трепери. Трудно е да демонстрираш самочувствие. За първи път. А и не биваше да преиграва. Бъди естествена, дръж се естествено. Най-важното е да не разбере, че умирам от страх.

— Какво те прихваща?

— Ще ми говорите на „вие“ или ще закрещя.

— Не… не…

Направи й знак да се успокои и хвърли разтревожен поглед към двамата мъже на бара и огромния съдържател, потомък на Тарас Булба, който си приказваше с тях, без да спира да бърше чашите.

— Добре де. Да си дойдем все пак на думата! — продължи той, поръчвайки си трета бира.

— И едно кафе — добави Жюлиет.

— Една бира и едно кафе — повтори съдържателят и добави: — Идват, идват.

Жюлиет изчака да постави кафето пред нея и започна:

— Онзи ден не се оказах на висота… Нямаше смисъл да чакаме една седмица, можех да ви отговоря още тогава, веднага. Но трябва да ви призная, че не съм свикнала на подобни сделки.

— Не е сделка, Жюлиет, не говорете така, това е договор.

— Ах, да… И ме наричайте „госпожица Тюил“, както аз се обръщам към вас с „господин Виртел“.

Омразата се надигна в гърдите й, тя разшири ноздри, нямаше и помен от предишния страх. Изобщо не й пукаше. Позволи си да го дари с широко грейнала усмивка.

— Отговорът е „НЕ!“, господин Виртел. Окончателно и безвъзвратно не! Не мога да спя с някого, към когото не изпитвам капка влечение. Дори за много пари. А не изпитвам никакво влечение към вас. Съвсем никакво.

Той потропваше по масата с кебапчестите си пръсти. Мълчеше, защото не знаеше какво да отговори. Не му беше минало през ума, че тя може да откаже. Обикновено всички се съгласяваха. Чукаше прелестни манекенки по за петстотин франка! Да откаже торба с пари… охолен живот! Не можеше да го проумее. Чувстваше се унижен след чудесното предложение, което й бе направил.

— Допускате грешка… много сериозна грешка, Жю… госпожице Тюил. Никога няма да успеете в живота. Нищо не сте разбрали.

— Честно казано, не ми се иска да разбирам.

— Момичета като теб…

— Като вас.

— … мога да имам колкото си искам… не представлявате нищо изключително. Щеше да бъде един начин да се издигнете малко… вие не познавате живота. Без пари, без протекции… няма да стигнете далече.

Жюлиет се усмихна, виждайки го как се насилва, за да й говори на „вие“.

Той повъртя в ръце халбата и попита:

— Толкова силно ли ви отвращавам?

— Да.

Знаеше, че трябва да стане и да си тръгне. Веднага. Но не можеше.

— Приятелката ви Режина не е на това мнение.

— А, така ли, защото и Режина…

— Да. Спал съм с нея. До момента, в който започна да остарява. И сега се случва да прибягвам до услугите й. Това лято, на морското пътешествие например. Тя е много близка с жена ми. Плащам й, за да ми води момичета. Такива като вас. Такава сделка имахме с Режина.

— Този път сделката се провали.

— За мен, без съмнение. Не и за нея. Получава по нещо за всяко момиче, което ми изпраща. Нали знаете как си изкарва хляба, а?

— Не знам. Снима се във филми, в реклами…

— Прави свирки, скъпа моя, свирки! Такива уроци дава на учениците, извинете, на клиентите, които идват при нея на близинг.

Виртел започна да се поддава на гнева. Тримата мъже, облегнати на бара, се изправиха и се вторачиха в тях.

— Е, както виждате, илюзиите светкавично се изпаряват! В провинцията не сте свикнали на такива работи!

— Много добре си живеем и без тях, господин Виртел.

— Гледате на живота през розови очила. Остроумничите… Кацате в Париж и смятате за напълно нормално да ви наемат на половин работен ден със заплата две хиляди франка. И за секунда през ума ви не минава мисълта, че го правят заради дупето ви. Дължите го на вашето дупе…

Сега вече той извика и мъжете на бара прекъснаха разговора си в опит да доловят част от техния.

— Успокойте се! Не сте в кабинета си.

След което продължи със спокойния тон, който беше решила да възприеме:

— Вие сте отвратителен, Виртел. Отвратителен. Само че единственият пропуск във вашата комбина с едри банкноти е този, че хората са свободни, че аз съм свободна. Смятам, че сме квит. Защото аз си заработих двете хиляди кинта. Запознавайки ви с Милал. Спечелих си ги и отгоре! Защото сега ще си напълните джобовете…

— А ти няма да получиш пукната пара, нещастна глупачка!

Той го изтърси с такъв апломб, че за пръв път от началото на разговора им Жюлиет се почувства засегната. Напомняйки му за богатството му, тя му върна изгубената преднина. Той отново стана силният господар, изпълнен с презрение към нея. Думите не й достигаха. Омразата се беше стопила. Старите комплекси отново се проявяваха.

— Защото си такава, една нищо и никаква малка глупачка! — Той отчетливо и старателно произнасяше всяка дума. — И няма да постигнеш нищо в живота. Никога.

— Достатъчно, Виртел!

Тя стана и хвърли два франка на масата.

— За кафето!

Излезе, без да го удостои с поглед.

Мъжете на бара я проследиха с очи, след това изгледаха Виртел. Той забеляза, че го наблюдават, отърси се и измърмори достатъчно високо, за да го чуят:

— Нещастна глупачка… Ще се върне. Ще дойде да ми яде от ръката и тогава ще я изгоня. Пак ще си поговорим!

Жюлиет не се прибра веднага вкъщи.

Имаше нужда да повърви, да си поеме въздух, да премисли, да анализира положението. Напрежението й спадна и сега се чувстваше изцедена. Разкритията за Режина я бяха засегнали много по-силно от злобата на Виртел. Режина… Не можеше да й се сърди, съжаляваше я. Като се сетя само колко ме впечатляваше в началото! Приятелите й, видът й, съветите й, огромните й снимки, налепени по стената… Гласът на Виртел кънтеше в главата й. „Нещастна малка глупачка, няма да постигнеш нищо… никога…“

Щеше да му покаже. Щеше да им даде да разберат на всички.

Започваше да осъзнава как действат правилата.

Беше едва на двайсет години, но схващаше бързо. Ще бъде трудно. Ще допуска нови грешки. Но бе разбрала едно: всичко се заплаща. Трябваше да гледа нещата в очите. Да не позволява да я лъжат и да не забравя нито за миг древното правило „аз на теб, ти на мен“, даваш — получаваш. Човек за човека е търговец. Нямаше по-върл враг от самата себе си, самозаблуждаваше се, фантазираше си. Защото като всяко момиче искаше да играе главната роля. Да вярва на приказките за вълшебства, да вярва, че е заспалата прекрасна принцеса, която прекрасният принц ще събуди за живота с целувка. Легнала на леглото, с ръце на гърдите, мързелува, чака го да прекоси планини и морета, да срази змейове и змии, да омагьоса жаби и еднорози и да дойде да целуне дебелото й дупе… Лъжи и нищо повече! Хвърлете в огъня книжките с приказките! Да забранят на малките момиченца да ги четат!

И тя бе дремала в омагьосания замък като заспалата принцеса и един не прекрасен, а гаден принц я бе изтръгнал от съня, ощипвайки я жестоко, но със светкавичен ефект, отрезвяващо. Така ми се пада… Край на сладките сънища, на ролята на наивната принцеса, която си върти дупето и се хили глупаво, пърхайки с мигли. Сега вече и тя ще захвърли шапката с прозирния воал, ще изрита надалече пантофките, обточени със скъпа кожа, ще скочи през прозореца и ще попадне в действителния, в реалния живот, на асфалта.

Трета част

Глава 1

Жюлиет взе решение и бе готова да го приложи на практика. Бързо, незабавно. Чувстваше същото нетърпение да види ефекта от важните си решения, както когато обличаше за пръв път нова рокля. Бездействието й тежеше. Циклостилните записки, посещенията на лекциите на пърпорещото мотопедче бяха сред малкото неща, с които запълваше дните си и подхранваше въображението си, нещо напълно недостатъчно за млада жена, твърдо решена да промени из основи живота си. Чувстваше се и малко самотна. След снимките в Корсика Луи беше заминал за Гърция. Да размислел, й каза по телефона. Поне това успя да разбере. Връзката беше толкова лоша, че колкото и силно да притискаше слушалката до ухото си, едва го чуваше.

Да размисли?

Луи?

За какво?

С две думи му предаде историята с Виртел. „Ела с мен в Гърция, ще се разведриш“, предложи той.

Отказа му, нямаше желание. Искаше веднага да получи възмездие. Възмездие срещу кого по-точно? Не беше много наясно. Търсеше си вятърна мелница.

Една вечер звънна на Жан-Франсоа Пенсон.

С уморен глас той й определи среща в малък ресторант близо до „Шан-з-Елизе“. Докато го чакаше, тя оглеждаше обстановката: широки кресла, стилни столове на извити тънки крачета, свещи, тежки драперии по стените, удобно разположени върху възглавници двойки, които разговаряха полугласно. Жюлиет се почувства ужасно самотна и не на място. Жените, на видима възраст между трийсет и четирийсет, носеха малки черни рокли и перли. Мъжете до един бяха по-възрастни, с изключение на двама-трима млади на бара, увлечени в разговор със съдържателката на заведението. Сто процента ме обсъждат, намират, че съм кофти облечена и недодялана; още едно място, където няма да се осмеля да стана от масата и да отида до тоалетната. Тя направи опит да се скрие, сгушвайки се в дълбокото кресло… Ако потъна прекалено, има опасност да не ме забележи.

Най-сетне той се появи. Както всеки път, стомахът на Жюлиет се сви на топка. Сив фланелен панталон, морскосин блейзър, кашмирен шал. Изискан и непринуден. Целуна младата жена зад бара, размени няколко думи със събеседниците й. Обходи с поглед залата, докато открие Жюлиет, но не тръгна веднага към нея, а изчака още малко и едва тогава се насочи към нейната маса с чаша в ръка. Начинът, по който я огледа, потвърди опасенията й — сукманът, взет назаем от Бенедикт, не й стоеше добре. А защо, когато го носеше Бенедикт… Разсеяно я целуна, дадоха поръчката. Самоувереността на Сюркуф и Скарлет бавно се спихна под тежестта на сукмана. Заговориха за това-онова, нищо конкретно. Жюлиет му разказа за Виртел, неприятно й беше да си припомня. Отново преживяваше случката, отново изпитваше гадното лепкаво чувство на провал и омърсяване.

— Горката Жюлиет — изсмя се той иронично, — прави първите си крачки в парижкия живот.

Забележката дълбоко я засегна, но тя веднага възрази:

— Както и да е, оцелявам, държа главата си над водата. Потисната ли ти изглеждам?

— Не — отговори той усмихнат, — пък и не познавам човек, който да успее да те потисне.

Усмивката му я измъкна от тежкия сукман, от меките възглавници и от смущението. Сюркуф размаха сабята, Скарлет разтвори ветрилото. Жюлиет изправи рамене. За да изрази благодарността си и да покаже новопридобитата си самоувереност, се обърна към него с вечния въпрос, който напомпва мъжкото самочувствие и го изтиква напред:

— А какво е положението при вас, Жан-Франсоа, работата върви ли?

Така и не успяваше да се отпусне и да му заговори на „ти“.

Той се намръщи. Тя продължи. Заговори за самоубийството на преподавателката Габриел Рюсие, обвинена в любовна връзка с един свой ученик, за филма „Среднощен каубой“, скачаше от тема на тема, за да не замре разговорът. Той слушаше разсеяно, правеше топчета от средата на хляба и ги търкаляше по покривката, от време на време слагаше по един залък в уста.

— Жан-Франсоа!

Една висока брюнетка сложи ръка на рамото му и го разцелува. Жюлиет извърна глава. Жената забеляза жеста й, долепи се плътно до него и попита:

— Малката има ли достатъчно пари да плати?

Жан-Франсоа потупа жената по ръката, но не я отпрати. Не разбирайки смисъла на въпроса, Жюлиет сведе поглед. Жената се обърна към нея с нежен, почти майчински тон:

— Кажи ми, моето момиче, и ти ли си плащаш, или за теб е гратис?

Жан-Франсоа заяви невъзмутимо:

— Излишно е да се нервираш, скъпа, това е братовчедка ми от Питивие.

Брюнетката се извини на Жюлиет: „О, съжалявам“, и се отправи към бара, сложила ръка пред устата си, за да прикрие усмивката си. Докато минаваше покрай една маса, Жюлиет я чу да казва на сервитьора, зает да раздига приборите: „Ох, страхотно сгафих!“.

— Жиголо, мила моя! Жан-Франсоа Пенсон е жи-го-ло!

— Не!

— Да!

— Той ли ти го каза?

Седнала по турски на леглото в краката на Мартин, Жюлиет разказваше как бе преминала срещата й. Наближаваше полунощ.

— Без да му мигне окото. „Наясно си с всичко, Жюлиет. Не работя, издържам се от чаровната си външност. Не изпитвам никакви угризения. Само дето понякога е твърде уморително. Затова не мога да си позволя да си легна късно тази вечер.“ Помоли за сметката и си тръгнахме. Докато пътувахме в колата, сигурно съм изглеждала странно, защото ми заяви: „Не мисли, че това е някаква трагедия. Аз сам направих избора си, никой не ме е принуждавал. Ако се замислиш, моят живот е далече по-поносим, отколкото задръстеното, лицемерно живуркане в така нареченото добро общество на Питивие“. Представяш ли си, а пък аз умолявах света Схоластика да ми помогне да се омъжа за него!

— Не го ли разпита по-подробно? Как е започнал? Колко изкарва?

— Ми не… Бях шашната.

— И после?

— Изпрати ме. Когато стигнахме пред нас, ме хвана за ръката. При друг случай щях да се разтопя от удоволствие. Сега се уплаших. Внезапно се сетих за убиеца от Питивие и се запитах дали не е той. Невероятната омраза, с която малко преди това бе говорил за живота там. Да, кълна се, ужасно се шубелисах. Изгледа ме неприязнено и с леден тон ми заяви: „Жюлиет, не искам да се разчува. Не заради мен, на мен не ми пука, а заради родителите ми. Обещай ми, Жюлиет, обещай ми, защото в противен случай…“. Обещах, но наум си казах, че ще споделя единствено с теб. Той отслаби хватката си. Погледът му беше станал нормален. Слязох от колата, той изчака да вляза във входа и чак тогава потегли.

— Ай… ай… Представяш ли си физиономиите на мама и татко Пенсон, ако разберат! Щото те не се нахвалиха с успехите на любимия си син.

Двете млъкнаха, представяйки си реакцията на старите Пенсон, разкрили внезапно истинския живот на единственото им любимо синче.

— Мога ли да спя при теб? — попита Жюлиет.

Мартин се отдръпна в единия край да й направи място.

— А какво стана с миризмата? Докъде стигна? — попита Жюлиет, намествайки се удобно.

— Миризмата? — учудено повтори Мартин.

— Да. Миризмата на подмишници, която те нокаутира.

— А, онзи ли… вече го забравих.

Мартин не разказа на Жюлиет за провала на срещата си с Ришар крадеца. Не искаше да я разказва дори на себе си.

— Хей, чакай, за малко да забравя. Луи се обади. Върнал се е. Искаше да се видите.

— Луи! Супер! Какво точно каза?

— Каза, че ще се обади утре — отговори Мартин с прозявка.

— Страшно съм доволна, направо не можеш да си представиш колко съм доволна — провикна се Жюлиет, ритайки в леглото.

— Е, това си ти, щом стане дума за някой тип, веднага пърхаш. Не мога да те разбера, постоянно си влюбена. В началото на вечерта беше синът на семейство Пенсон, сега Луи…

— А, не! С Луи е съвсем различно.

— Кое му е различното?

— Не знам, вероятно сексът.

Мартин въздъхна. Оплетена в собствените си противоречия, тя наистина се дразнеше от безгрижността на Жюлиет.

— Сигурна ли си, че не си прихванала някоя срамна болест от твоя жиголо?

Жюлиет се стресна и замря в леглото.

— Смяташ ли, че е възможно?

— Ами с всичките тези жени, дето ги чука… На твое място щях да отида да се прегледам и да се въздържам известно време.

Жюлиет въздъхна, отчаяна.

— А какво ще кажа утре на Луи, ще го приеме много зле, сигурна съм.

Той наистина го прие много зле, ама и тя си го изпроси.

Очертаваше се обещаваща вечер. Срещнаха се в бара на хотел „Ленокс“. Загорял от слънцето, пригладил коса, весел и засмян, с обелен от слънцето нос. Мъжът със сплесканата глава на костенурка направо се беше разхубавил. Жените го заглеждаха и Жюлиет се гордееше, защото беше неин. След вечерята тя ентусиазирано прие предложението му да отидат у тях на улица „Плант“. Леко се притесни при мисълта за извинението, което трябваше да измисли, за да го държи настрана. Той не познаваше къщата и направи опит да обладае Жюлиет насред стълбите, както правели в миналото младоженците, когато прекрачвали прага с невестата на ръце.

— Не, не, чакай, обичаят изобщо не е такъв, а и някой може да ни изненада — възпротиви се Жюлиет.

— Я стой да те погледна, криеш нещо от мен, нали?

— Не, нищо подобно, какво да крия — отрече тя, придърпвайки полата си.

„Как да го баламосам?“, продължаваше да си мисли, докато се качваше по стълбите.

Луи подсвирна от възторг при вида на стаята. Тръшна се на леглото няколко пъти и даде много добра оценка за матрака.

Жюлиет стоеше права като бастун, без да знае къде да гледа и какво да измъдри.

— Нямаш желание, чувствам го, надушвам го… Какво е станало? Да не си влюбена в друг?

Жюлиет поклати отрицателно глава.

— Какво има тогава?

— Толкова време те нямаше и…

— Спала си с някой друг?

— Да.

— И той те изчука по-добре от мен, така ли?

При Луи просто нямаше място за романтика. Извисените духом и фините обноски не бяха по неговата част.

— Не.

— Често ли го правихте?

— Един път.

— Бъкел не разбирам. Не си влюбена, преспала си един-единствен път с някого и сега не искаш с пръст да те пипна… Извинявай, но бъкел не разбирам. Ще взема да си вдигна чукалата, щото ненавиждам подобни ситуации.

Той скочи от леглото, грабна си якето и го облече. Беше бесен. Дръпна нервно ципа, мърморейки неразбираеми ругатни в тридневната си брада. Жюлиет се молеше на ципа и на света Схоластика да й пошушнат как да се измъкне от батака. Той наистина щеше да си тръгне… сто процента. Понеже и двамата останаха глухи на молбите й, Луи застана пред нея сърдит, с ръце в джобовете.

Хвърли й последен, преливащ от раздразнение поглед, отвори вратата и заслиза по стълбите.

— Луи, не си отивай — извика тя, наведена над парапета, но той не спря.

Не искаше и да чуе. Тя се втурна след него, задмина го, запъхтяна, застана пред входната врата и с последни сили занарежда:

— Преспах с един и сега се страхувам да не съм прихванала нещо…

— А, най-после! И не искаш аз да го гепя. Много мило от твоя страна, страхотно съвестна постъпка.

Той я избута от вратата и излезе. Тя го последва по петите.

— Къде отиваш?

— Да си намеря мацка, която да няма микроби.

— Луи, почакай, моля те.

— Правя каквото ми харесва, а подобни изцепки като твоята не са ми по вкуса. Ама никак.

— Излиза, че е трябвало да си затварям устата.

— Нищо не е трябвало. Това си е твой проблем.

Той вървеше с широки крачки, а Жюлиет ситнеше до него, стараейки се да не изостава. Докосна го, за да го накара да спре. Беше без капчица сила. Той грубо отблъсна ръката й.

— Писна ми — извика тя. — Отвратителен гадняр, ето какво си ти! Мразя те! Махай се, върви по дяволите с муцуната си на костенурка и сплесканата си брадичка!

Той крачеше, без да се обръща, и скоро силуетът му потъна в нощта. Още един мъж, който се измъкна и я обрича на страдания. Мъж, който бяга, оставяйки я на произвола на съдбата…

Тя пое обратно към къщи и когато стигна до затворената врата, се сети, че си беше забравила ключовете вътре.

Глава 2

Тревогите на Жюлиет се оказаха напразни. Жан-Франсоа Пенсон действително беше жиголо, но печен жиголо, който си разбираше от работата. Репутацията и жизненият му стандарт зависеха от доброто му здраве и той редовно ходеше на преглед — златното правило на съвършения жиголо.

Имаше и други правила: никога безплатна любов и най-важното, никакви чувства. В противен случай, край на бачкането, сбогом на лесния живот, на влоговете, скътани в швейцарски и канадски банки, край на луксозните автомобили, ризите „Шарве“ и блейзърите „Черути“. Жиголата, които се влюбваха, живееха за кратко с избраницата на сърцето им, след което на бърза ръка се връщаха към предишното си занимание. Или пък като наближеха четирийсетте, се оттегляха от занаята и сключваха изгоден брак.

Жан-Франсоа пристигна в Париж двайсетгодишен, воден от желанието да стане автомобилен състезател. Живееше икономично, ходеше на уроци, човъркаше разни автомобили, дори участва в някой и друг пробег. Родителите му изпращаха нищожна, направо смешна месечна издръжка, колкото да не умре от глад. Тайно се надяваха, че ще се откаже и ще се върне в Питивие да наследи бащината нотариална кантора. Жан-Франсоа удържа на натиска.

Една вечер отидоха с приятел на бар. Свалиха ги две красиви жени, по-възрастни от тях. Отначало Жан-Франсоа се притесни от ноктите си, почернели от машинното масло, но една от жените сложи ръката му на бедрото си и той се отпусна.

Отидоха у тях.

На сутринта, когато си тръгваше, тя не отвори очи, отпусната в голямото легло с балдахин, а промърмори нещо неразбираемо, посочвайки плика, оставен на елегантната масичка.

— За теб… Смятам, че е достатъчно. Обади ми се.

Той се наведе и я целуна. Тя завря лице във възглавницата и прошепна:

— Довиждане. Хареса ми, искам да знаеш.

Прииска му се да отвърне „обичам те, благодаря“, но тя продължаваше да крие лицето си във възглавницата. Той придърпа завивката и се измъкна на пръсти. Беше първата му истинска жена. Нощта с нея беше нещо изключително и беше достатъчно да си припомни отделни жестове и думи, за да почувства как стомахът му се свива. Дори не му мина през ум да отвори плика.

Отиде при приятеля си и двамата се прибраха заедно с колата. Замаян от щастие, Жан-Франсоа гледаше през прозореца на симката.

— Колко ти даде?

Ухилен до уши, приятелят му си човъркаше един зъб с нокътя на палеца. Жан-Франсоа не отговори.

— Кажи де, не ти ли дадоха плик?

Сети се за плика, извади го от джоба и пак го прибра, искаше да го отвори по-късно, когато останеше сам в стаята си.

— Хайде де, няма ли да го отвориш?

— Не сега… после.

— Не те интересува колко ти е дала. Хич не си любопитен!

Жан-Франсоа извади отново плика и го отвори. В него имаше десет банкноти по сто франка и телефонен номер.

— Намерил съм му цаката, как мислиш! Заведението е известно с това. Посещавам го от време на време, за да закърпя положението, а както сам се убеди, съвсем не е неприятно.

Жан-Франсоа зяпна от удивление. Нямаше думи. Да ти плащат, за да правиш любов! Не можеше да повярва. Прекрасната жена, която му достави неизказано удоволствие, му беше дала и пари на всичко отгоре!

Повече не зачекна темата. Избягваше приятеля си. Опитваше се да се убеди, че с хилядата франка ще си плати уроците по кормуване за цял месец.

Тя го потърси две седмици по-късно.

Когато отиде у тях с букет жълти рози, се оказа, че е поканила и приятелка. Жан-Франсоа започна системно да закъснява за тренировки, натрупаната умора си каза думата. След шест месеца се отказа от състезанията. Сега имаше моменти, в които съжаляваше.

Купи си хубав апартамент, запозна се с момчета, които упражняваха съшия „занаят“, сдоби се с агент. Приятно му беше да играе ролята на съблазнител, но не искаше да се занимава с тарифи и организиране на срещи. На двайсет и осем години беше собственик на апартамент на улица „Варен“, в седми район, където квадратният метър застроена площ струваше най-скъпо, банкови сметки в Швейцария и в Щатите. Наскоро се беше сдобил с едностаен апартамент на „Парк Авеню“ в Манхатън и кроеше планове да закупи парцел в Хамптънс, шикозното място за отмора на нюйоркчани. Предстояха му още десетина добри години, после щеше да бъде вече много стар и уморен да продължава. Ако започнеш да хитруваш, веднага ти се разказва играта. Жените заплащаха много скъпо, не биваше да бъдат мамени.

Затова Жан-Франсоа живееше двойствен живот. Семейството и предишните приятели знаеха, че работи в рекламата, останалите, че се издържа от платената любов. Движеше се основно в средите на такива като него. Играеше покер, посещаваше заведенията, навсякъде го канеха. Научи се да говори английски, да играе голф, да носи смокинг, четеше „Хералд Трибюн“ и „Файненшъл Таймс“. Стана истински професионалист. Чувстваше се като у дома си навсякъде. Нямаше нищо общо с онези жалки момченца, които се чукат тайно по за двеста франка… В интерес на истината, Жан-Франсоа се гордееше със занаята си. В края на краищата малко ли са красивите жени, които живеят на гърба на съпрузите си, единствено и само защото са млади и желани?

Единствената разлика беше, че с установената схема на действие — нежност, ласки, любовни подвизи и пак нежност — започна да се пита дали наистина работи, или не. Всъщност, опитваше се да се самоубеждава той, аз не спирам да работя. Във всеки момент беше мил, внимателен, предразполагащ, а извън ангажиментите така и не успяваше да се отпусне, да се ядоса истински, да свали от лицето си дежурната любезна усмивка, независимо че го харесваха и когато се държеше резервирано. Той предразполагаше всички без изключение със запазената си марка: неизменната очарователна, леко уморена усмивка.

Обичаше да се връща при родителите си в Питивие; там се срещаше с другия Жан-Франсоа и не се уморяваше да разпитва майка си: „Какъв бях? Правех ли това, а това? Дръзнал съм да кажа такова нещо на баба? Аз съм счупил вазата, сигурна ли си? И ти ми удари шамар?“. Изненадан, слушаше разказите на майка си, изваждаше старите снимки. Внимателно се взираше в снимките, правени на различна възраст, и разведрен, затваряше албума. Един ден отново щеше да стане онова малко момче… Засега се задоволяваше с образа, отразен в женските очи. Научи се умело да изразява любовните чувства, да чете в погледите им съкровения въпрос: „Дали щеше да се държи по този начин, ако не му плащах? Може би е влюбен в мен?“.

Те не знаят, те се съмняват, мислеше той, толкова съм ловък, че ги обърквам. Трябваше да стана актьор…

Обект на желание. Мъж, когото събличат и обличат. Нищо не си купуваше. Подаряваха му бутонели, костюми, копринени връзки. Него предпочитаха сред десетките други снимки в албума на агента му, него водеха на ресторант…

В компанията на сладката малка Жюлиет не почувства нищо, само защото тя не подписа чека. Липсата на пари пораждаше ответна липса на желание.

И той, и клиентките му изпълняваха своеобразен балет, вдъхновен от парата. Правилото ги задължаваше да се бръкнат, за да заплатят, и едва тогава той ги караше да забравят, че са заплатили. Правеше така, че пачката да изчезне, да се стопи в нежната целувка, а ласката, в която влагаше цялото си умение и която пронизваше тръпнещото тяло, отиваше за двайсетте процента комисиона на агента. Умееше да ги изслушва, да долавя тайните желания от едно леко трепване на клепачите, присвиване на устните, надяваше униформата на малкия паж, на непреклонния мъжкар, на хулигана, облечен в кожени дрехи от глава до пети, на улегналия татко в традиционния костюм с жилетка, за да приключи неизменно в ролята на довереник и душеприказчик.

Срамуваше се от начина, по който жените му доверяваха дребните интимни и отвратителни подробности за съпрузите си с маниакална прецизност и дълго трупана ненавист, сякаш с върховно удоволствие дестилирана капка по капка. Идеше му да си запуши ушите, но те се надпреварваха, престараваха се, прекаляваха, ровеха под чаршафите на семейното ложе в желанието си да извадят наяве всички семейни тайни, търсеха някоя забравена мания, някоя мерзка подробност. Той ги ненавиждаше, но никога не минаваше в лагера на мъжете, на съпрузите рогоносци. Защото ненавиждаше и тях не по-малко — високомерието им, самодоволството им, начина, по който бързаха да си получат удоволствието…

Затова, когато му дойдеше до гуша, отвратен, се прибираше вкъщи и включваше телефонния секретар. Нямаше го. Спасяваше се. Съхраняваше се. С часове редеше пъзели. Сам. Или кроеше планове как да преобрази живота си напълно, пресмяташе печалбите от борсовите спекулации, лихвите, натрупани по сметките му в чуждите банки, любуваше се на снимките от нюйоркския си апартамент или на парцела в Хамптънс…

След десетина години щеше да е натрупал достатъчно пари, за да се установи в Щатите и да заживее като рентиер. И тогава ще се радва на живота, ще се научи да живее единствено и само за себе си.

Глава 3

Емил замина за Камбоджа да прави репортаж и остави Бенедикт и Жан-Мари Низо сами в стаята на редакция „Външна информация“. Преди да отлети, успя да уреди назначението на Бенедикт — взеха я на тримесечен изпитателен срок, макар отсега да беше ясно, че след изтичането му щеше да подпише безсрочен договор. За целта на Емил му се наложи да поухажва главния редактор господин Ларю. „Остави на мен — каза й той, — аз ще имам грижата. Ти само се усмихвай мило на Ларю, когато го срещаш по коридорите.“

Работата се уреди. Бенедикт си отдъхна с облекчение. Сега вече можеше да даде воля на въображението си и да планира бъдещата си кариера. За момента беше сама с Низо.

Обичаше да го наблюдава, зачетен в някоя информация или книга. Беше изискан, фин. Такива мъже харесвам, мислеше си тя, защо не притежава амбицията на Емил? Щеше да е идеален… Въздъхваше и отново се заглеждаше в деликатния профил: орлов нос, черна, права коса с паднал на челото кичур, смугла, гладка кожа, ослепителна усмивка. Низо излъчваше очарование, една леко старомодна чувственост, която пораждаше у нея желание да се отпусне в обятията му, както би се наместила удобно на кожената седалка на спортен автомобил. Висок, слаб, почти кльощав, винаги много добре облечен, но без да бие на очи. По английски маниер: леко износени яки, поизгубили форма сака от първокачествен туид или кашмир. Ухаеше на изискан стил.

Бенедикт много държеше на облеклото и упрекваше Емил, без да се осмели да му го каже открито, че му липсва класа. Емил се потеше в синтетични пуловери с висока яка или в костюми, купени сякаш от битака „Каро дю Тампл“. Нищо чудно, че Бенедикт не искаше да има до себе си такъв безвкусно облечен мъж. Знам, знам, че душата е важна, но аз обичам да е красиво и отвън, и отвътре. Да важи в двете посоки…

Жан-Мари Низо произхождаше от старо лионско семейство, натрупало състояние от стъкларство. Още през 1830 година процъфтяващият въгледобив в град Лион — център на френската коприна, свидетел на мъченическата смърт на света Бландин, разкъсана от дивите зверове в името на вярата — подтикна богатия копринар Фердинан Низо да се пренасочи към стъкларската промишленост. Търговец, надарен с любознателен и проницателен ум, Фердинан се запали по новите технологии, по енергията, произвеждана от водата, и по автомобилостроенето. Живя до дълбока старост и си отиде с пълното съзнание, че нито един от синовете и внуците му няма да поеме щафетата. Последните му думи: „Всички са некадърници“, бяха доказателство за трезвата му преценка. И наистина, предприятието скоро западна и семейството се видя принудено да се оттегли в имението в Улен и да живее от наследството. Бащата на Жан-Мари предпочете самоубийството пред позора от банкрут, а майка му се омъжи повторно, за да не остане в паметта на хората като вдовицата на самоубил се, фалирал търговец. Омъжи се за богат бразилец и се установи в Рио, оставяйки Жан-Мари, по това време двегодишно момченце, на грижите на баба му по бащина линия.

Жан-Мари от малък придоби навика да се усамотява през дългите следобеди на тавана на старата къща, облегнат на някое класическо платно, очакващо оценката на експерт, преди да отпътува към поредния търг за художествени произведения. Потънал в старите издания на „Изгубени илюзии“, „Ламиел“, „Червено и черно“, „Възпитание на чувствата“, той живееше чрез тях. В продължение на две седмици бе Жюлиен Сорел и се поболя от любов към учителката си. Наложи се да отсъства от клас и оздравя, едва след като стигна до последната страница на романа. Лекарят гледаше недоумяващо младия болник, който се възстанови със същата невероятна скорост, с която се беше разболял, а баба му, възвърнала спокойствието си, наблюдавайки го как весело подскача насам-натам, тръбеше, че учението било празна работа, а матурата, измислена за хора, лишени от връзки и познанства. На нея, слава богу, връзки и познанства не й липсваха. Те бяха оцелели и за щастие, надживяха паденията и премеждията, през които бе преминало семейството. Възрастната жена старателно и редовно следеше светската хроника на „Фигаро“ — познаваше директора на вестника, защото навремето двамата се бяха носили вихрено в ритъма на танците в балните зали — затова й хрумна да изпрати внука си в редакцията на „Шан-з-Елизе“ с бележка, написана саморъчно от нея, в момента, в който Жан-Мари изяви желание да „се занимава с нещо“. Жан-Мари просто трябваше да избере отдела, в който да го назначат.

Той избра „Външна информация“. От романтични подбуди, или защото смяташе, че е престижно, не можеше да каже със сигурност. Френската политика му се струваше глупава и еднообразна. По принцип принадлежеше към десницата, беше консерватор, но не гласуваше. Смяташе, че живее във време на материалисти и ненаситно алчни хора. С учудване установяваше в края на годината как заплатата му автоматично нараства според индекса на инфлацията. „Богаташко синче“, наричаше го подигравателно Емил Буше.

Според Жан-Мари Емил Буше беше досаден простак. Оценяваше таланта му на репортер, но не намираше за нужно да се състезава с него. Ненавиждаше пътуванията, предпочиташе да си стои в Париж и да пише материалите си, използвайки купищата получавана информация. От време на време хвърляше поглед към списъка със съвети за идеалния журналист, окачен над бюрото на Бенедикт, и тънко се усмихваше. Емил Буше беше започнал да събира стъклени топки, от онези, които като ги разклатиш, се изпълват със снежинки, за да подражава на Ларю и да му се подмазва, защото шефът отдавна притежаваше подобна колекция. Емил носеше по една такава топка от всяко пътуване. „Много важно е името на града да е изписано от вътрешната страна на подложката… именно това придава стойност на топката“, обясняваше той.

Един ден на Жан-Мари му се прииска да разбере какво прави момиче като Бенедикт Тасен в компанията на Емил Буше. Не можеше да си обясни. Или по-скоро можеше… Само че му се струваше прекалено лесно, грубо, познато и изтъркано. Покани я на вечеря. В разговор във вестника беше подметнал, че харесва жени в черно. „Когато жената се облече в черно, всички виждат само нея — каза той замечтано, сещайки се за дългите рокли на баба си и на лелите си в градините на Улен. — Погледът не се разсейва като при ярките цветове.“

И на вечерята в малкия крайбрежен ресторант на кея „Волтер“ Бенедикт се появи в черна рокля. Значи се опитваше да му се хареса.

Желанието му да я прелъсти мигновено се изпари.

Заговори за себе си.

— Седя с часове пред машината и пиша писма. На приятели. Вмъквам разни истории, които ги разсмиват до сълзи. Целта ми обаче не е просто да им разказвам истории, искам да има някакъв подтекст, поука, която да им придава смисъл. Затова журналистиката ми тежи. Не е разрешено да преминаваш отвъд фактите, а аз искам да надникна зад тях, да видя какво се крие там…

— Не знаех, че искаш да ставаш писател — каза Бенедикт с възхищение.

— А знаеш ли какво казват за журналистиката? — продължи Жан-Мари, отегчен от безмълвния възторг на Бенедикт.

— Че отваря всички врати, при условие, че се махнеш от нея…

Той я погледна усмихнато. Знаеше си урока.

— И ти гориш от желание да я напуснеш, така ли? — попита тя.

— Да… При това много бързо.

— Аз пък не. Тъкмо обратното, имам желание да успея, при това много бързо.

Аха, ясно! Сега разбра защо Бенедикт ходеше с Емил Буше. Но не устоя на изкушението да я попита.

— О, Емил! — отговори тя, махайки неопределено с ръка, жест, който запрати нещастния Буше на последния чин при мързеливците, до радиатора в дъното на стаята.

— Аз пък мислех, че…

— Че има нещо между нас? Не. Няма нищо. Но той е истинска лепка. Много е досадно!

На устните й се появи леко вулгарна усмивка, която го изненада.

— Не… Той е добър приятел, нищо повече. Много ми помогна, не отричам. Какво приказват във вестника? Че съм му любовница?

— Такова впечатление създавате.

— О, ужасно ми е неприятно! Опитах да му обясня колко неудобно ме кара да се чувствам.

Колкото повече лъготеше, толкова по-искрена изглеждаше.

— Не сме дошли, за да си говорим за Емил — прекъсна я Жан-Мари, който започна да се чувства неудобно от развоя на разговора.

— Не, но това никак не ми харесва. Ще трябва да си поговорим, когато се върне. Чете ли Бекет? Говори се, че щели да го предложат за Нобелова награда тази година. В течение ли си?

Той я изгледа, смаян. Каква артистка! Без да й мигне окото, зачеркна Емил Буше и продължи да опипва почвата, стараейки се да го прелъсти, като си послужи с Бекет.

Той заговори за Бекет.

Заведе я вкъщи. Стана съвсем лесно. Беше логично продължение на черната рокля, на лъжата за Буше и на споменаването на Бекет.

Тази вечер беше сам. Тя беше красива. Беше жена на друг мъж. Всичките му любовни преживявания бяха с чужди жени.

След първата нощ Бенедикт реши да затвърди отношенията си с Жан-Мари Низо и да постави Емил пред свършен факт. За жалост, Жан-Мари се оказа непредвидим и неуловим. В редакцията беше сърдечен, но всяка вечер се оказваше зает. Тя дискретно поразпита тук-там из редакциите дали има сериозна приятелка. Не… всички я уверяваха, че когато го виждали с момиче, всеки път било различно. „Трябва да го имам, трябва да го имам“, повтаряше си тя, измисляйки всякакви хитрости, които неизменно се проваляха. Нощта, прекарана с него, беше съвсем различна от всички нощи с Емил. Тя се опита да прояви инициатива, но се получи естествено, не се наложи да се насилва. Още от първия миг хареса тялото му, миризмата му, начина му да се люби, да се целува. Беше нежен, силен и вещ, и… Но не правеше и най-малък намек, че иска да повторят.

Прехвърляше наум всички хипотези: може би иска да ме изпита, понеже се отдадох прекалено лесно? Лиших го от възможността да ме съблазни… може да не съм му харесала или го мъчи съвестта заради Емил?

Изведнъж Емил се превърна в пречка. Тя с изненада се улови, че си го представя как умира, разкъсан от граната. Така нещата щяха да се уредят с един удар. А и щеше да поноси малко черно известно време…

Обещаваше си, че няма тя да направи първата крачка. Следеше го с крайчеца на окото. Говореше тихо по телефона — с кого ли? Но с кого, да му се не види? „Реформа в политехническите училища: вече ще приемат и момичета“, твърдеше заглавие на пета страница. Може да ги впечатля, ако вляза в Политехниката. С тривърха шапка, запасала сабя. Пак не е съвсем сигурно… Ами ако организирам купон вкъщи? Бих могла да го поканя на улица „Плант“. Няма да изглежда прекалено нагласено.

Реши да го направи следващата събота. Нямаше време за губене.

Жан-Мари Низо прие поканата. Ще отиде с онова момиче, което се опитваше да вкара в леглото и което малко се опъваше. Той обичаше да му се съпротивляват, а днешните момичета не оказваха никаква съпротива.

Глава 4

Жюлиет си е поръчала дъска за ваната. Достатъчно широка, за да побира вестник, ябълка, чайник и книга. Прекарва часове във водата, докато кожичките на ноктите й побелеят и омекнат, за да ги изгризе със зъби. Бели и меки кожички, които се носят по водата като тела на удавници. Бели и меки…

Чувства се добре във ваната в тия времена, когато филията пада винаги на намазаната страна, което си е кофти предзнаменование… Докато лежи във ваната, изпитва усещане за плътност, за начало и край. Наблюдава тялото си, докосва го, докосва главата си, изважда крака от водата. Цяла е. В живота е различно, отделни късчета от нея плуват в различни посоки — едно в университета, второ тук, на улица „Плант“, трето търси работа, четвърто се търкаля в чуждите легла. От време на време дочува гласа си и си казва: „Това е гласът на онова късче там“. Имам няколко гласа, защото все още не знам със сигурност коя съм, имам няколко любовници, защото ме успокояват.

Луи Гаяр отлетя за Италия да участва в спагети уестърни, твърди, че кариерата му във Франция е приключила.

Бяха се сдобрили след онази караница, която нарекоха „кавгата с микробите“. Жюлиет го потърси. Срещнаха се в „Ленокс“. Той я беше изпреварил, лежеше на леглото, когато тя отвори вратата на стаята. Втурна се да го целуне, но той я отблъсна.

— Направи го като курвите.

Стресната, тя отстъпи крачка назад. Той извади две банкноти по сто франка от джоба си и ги сложи на нощното шкафче.

— За теб са. Хайде, давай.

— Не знам как…

— Не знаеш? Импровизирай.

— Защо?

— Не искаш ли?

Той стана и си прибра парите.

— Луи!

— Да?

Той върна парите на шкафчето, взе една възглавница, подложи я зад гърба си и се облегна удобно. Протегна крака в очакване на представлението.

Тя прекоси стаята, взе двете банкноти, огледа ги и ги прибра в чантата си. Така правят курвите. „Само принцовете, крадците и леките жени се чувстват добре навсякъде“, беше казал Балзак. Щеше да бъде и трите едновременно: кралица на курвите, която измъква пари. Застана пред него и бавно се разсъблече, фиксирайки го право в очите, после приседна на един стол и кръстоса крака, оставяйки да се вижда съвсем мъничко. Започна да се гали бавно, извърнала към него лице, с притворени очи, с ръка между бедрата и извит като лък гръб, призоваващ взрива на насладата.

— Мръсница — изломоти той с дрезгав глас, — ела при мен.

Тя не помръдна. Остави се на удоволствието, като от време на време пускаше по някоя въздишка.

Той се приближи до нея, откъсна ръката й от топлината на бедрата, залепи устни, прокара пръсти, слюнката му потече по тялото й.

Във ваната Жюлиет потръпва. Ръката й се спуска надолу, стига до корема, слиза още по-надолу…

С Луи се чувства дръзка, той я принуждава да отговори на всички предизвикателства.

Изпратил й бе картичка на адреса на родителите й в Питивие.

„Скъпа моя Жюлиет,

Времето е хубаво, спя добре, имам апетит, обикалям музеите и се наслаждавам на живописта на Веронезе, вълнуваща палитра, но въпреки всичко предпочитам Леонардо да Винчи. Видях също и много хубави гъоринги. Ще ти разкажа подробно, когато се видим. Пожелавам ти благочестива и изпълнена със синовна обич и преклонение Коледа и те целувам с уважение.“

Брат Луи

Баща й поклати глава умислено: „Не знаех, че в Италия има портрети на Гьоринг“.

Сегиз-тогиз Луи звънеше по телефона.

— Кога се връщаш? — питаше Жюлиет.

— Защо, мъчно ли ти е за мен?

— Просто се отегчавам.

Не знаел точно кога ще се върне.

— Влюбен ли си?

— Не, а ти?

— И аз не. А разни флиртове?

— Да… нищо повече. Ами ти?

— И аз.

Жюлиет продължава да колекционира мъже по един и същи сценарий: среща с героя, издигане на пиедестал, обожествяване на идола и накрая разрушаване на статуята. Историята продължава два дни, две седмици, два месеца… Никой не се задържа.

Някакво момче, срещнато на парти, на което я е замъкнала Режина, я награбва и я оставя без дъх още от вратата. Цяла вечер не го изпуска от очи, потръпва всеки път, когато я погледне, пламва, когато й подава цигара, и едва не припада, когато й поисква телефонния номер. Понеже не я е потърсил веднага, тя тръпне в очакване. Дежури до телефона, обвинява пощите, че са повредили линията, подозира всеки, който се доближи до апарата, че саботира зараждащия се романс. Не си показва носа навън, не отваря уста и в продължение на два дни издига статуята на героя, кичи я с цветя, с венци, с пъстри букети. Той се обажда. Изявява желание да се срещнат. Тя прекарва три часа в подготовка, пробва всичките си дрехи, не намира нищо подходящо, накрая се втурва на бегом към кафето, в което я чака, за последен път проверява прическата си в стъклото на въртящата се врата, влиза в залата, нервира се, защото не го забелязва веднага, и се заковава на място. Той е тук, седнал с гръб към нея, облечен в избеляло двуредно моряшко яке, по яката му се забелязват снежинки пърхот и редки косици, седи прегърбен… Тя се връцва, мушва се обратно през въртящата се стъклена врата и се озовава на улицата, останала без дъх. Какво я е прихванало да си фантазира разни глупости… Този тип е кръгла нула, не е хубав и дори в гръб си личи, че е пълен смотаняк.

Има случаи, в които сценарият продължава по-дълго. Например историята с Етиен, борсов играч, който спекулира с курса на какаото и кафето. Канят го на вечеря на улица „Плант“. Има страхотни зелени очи и Жюлиет се хвърля на врата му. Изненадан, той я отблъсква, но в края на краищата се предава. Жюлиет изживява две страстни седмици, сгушена в силните обятия на Етиен. Етиен е крупен бизнесмен, най-големият и най-невероятният любовник. Кафето и какаото са вълнуваща тема. Тя е готова да се омъжи за него и да стане майка на двете му деца.

Един ден той й предлага да заминат за края на седмицата при приятели. Уговарят се да го вземе от дома му с такси и да се качат на влака за Кабур. В отлично настроение се качва на таксито, дава адреса на Етиен на шофьора и захваща да си тананика, предвкусвайки мечтаното преживяване. „Ще се разхождаме по плажа, ще похапнем палачинки, ще наемем колела и ще въртим педалите, разпенвайки водата. Вечерта ще запалим огън и ще се любуваме на пламъците, притиснати един до друг. На връщане… може би… ще ми предложи брак и аз ще приема незабавно, без да се колебая, да, да, да, три пъти да.“ Сгушва се в ъгъла на седалката, порозовяла от удоволствие. Внезапно животът й придобива смисъл. Виртел не беше прав. Аз също, оплитайки се в разни обречени любовни истории. Татко и мама също бяха прави. Сигурна съм, че ще харесат Етиен. Таксито завива по улица „Аршив“, после по „Милгрен“. Сигурно ме чака долу пред входа. Жюлиет поглежда през прозореца и го вижда.

Вижда го.

Светкавично се дръпва назад и потъва в седалката. Етиен е ужасно смешен и жалък с кафявото куфарче, увиснало на малката му ръчичка.

Тя се свива в таксито, свива се във влака, свива се в края на леглото, когато той протяга ръка. „Не ме докосвай, защото ще се разкрещя“, успява да издума с тебеширенобели устни. Той недоумява. Иска обяснения. Тя обръща гръб и се сковава. Обяснения няма да има. Има само едно куфарче, една ръчичка, едно костюмче, едно влакче и едно дребно човече. Какво ми става? Полудявам. Избива я на плач и тя хапе ядно чаршафа.

На другия ден, пред тъжния поглед на Етиен открито флиртува с едно момче, дошло без компания, преспива с него в съседната стая, врата до врата с тази на нещастния Етиен, и си тръгва с него. Напуска го два дни по-късно. Предпочита да прекарва вечерите си с Мартин.

Когато Бенедикт обяви, че смята да прави купон, Мартин прие новината без особен ентусиазъм. Жюлиет я последва в стаята й и успя да я разприказва — така научи за Ришар крадеца.

— Твърдиш, че си пилея енергията, като се влюбвам постоянно — каза тя. — Ти пък правиш тъкмо обратното, изтощаваш се в старанието си да избягаш от любовта.

Мартин се нацупи, после изтърси:

— И без това върша само глупости. Любовта не е за мен.

Разказа й за гостуването у Ришар. Жюлиет запомни описанието на квартала, откри кафето на семейство Брузини, където се продаваха цигари и тютюн, и една вечер отиде да посети Ришар. Той я прие в стаята си и я почерпи с бира. Жюлиет го покани на купона на Бенедикт.

— Мартин вехне, откакто не се вижда с вас.

— Тази мадама не знае какво иска — измърмори той, устремил поглед през прозореца.

Какво намира толкова у него, чудеше се Жюлиет. Блед един такъв, кльощав, със сплескан нос и тези криви крака. А обстановката в стаята му е направо смешна.

— Аз знам какво. Иска да ви види. Иначе нямаше да е в това състояние.

— Защо не дойде сама да ми го каже? Защо се омита, когато искам да я целуна, с обяснението, че е спала с целия свят?

— Слушайте какво ще ви кажа: това не е моя работа, засяга вас лично… Аз познавам Мартин много добре и мога да ви заявя, че е влюбена във вас. От там насетне вие се оправяйте.

Той дойде на купона на улица „Плант“. По-правилно е да се каже, промъкна се през открехнатата врата и стоя във вестибюла почти час. Най-накрая Мартин мина оттам. Качваше се в стаята си да си смени чорапогащника и да залепи по-здраво изкуствените мигли. Той тихичко подсвирна.

На сутринта всички се събраха на закуска. Мартин се чувстваше неудобно. За пръв път се появяваше с мъж на масата. Режина разведри обстановката, като попита Ришар дали е ерген и дали не желае да се ожени за нея. „Не би трябвало да е трудно да си намеря мъж при тази върволица“, заяви тя с въздишка. Продължаваше да приема клиенти вкъщи и понякога те сядаха за едно питие в салона. Единствено Мартин и Жюлиет знаеха истината. Единодушно решиха, че Бенедикт е прекалено благовъзпитана и строга, за да я посветят в тайната.

Въпросната сутрин Бенедикт се цупеше, беше в лошо настроение. Когато Жан-Мари Низо се появи, придружен от една очарователна девойка, Жюлиет я видя как безцеремонно остави другите гости и припна към него. „Не е зле, никак не е зле младежът“, отбеляза Жюлиет, но остана настрана, за да не се подразни Бенедикт. Той я покани няколко пъти на танц, но тя отклоняваше поканата. След като гостите се разотидоха и докато подреждаха посудата в кухнята, Бенедикт мимоходом подхвърли на Жюлиет:

— Много ти благодаря за Жан-Мари Низо… Сякаш не ти стигат мъжете, с които ходиш!

— Нищо не съм направила — възропта Жюлиет. — Дори отказах, когато ме канеше да танцуваме!

— Така се оправдават всички флиртаджийки! Не си мисли, че не те видях!

Тя излезе, тряскайки вратата. Жюлиет погледна смаяно Режина и Унгрун, които заедно с едно друго момиче бършеха чашите.

Флиртаджийка, флиртаджийка, измърмори тя. Ами тя, нима тя не искаше да омае младия Низо? Тя просто ревнува, честна дума! За какво, не мога да разбера!

Бенедикт завиждаше на дарбата на Жюлиет да привлича погледите. Вярно беше, че ако подложеха двете момичета на по-подробен оглед, Бенедикт щеше да излезе победителка. Но беше достатъчно Жюлиет да се появи някъде и девет от присъстващите десет мъже падаха в краката й.

В продължение на няколко дни двете бяха в открита война. Жюлиет се видя принудена да потърси подслон при Шарл Милал.

Помоли го да й разреши да го нарича галено Шарло. Той отвърна, че няма нищо против. Беше се привързал към Жюлиет и я бе канил многократно в къщичката си на остров Жат. В началото тя го помоли никога да не споменава за Виртел. „Още си ближа раните.“

Шарл Милал работеше върху някакъв нов вид бетон, още по-лек и с по-висока степен на съпротивление, твърдо решен този път да стои по-далече от Виртел.

Водата е станала хладка и Жюлиет завърта топлия кран с пръстите на краката си. Взема пак вестника. „След откритото писмо на Ален Делон до президента Помпиду адвокат Ролан Дюма изисква да бъдат приложени нови мерки в разследването на случая «Маркович»…“

Случаят „Маркович“ я впечатлява: известни личности, престъпление, скандални сбирки, нестихващо напрежение и загадъчност…

Налива си отново чай, продължава да прелиства вестника и внезапно извиква. Толкова силно, че Мартин нахълтва в банята.

— Какво става? — пита тя. — Добре ли си?

— Добре съм, слушай…

— Как ме уплаши само! Помислих, че те е ударил токът! Ама и ти си една, как изкрещя…

— Слушай, слушай. Седнала ли си? „Садистът от Питивие заплашва: преди края на месеца ще ударя отново. Господин Тюил, председателят на асоциацията на родителите от града, е получил писмо, което ни предостави. В него мерзкият садист заплашва да извърши ново престъпление през следващите две седмици…“

— Боже мой — шепне Мартин, свита на табуретката.

Излиза от банята и отива да се обади на родителите си. Жюлиет продължава да чете. „Питивие е като разбунен кошер… писмото се е получило през нощта… полицията е на нокти… наглостта на убиеца… Господин Тюил заявява…“

Тя отпуска ръце и вестникът се размеква във водата.

Замисля се.

Какво стана с предишния спокоен Питивие, в който бяха израснали… къде изчезна?

Глава 5

Режина си имаше достатъчно други тревоги и не се вълнуваше много-много от убиеца от Питивие. Истината беше, че едва ли можеше да посочи градчето на картата на Франция. Познаваше единствено престижните и знаменателни места, свидетели на личните й подвизи: Рамбуйе, Сен-Тропе, Вал д’Изер, Довил, кабарето на Режин, ресторант „Кастел“ в Сен-Жермен и съвсем отскоро улица „Плант“. А и здравият разум й забраняваше дори за секунда да си се представи като жертва на садист.

Пълен абсурд. Главната задача, която стоеше пред Режина, съдържаше две условия: първо, да си намери съпруг, и второ — да наеме домашна помощничка. Тъй като намирането на съпруг беше далече по-трудно постижима цел, на първо време се съсредоточи върху домашната помощничка.

Животът на улица „Плант“ започваше да става непоносим. Единствена тя се грижеше за „подробностите“ — така съквартирантките й наричаха натрупаните чинии в мивката, препълнените пепелници и мръсните прозорци. Ясно беше, че тя трябва да вземе мерки. Така че Режина се организира и намери необходимата им прислужница.

Розита беше от онези силни жени, червендалести и властни, които не се предаваха лесно. Беше испанка, напуснала родната Кастилия, след като баща й, едър земевладелец, открил, че се е влюбила в „червен“. Наложило се Розита да бяга. В една декемврийска нощ на 1947 година двамата с нейния любим Ким Наваро тръгнали след каналджията, който ги превел през тесните и стръмни планински пътеки. Мъката й била голяма: оставила у дома тринайсет братя и сестри, майка, която силно обичала, и живот на девойка от привилегированата класа. Не откъсвала поглед от широките плещи на Ким, който вървял пред нея, но често се обръщала назад. След като пристигнали във Франция, поискала да се оженят. Според Ким това било „буржоазен“ предразсъдък. Все пак склонил, тъй като Розита нямала нищо против да живее в чужбина, но не и опозорена. Когато поискала да отидат да живеят в Париж, Ким отново отстъпил. Настанили се в едно портиерско помещение. Килер, казано по-точно, тъй като стаята, в която нямало къде да се обърнеш и която им служела за спалня, трапезария, баня и кухня, не би позволила на небезизвестния съставител на речници господин Литре — ако би имал и минимален усет за социална справедливост — да нарече въпросната дупка „портиерна“.

В тази мрачна и тясна стаичка — без прозорец, имало само един тесен остъклен процеп, през който прониквала оскъдна светлина — се появили на бял свят две здрави и палави момиченца. Ким си намерил работа в кредитна търговска и индустриална банка. Превърнал се в глава на семейство и мъж с чувство за отговорност, твърдо решен да подкопава капиталистическата система отвътре.

За да свързват двата края и с надеждата да се разширят един ден, Розита ходеше да чисти жилища в кварталните блокове. Така се появи в къщата на улица „Плант“, след като беше залепила при хлебаря обява за търсене на работа.

Розита переше, гладеше, лъскаше, кърпеше, готвеше говеждо задушено и паеля, отговаряше на телефона, приемаше съобщенията и проявяваше такъв здрав разум и авторитет, че много скоро пое ръководството на цялата къща.

Също като канонизирания крал Луи IX, наричан Свети Луи, който според легендата раздавал правосъдие, седнал на сянка под клонест дъб, тя произнасяше присъди без право на обжалване.

Идваше три пъти седмично: понеделник, сряда и петък, и разпъваше дъската за гладене в кухнята, за да следи разговорите, които се водеха по време на закуска. Единственото, което издаваше испанския й произход, беше странното произношение — казваше „б“ вместо „в“. В началото момичетата силно се изненадаха от намесата на Розита в разговора им. Докато разсъждаваха надълго и нашироко по проблемите си, тя внезапно избоботи с поучителен тон: „Тряба да бидим, да бидим“. Много скоро престанаха да обръщат внимание на странната й фонетика. Според Розита Виртел беше дърт дръвник, а Милал, тъкмо обратното — верен и великодушен мъж. Между две пръскания с препарата за чистене и без да престава да движи чевръсто ютията, питията от улица „Плант“ отсъждаше безапелационно и никога не преразглеждаше взетото решение. Всеки новопоявил се в компанията задължително й беше представян, за да получи нейното одобрение. В противен случай новодошлият биваше подлаган на безмилостни гонения.

Тазсутрешният разговор се въртеше около прецеждането на бульона на телешкото варено, за да се отнеме излишната мазнина. Всяка си имаше своя рецепта и Розита не успяваше да ги разтърве, понеже всяка твърдеше, че нейната е най-добрата и се предавала в семейството от баба на внучка. Режина, обезкуражена, клатеше глава.

— Във Франция всеки е сто процента убеден, че неговата рецепта е най-прекрасната.

Единствено Мартин не намесваше баба си в разговора.

Мартин се беше отвяла някъде. Наслаждаваше се на едно състояние, което често бе критикувала и обявявала за презряно: състоянието на влюбеност. Мартин и Ришар. Само двамата, потънали във взаимно съзерцание. Паднал от небесата подарък, пред който двамата немееха, недоумяващи и възторжено усмихнати като бебета, които виждат за пръв път бляскавата коледна елха.

— Ощипи ме — заповядваше Мартин на Ришар, — не мога да повярвам.

Крадецът се смееше и толкова силно я притискаше до себе си, че я оставяше без дъх. Любовните излияния не бяха по неговата част и той ги изразяваше, стискайки я с всички сили, сякаш искаше да я смачка, буташе я на леглото и се хвърляше отгоре й, дори я боксираше.

— За какво мислиш? — питаше Мартин Ришар по хиляда пъти на ден.

— За теб… Искам да ти измисля име, с което само аз да те наричам, съвсем ново…

С Ришар Мартин преоткриваше любовните жестове.

В началото стоеше като препарирана, с ръце, увиснали край тялото, ужасена от връхлетялата я вълна, която я хвърляше към него. Удряше се в гърдите му и не помръдваше, изнервена, без да знае какво да прави с ръцете си, с устните си. Копнееше да го обгърне целия, да го глътне, да умре заедно с него.

Ришар проявяваше търпение. Развързваше сплетените ръце, крака, натрупаните в ума й предразсъдъци и страхове. Говореха. За всичко и за нищо конкретно: за захарната фабрика, за семейство Брузини, за откраднатите плетени шапки, за завода „Гренгоар“…

Двамата мълчаливци наваксваха изгубеното време, в което бяха стояли всеки в своя ъгъл със заключена уста. Сега се бяха отприщили, надпреварваха се да споделят дълбоко пазени тайни. Всеки слушаше жадно другия, удивен от отекващото ехо. Брузини, гадното италианско копеле от училищния двор, протягаше ръка на малкото момиче, което продаваше „Юманите Диманш“ след края на църковната служба. Притисната до тялото на Ришар, Мартин най-накрая се откриваше с удивление и възторг. Избирайки нея за любима, той й показваше, че е единствена, чудесна, незаменима, изпълваща целия свят. Затова любовта заема такова място в живота на хората, обясняваше си Мартин, то е, като да се гледаш във вълшебно огледало: изведнъж се виждаш най-красивата, най-умната, най-забавната, най-… Искаш да завладееш света и да се провъзгласиш за господарка на вселената.

Имаше и моменти, в които си казваше: „Не може да бъде, огледалото ще се разбие на безброй парченца, ще го разлюбя“. Опитваше се да гледа Ришар без розовите очила. Да го погледне отстрани с очите на непозната, с учудване и неодобрение. Човек не крои планове с крадец. Той няма амбиции, няма бъдеще, не се стреми да види отблизо небостъргачите… Това няма да продължи дълго, със сигурност. Един прекрасен ден крадеца ще го пипнат, а аз ще трябва да се спасявам, както мога. Той я галеше по косата, говореше й за името, което искаше да й даде, и тя бе готова да се прости с небостъргачите.

Не му каза, че иска да замине, не го стори нарочно, просто забрави. Но с времето премълчаното започваше да й тежи.

Подтикваше го да си търси истинска работа.

— Какво разбираш под истинска работа? — недоверчиво я поглеждаше той.

— Честна работа.

— Където се трепеш за нищо?

Три дни по-късно триумфално му предложи да работи като разносвач в „Кооп“.

— Колко плащат? — измърмори той, помръдвайки с рамене, сякаш му е станало тясно.

— Хиляда франка за начало.

Той направи презрителна гримаса.

— За начало и завинаги. Не е работа, в която можеш да се издигнеш.

Поколеба се, изгледа я накриво. Извади ключовете си от джоба и ги подхвърли във въздуха.

— Ще ти достави ли удоволствие, ако приема?

Мартин потвърди, кимайки.

— Добре тогава. Ще се правя на пратеник на някое величие от нюйоркската мафия. Предпочитах да получа бачкане с бюро и телефон, заради мама… щеше да се гордее.

Вървеше пред нея и подхвърляше ключовете си във въздуха. Сърдит й беше, че му предлага такава тъпа работа. Не беше толкова загубен все пак. Сигурно я обича тази мацка, щом не може да я намрази, като му излиза с такъв номер.

Вбеси се и изрита един кестен.

Не знаеше как да се държи с нея. Обикновено не се церемонеше много с момичетата. Едно кръгче с мотора и право в леглото. Кратко и ясно. Никакво обвързване. Прекарваше времето си в подреждане на любимите си плочи и в четене на списанията за мотори. Веднъж все пак се влюби — почувства се все едно върви в черен коридор и се блъска в препятствия. Уплаши се и се измъкна. Момичето така и не разбра. Укри се вкъщи с надеждата, че ще му мине. Но не му минаваше, затова яхна мотора и отпраши за Мароко. Най-смешното беше, че като се върна, Боб му подхвърли, че мадамата била лапнала по него и ревала, когато офейкал. Тогава си каза, че сигурно е пропуснал нещо. Тази мисъл го занимава няколко дни, после излетя от главата му.

С Мартин се беше гмурнал в дълбокото. Имаше мигове, в които бяха като слепени един за друг, тогава чувстваше как тя омеква, разнежва се, идеше му да й предложи: „Омъжи се за мен, роди ми бебе, което да прилича на теб“. Блъскаше си главата, за да измисли нещо огромно, впечатляващо, та да разбере тя колко държи на нея. Ама не смееше. Тя изглеждаше толкова подредена… Мълчеше и я слушаше да говори. Започна да се опасява, че ако продължава да мълчи, някой ден ще се обърне срещу нея и ще я намрази. Сега, с тази истории с разносвача, май наистина я намразваше. Тя вероятно усети нещо и пъхна ръката си в неговата, за да пресекат, докато свети зелено, и мисълта за омразата се изпари… Тя беше първото момиче, с което можеше да се държи за ръка, без да се изпотява от неудобство.

— Каквото и да ми разправяш, онези в твоя „Кооп“ са тъпаци. Щяха да имат повече файда да ме наемат като консултант, да им давам акъл как да се предпазват от кражби. Много съм напред по този въпрос. Знаеш ли номера с банкнотата от петстотин франка?

Той внезапно се оживи. Обърна се и закрачи с лице към нея, обяснявайки ентусиазирано:

— Цъфва някакъв пич с пачка от по петстотин франка и я размахва под носа на касиерката. Докато плаща, измъква две пъхнати в пачката банкноти по сто франка. Впечатлена, касиерката, без да се замисля, му връща ресто до хиляда франка… Хитро, а?

Една неделна сутрин й се обади страхотно възбуден. Един приятел му дал за малко колата си, „Симка 1000“. Искаше да отидат до Питивие.

— Не искам да ме запознаваш с вашите, искам само да видя магазина за прежди и плетива „Филдар“.

След кратко колебание Мартин се съгласи. Беше 28 ноември, оставаха само три дни до деня, в който убиецът заплашваше, че ще удари отново.

Спряха на първата бензиностанция на магистралата и Ришар не откъсна очи от бензинджията, докато оня пълнеше резервоара. Когато седна отново на волана, на физиономията му се четеше неприкрито подозрение.

— Всички до един са крадци — измърмори той, пъхайки ключа в контакта.

— Кои са крадци?

— Бензинджиите… Знам ги аз.

— Аха — иронично подметна Мартин, — крадецът подозира колегите.

— Знам за какво говоря. Работил съм на бензиностанция. Значи, някой клиент зарежда малко бензин, за двайсет, трийсет кинта, след което бензинджията не връща брояча на нула, така че следващият клиент, освен своите плаща и двайсетте кинта на предишния, които бензинджията си слага директно в джоба. А да беше само това…

— Кога си работил на бензиностанция? — попита Мартин, като изу сабото си и качи крака на жабката.

Ришар свъси вежди неодобрително, но не отговори.

— Същото важи и за маслото… Твърдят, че нямаш, домъкват някакъв празен бидон и се преструват, че наливат.

— Кога си работил на бензиностанция?

— Без да броим онези по магистралите, които са комбина с хотелиерите… Пращат те за една нощ на хотел, под претекст, че имаш повреда на двигателя, минават един парцал отгоре и на другата сутрин, след като си се изръсил за нощувката, се изръсваш още веднъж за измислената поправка.

— Кога си бил бензинджия? — изкрещя Мартин.

— Миналата година.

— Нали твърдеше, че никога не си работил?

— Тогава бях принуден.

— Защо?

— Защото лежах в пандиза. Затова… Доволна ли си?

Мартин се потресе.

— Лежал си в затвора?

— Кофти, а?

— За какво?

— Дрога. Мароканска трева, която прекарах през Гибралтар. Спипаха ме, когато продавах на някакво цивилно ченге. Честно! Такъв един същият като мен, едно към едно, а се оказа ченге!

— Колко лежа?

— Една година. Само че когато ме пуснаха, трябваше да си връщам задължението. Петстотин франка на месец…

— За какво?

— Това е равностойността на стоката.

— Защо не ми каза досега?

— Защото е минало. Нямам желание да говоря за това.

— Има ли други неща, които си скрил от мен?

— Нищо не съм крил. Забравих да ти кажа.

Тя го изгледа неодобрително. Подозираше, че е способен да лъже, без да изпитва и капка угризение. Изработил си беше собствен морал според някакви негови си мерки и според ситуацията. Ако някоя лъжа го вадеше от затруднение, лъжеше, без да му мигне окото.

— Сега накъде да карам? — попита той, излизайки от магистралата и включвайки радиото.

Мартин седеше, стиснала зъби. С брадичка показа посоката и чак когато зърна стрелата на камбанарията на Питивие, се отпусна и забрави за разговора.

Спряха направо пред „Кафе дю Нор“. Мартин запозна Ришар с приятелите си. Подмина учудените усмивки, които недвусмислено твърдяха: „Мартин си е хванала гадже“. Ришар се настани пред флипера. Мартин отиде при него и се облакъти на стъклото.

— Кой е този тип, дето не откъсва поглед от теб? — процеди през зъби Ришар.

Мартин се обърна и видя Анри Бишо, бившият й неуморен поклонник. На бара. Сам-самичък. С прекалено дългите си ръкави и нокти, почернели от пръстта. Той вдигна чаша към нея. Странен жест от негова страна, сигурно си беше пийнал. Обикновено се спотайваше по ъглите.

— Един стар приятел — обясни тя.

— Да престане да те зяпа, че да не му размажа физиономията.

— Ти престани, Ришар, не ставай глупав. Той е безобиден. Никога не съм го поглеждала.

— Ама скивай го сега, не те изпуска от очи — продължи Ришар, стиснал ръба на флипера с побелели пръсти.

— Ето на, видя ли, изгуби една топка. По-добре се съсредоточи в играта, кокошкар такъв.

— Представям си каква двойка щяхте да бъдете. Добре, че се запозна с мен, та да поемеш в правилната посока към светлото бъдеще.

— Познай кой е? — викна някой зад нея и две ръце скриха очите й.

— Предавам се — отвърна Мартин, познала гласа на сестра си Жоел.

Сестрите се разцелуваха, Мартин запозна Ришар с Жоел. Двете седнаха на една маса. Анри Бишо не откъсваше очи от тях.

— Не е за вярване — прихна Мартин, — гледа ме с този поглед от четиринайсетгодишна! Ришар побесня.

— Чакай, още нищо не знаеш! Той се ожени. За Вероник Шарлие. Не те баламосвам. Тя наду корема. Всички знаят, че го ожени за себе си заради мангизите. Това ли е новото ти гадже?

Тя посочи Ришар, който се беше надвесил над флипера.

— Готин е, няма спор! Щастлива ли си?

Мартин тъкмо се канеше да й отговори, но Жоел я прекъсна.

— Аз вече реших, сериозно се заемам с красавеца Рьоне. Не съм ти казала, излизам с него… от септември. От три месеца го държа здраво, ама да не ти разправям колко усилия ми струва. С мъж като него всичко пада върху мен, но аз съм се вкопчила. Красив е…

Тя махна с ръка, нямаше думи да опише колко бе запленена от красотата му.

— И да ти кажа, знаеше ли, че това лято приятелката ти Жюлиет прекарала с него една нощ… той ми го каза. Да внимава къде стъпва, да не навлиза в моята територия, така да й кажеш. Защото аз ще го накарам да се ожени за мен, ако трябва, готова съм да направя като онази Шарлие, да забременея!

— Няма да мине! Този номер отдавна вече не минава — пресече я Мартин, унизена от поведението на сестра си.

— В Париж може би, но тук минава и още как! Смятай въпроса за уреден.

За миг Мартин се беше зарадвала, че е отново в Питивие, в познатото кафе със сестра си, но много скоро почувства, че се е откъснала от предишния си живот.

Чужденка на собствената си територия.

— Няма ли да отидеш да видиш нашите?

— Не, не този път… сега просто минаваме оттук. Не им казвай, че съм идвала, ще се натъжат напразно.

— Ти пък! Ако искаш да знаеш, те мислят само за убиеца. Тук всички само за това мислят… Я ми кажи, ще се бракуваш ли с играча на флипер?

Жоел я гледаше лукаво, досущ като някоя домакиня, излязла рано сутрин на пазар и на лов за клюки. След двайсет години ще бъде същата, помисли си Мартин, само дето ще е натрупала някой и друг килограм, ще е по-зачервена, по-сбръчкана.

— Аз да се бракувам? Ти нещо не си наред!

На лицето на Жоел се изписа гримаса на разочарование.

Ришар седна при тях. Жоел отново се разплямпа с въодушевление.

Изведнъж Мартин се уплаши сестра й да не заговори за Америка, за Ню Йорк, за университета. Скочи от стола.

— Хайде, омитаме се — подкани тя Ришар.

Когато излязоха на магистралата, той я притегли към себе си. Тя се отпусна на рамото му. Той й прошепна нещо на ухото. Тя не разбра и попита: „Какво, какво?“.

— Измислих ти име… Ще те наричам Марин. Красиво, нали?

Глава 6

На другия ден, след краткия престой на Мартин и Ришар в Питивие и след като приключи със задълженията си във фризьорския салон на госпожа Робер, Жоел реши да вземе красавеца Рьоне от работа. Правеше го всеки път, когато имаше възможност. Прекалено много момичета пърхаха около него. Трябваше да е нащрек. Когато стигна до сервиза „Етоал“, механикът Люсиен й каза, че Рьоне отишъл да докара някаква закъсала кола близо до градския басейн и го чакал да се върне всеки момент.

— Ще отида да го посрещна — заяви Жоел.

— Щом искаш… Мен ако питаш, по-добре го изчакай тук.

— Не, ще отида.

Люсиен се зае да сменя маслото на един автомобил. К’во нещо са тези мадами, всички си приличат, нямат ни капка доверие. Предпочита да й замръзне задникът по пътя в зимния студ, вместо да седне на топло и спокойно да го почака. Тази малката си я беше набелязал, Рьоне обеща да му я отстъпи, след като й се насити.

Жоел бодро пое по пътя, движеше се с бърза крачка. Нямаше нищо против да повърви. По-добре, вместо да седи и да се яде отвътре, чудейки се какви ли ги върши Рьоне. Непрекъснато се опасяваше да не й избяга, както хлъзгавият сапун се изплъзва от ръката. Красавецът Рьоне й действаше по невероятен начин, както никой досега. Достатъчно беше да я докосне, за да се разтрепери като лист… Трябваше да се оженят на всяка цена.

Щеше да се поуспокои едва след като сложи венчалната халка на пръста й.

Канеше се да помоли госпожа Робер да й увеличи заплатата, та да започне да си обзавежда домакинство. Освен това искаше да си купи и едно „Рено 4“ за Коледа. Струваше някъде около шест хиляди и седемстотин франка без „задължителните избираеми опции“, каквото и да означаваше това, и се очертаваше голяма борба, докато успее да изкрънка пари от госпожа Робер. Щото тази жена си нямаше понятие от цените. Сякаш беше държанка или богаташка някаква. Все едно пазаруваше със затворени очи. Три франка и двайсет и седем на час, минималната заплата де, какво искаш повече, напълно достатъчно си е. Да, ама не. Една марка: четирийсет сантима; един лекарски преглед: петнайсет франка; едно кино: пет франка. Щеше да й изрецитира тези цифри, в стари франкове, естествено, защото онази не беше свикнала с новите и се оплиташе, не ти е работа! Направо ще й заявя, или ми плащате повече, или напускам.

Напускам и се женя за Рьоне. Ще имаме по-малко пари, няма начин, ще се наложи да затягаме коланите, но ще го чакам вкъщи, ще си чета списания и ще му приготвям вкусни манджи…

Нощта беше непрогледна. Жоел ускори крачка. По улиците нямаше жив човек. Не може да бъде… не е зает с аварирала кола, ами с някоя мацка. Да обичаш Рьоне, е уморително, постоянно трябва да си отваряш очите на четири.

Вървеше, изпъчила гърди, прибрала корема, когато до слуха й достигна шум на мотор. Обърна се. На слабата светлина на уличната лампа различи някаква кола, която се движеше много бавно. Голяма сива кола. Сигурно е взел колата на някой клиент. Жоел весело му махна и колата спря до нея. Вратата се отвори. Една ръка я сграбчи и грубо я издърпа вътре. Бедрото й се удари във вратата и тя извика:

— Ама, Рьоне… Бъди малко по-внимателен, заболя ме!

— Млъквай! — заповяда й мъжът. — Млъквай или ще те фрасна.

Тя се дръпна, уплашена. Мъжът не беше Рьоне. Носеше черна маска, която скриваше лицето му.

Веднага се досети: това беше убиецът. Зяпна, искаше да извика, но от устата й не излезе никакъв звук. Мъжът се захили.

— Хайде, давай, викай… Няма кой да те чуе. Давай, крещи!

Жоел отчаяно се огледа наоколо. Нямаше жива душа. Никаква кола, никакъв минувач, никакъв закъснял трактор, който да се прибира от полето. Какво ще правя, боже мой! Как би постъпила Мартин на мое място? Искаше да я извика, но от устата й не излезе никакъв звук.

Мъжът продължи да се хили подигравателно и натисна педала. Автомобилът дръпна напред, задмина последните къщи и внезапно сви в една близка нива. Мъжът слезе и й даде знак да го последва.

— Мини отзад. Хайде, живо!

Държеше карабина в ръце и с дулото й сочеше задната седалка. Заговори нежно и тя се обнадежди: не можеше да е лош човек. Още повече че говореше като тукашен, също като босяците, както подигравателно наричаха с приятелките й жителите на плодородната равнина Бос, които провлачваха първите срички.

Тя мина отзад и легна с лице към кожената седалка. Той завърза ръцете й на гърба. Нахлузи качулка на главата й и тя извика. Качулката беше тежка и тясна, пречеше й да диша.

— Задушавам се — успя все пак да каже.

— Точно това искам — отвърна той любезно.

Почувства как върху нея пада нещо тежко и топло, може би одеяло?

Автомобилът потегли. Той пусна радиото. Затананика „Wight is wight Dylanus Dylan, wight is wight viva Donovan…“. Жоел се видя в прегръдките на Рьоне, двамата танцуваха. Стори й се толкова отдавна.

— Обичате ли да танцувате, госпожице? — Той се изкикоти. — Аха, май вече не си толкова надута, а?

Колата продължаваше да се движи. Трябваше вече да са стигнали насред полето, когато той закова внезапно, брутално я издърпа навън и започна да я бута пред себе си. Миришеше на опърлени дървета и на влажна земя. За миг помисли, че вървят по някакъв път, но токчето на обувката й потъна в нещо меко и лепкаво. Чу го да рита грубо и разбра, че се е отворила някаква врата. Той допря дулото на оръжието в гърба й, побутвайки я да влезе.

— Махнете маската от лицето ми, моля ви. Задушавам се.

— Точно това ми харесва, вече ти казах… — отвърна той и продължи да я побутва.

Жоел се спъна в нещо, което се оказа легло, и падна на него.

— Ти си с пола… Много добре. Харесвам, когато е чисто и красиво.

Той пъхна ръка под полата й, но веднага я извади.

— Ама ти носиш чорапогащник… значи, ще бъдеш наказана. Нарочно носиш чорапогащник, за да не мога да те докосна.

Луд е, реши Жоел, тотално е превъртял. И този акцент… Тукашен е, без съмнение. Чу го да се движи напред-назад, преди внезапно да се закове на място.

— Ште те измия, щото си мръсна…

Разкъса чорапогащника, съдра полата й, грубо свали полото й, вдигна я във въздуха и я завъртя.

— Един танц, госпожице?

Жоел трепереше неудържимо.

— Сега ште те окъпя, едно хубаво къпане…

Сложи я в нещо, което приличаше на вана. Водата беше ледена и вонеше на гранясало масло, напомни й мириса на цвеклото, което прибираха през ноември.

— Мръсна си — тананикаше си той, — мръсна си… Имаш черно под ноктите. Не искам да ме докосваш с тези мръсни ръце. Махай се, остави ме на мира, не тази вечер, боли ме главата.

Тя почувства как той пъха пинсета под ноктите й. Първо почисти палеца, после показалеца и след кратка пауза заби дълбоко пинсетата под нокътя. Тя изрева от болка и се сви на дъното на ваната. Той я измъкна, хвана я отново за пръстите и продължи да човърка с пинсетата.

— Няма как да съм чист, казах ти вече, ти не искаш да разбереш. Никой не ме разбира. Видя ли как боли. Кажи ми, че те боли…

Жоел направи опит да се отскубне, но той здраво я държеше в ледената вода.

— Кажи ми, че боли — повтаряше той, разтърсвайки я.

— Боли — повтори тя неясно през гумената маска.

— Кажи, че съжаляваш, че ми причиняваш болка…

— Съжалявам, че ви причинявам болка…

— Да „ти“ причинявам болка, тъпачко — повтори той със същия тих и нежен тон на съпруг, който изисква обяснения в края на седмицата, прецизен и взискателен.

— Да ти причинявам болка.

Той разхлаби хватката.

— Правилно. Харесва ми, когато казваш това, но ти никога не ми говориш…

Жоел се задушаваше. Въртеше глава наляво-надясно, отчаяно опитвайки се да си поеме въздух. Но щом отвореше уста, гумата полепваше по зъбите й… „Ще се побъркам. Трябва да мисля за друго, за друго…“ Започна да си повтаря тирадата, която си беше подготвила за госпожа Робер, цената на франзелата, на билета за кино, после премина на таблицата за умножение, започна да брои департаментите…

Той я извади от ваната и я отнесе на леглото. Просна я и широко разтвори ръцете и краката й. Сега ще ме завърже и ще бъда съвсем безпомощна. Тя усети как я обзема паника. Буш дю Рон, префектура Марсилия, околийски център Екс ан Прованс…

— Забранявам ти да крещиш! Не искам да чувам крясъци. Иначе ще ти забия ножиците под ноктите. Глас да не чувам. Най-вече никакви крясъци. Аз съм твоят господар, повтори.

— Ти си моят господар.

— И ще ми се подчиняваш.

— И ще ти се подчинявам.

— Много добре. Покажи си ноктите.

Тя протегна ръка.

— Много добре. Послушна си. Преди да те вържа, ще те напудря с талк. Цялото ти тяло ще стане прекрасно и бяло. Като на истинска дама.

Фина пудра се посипа по краката, по корема, по гърдите й и той започна да я масажира. Леко. От долу нагоре с кръгови движения.

— Това е за сърцето. Полезно е за сърцето… Така каза докторът. Покажи сега колко си чиста.

Тя протегна единия, после другия си крак, едната, после другата си ръка.

Той я обърна по корем и продължи със странния масаж по гърба. Жоел отбеляза, че не докосва дупето й, дори не стига до него. Също както когато лежеше по гръб, пръстите му не стигнаха до венериния й хълм.

— Ще ми се подчиняваш. И ще ти причиня много силна болка, искам да знаеш. Другите не издържаха. Принуден бях да ги убия. Бяха се размекнали и постоянно губеха съзнание. Когато бъдеш готова, ще те оставя да чакаш, докато страхът стане непоносим. Ще се спотая в един ъгъл и ще чакам да започнеш да ме умоляваш да се доближа до теб… дори за да ти причиня огромна болка… Каквото и да е, всичко, само и само да ти обърна внимание. Ти си такава. Ти си лошо момиче. Защо се омъжи за мен, а? Защо? Заради земите ми, нали, признай си…

— Омъжих се за теб заради земите…

— Знаех го, винаги съм го знаел.

Изглеждаше много доволен.

— Със съучастничеството на града, нали? Той те подтикна…

— Да, той беше…

— Знаех си аз, знаех си. Всички смятаха, че съм глупав, че си нямам понятие, но не беше така… аз знаех.

Той се зае да я овързва с някакво въже.

— Разтвори си краката. Още. Ето, така вече е добре.

Правеше стегнати възли и Жоел се уплаши. Ушите й бучаха, стомахът й се сви на топка и тя се сгърчи.

— Страх те е, нали? Страх те е. Стомахът те свива от шубе. Отлично, много ми харесва така… да гледам как хората се боят.

Той методично продължаваше да връзва възли. Жоел си припомни как като малка големият Жак я връзваше за дърветата, за да не му бяга, когато искаше да я целува. Тя се оставяше, свивайки се колкото може повече, докато той я връзваше. След като й обърнеше гръб, се изправяше, разхлабваше въжето и освобождаваше ръцете си. Един-единствен път я беше целунал, и то, защото сама пожела да му позволи.

След като приключи със завързването, той се отпусна на един стол и тя долови мирис на цигара. Би дала какво ли не, за да си дръпне и тя. Ръцете ти да са свободни и да си пушиш…

— Сега излизам. Ще те наблюдавам отвън. И ако мръднеш, ще се върна и ще те убия. Бам, бам, бам, фасулска работа, да знаеш.

Той излезе. Чу го как запали колата. Беше дизел. Хитрува, изпитва ме, ще се върне. Жоел лежеше, без да шукне, свита на голямото легло.

Оказа се права. Не след дълго вратата се отвори. Той се приближи, провери възлите, накара я да раздвижи глава. Сякаш вече съм умряла, помисли Жоел, опипва ме, сякаш съм пакет. След това го чу как отново пали колата в мрака и отново се възцари пълна тишина. Сигурно е време за вечеря, за новините по телевизията. Времето, в което милиони хора се събират в топлите си домове със семействата си. Доплака й се. Никой няма да се разтревожи за мен: мама си мисли, че съм с Рьоне, а Рьоне…

Тя остана да лежи неподвижно и продължи да изрежда имената на департаментите.

Когато стигна до департамента Вар, внезапно си даде сметка, че беше минало доста време. Досега да се беше върнал, ако искаше. Нямаше начин да стои толкова дълго отвън до вратата. Направи опит да се раздвижи и въжето изскърца. Отказа се. След известно време повтори опита и отново изчака. Той никакъв не се появи. Сигурно беше отишъл да вечеря, да изяде една супа. Тя извъртя китки. Бяха започнали да се подуват и я боляха. Чувстваше как въжето се врязва все по-дълбоко в плътта й и скоро по ръката й пропълзя лепкава топлина. За малко да се откаже, толкова непоносимо я болеше. Сякаш й прерязваха кожата с тънка метална струна. Крепеше я единствено мисълта, че онзи ненормалник никакъв го нямаше. След много болки и дълга борба успя да освободи едната си ръка. Дръпна маската от лицето си, пое си дълбоко въздух и се огледа.

Намираше се в някакъв изоставен хамбар. С легло по средата. Само това успя да види.

Помагайки си със зъби и със свободната си ръка, успя да се освободи напълно и се отпусна на леглото, гола и трепереща. Стана. Опасяваше се, че няма да може да ходи. Трепереше от студ и страх, краката й се подгъваха. Ами ако наистина стои зад вратата с карабина в ръка?

Отново огледа помещението, търсейки никакъв инструмент, с който да се отбранява. Зърна ваната, по-точно това, което беше взела за вана — голям резервоар, пълен със застояла, мътна вода, в която фермерите миеха цвеклото, за да го почистят от калта, преди да го сложат на кантара. Червата й се обърнаха и започна да повръща. Пред очите й всичко се размаза и тя се вкопчи в пръчките на леглото, за да не падне. Само да не припадна, не трябва да припадам, не трябва да… Трябва да стигна до вратата и да изляза. Бързо, бързо… Преди да се е върнал…

Даваше си кураж, напредвайки стъпка по стъпка, спираше, подпираше се на стената, докато най-сетне стигна до вратата и я отвори широко. Беше тъмно като в рог и адски студено. Долепи ръце до тялото си и предпазливо запристъпва. Автомобилът беше изчезнал. Направи усилие да си спомни марката. Голяма бяла или сива кола… Изведнъж се затича напосоки, падаше, ставаше, изкълчи си глезена, трепереща, зъзнеща, потънала в кал, окървавена, предпазвайки се с двете си подути ръце.

След известно време зърна табела с надпис: Гранжермон. Вероятно името на някакво село. Спасена! Беше спасена! Стигна до първата вратня и се блъсна в нея, строполявайки се на земята. Шумът от падането разлая съседските кучета. Бесен, нестроен лай, който заглушаваше виковете й за помощ, ударите във вратника… Тропаше с всички сили, но кучетата вдигаха такава врява, че заглушаваха гласа й.

— Умолявам ви, отворете, студено ми е, студено ми е.

Изтощена до крайност, Жоел се отпусна на влажната земя. Дочу приближаващи се стъпки, някой викаше: „Какво има, кой е, какво има?“, последван от друг: „Не отваряй, Жан, не отваряй“.

Мъжът отвори и тя видя първо тежките му груби ботуши, почувства кучешка муцуна, която я душеше.

— Не искам да умирам, моля ви, не искам да умирам… ще направя каквото пожелаете…

Ридаеше, заровила нос в калта, с коса, полепнала на сплъстени кичури по челото, забила нокти в земята. Мъжът я гледа няколко секунди, после клекна до нея, повдигна главата й, избърса лицето й.

— Бога ми… Какво ви се е случило, бедното ми девойче?

Тя изгуби съзнание. Той я вдигна и я отнесе вътре. Жена му заключи вратата и кучетата млъкнаха.

Глава 7

— Ало, добър ден. Бих желал да говоря с най-прекрасното дупе на света.

— Луи, Луи! Сега пък откъде се обаждаш!

— От Дижон, градът на горчицата, и си мислех, че след като мина през още няколко пункта за пътна такса, би било чудесно да мога да погаля най-прекрасното дупе на света.

— О, да, да…

Жюлиет потропваше от радост и нетърпеливо увиваше на пръста си шнура на телефона.

— В такъв случай среща в „Ленокс“. Някъде около осем. Ще вземеш най-хубавата стая, ще поръчаш най-скъпото шампанско, хайвер, пастет от гъши дроб и всичко каквото ти хрумне. А, и телевизор, искам стая с телевизор. Имам мангизи, пълен съм с мангизи, пиленце, ще празнуваме!

Идва си, въздъхна с облекчение Жюлиет, без италианска годеница, скрита в багажника на колата. Прибира се. Корсика, Гърция, Италия — Луи Гаяр се завръща на големия екран: „Бен Хур“, „Сид“, „55 дни в Пекин“, суперпродукция с белозъбата усмивка на Гаяр, с муцуната му на корсар здравеняк, походката на чаровник и съблазнител, погледа на укротител на змии и двурогите дяволски копитца, които надничат изпод завивките. Ще падне голям смях, размечта се Жюлиет, изкачвайки стъпалата две по две… Ще се кикотя с пълно гърло, ще говоря глупости, ще разтварям крака и ще си губя акъла.

Втурна се в банята.

Унгрун се излежаваше във ваната, намазала лице с белезникава каша, с увиснала цигара в ъгълчето на устните. Правеше опити да си спести операцията за премахване на сенките под очите, като се плескаше с всевъзможни маски за разкрасяване: бели, зелени, сини, розови… Днес беше ред на бялата.

— Луи си идва! Луи си идва! — провикна се Жюлиет, подскачайки и размахвайки ръце край ваната.

После се закова пред огледалото и пребледня.

— Боже мой, истинско плашило съм… с тази провиснала коса и пъпката на брадичката, която всеки миг ще пробие… Няма да успея да замажа всички щети! Маската ти с какво е?

— С пчелно млечице — отговори Унгрун, едва помръдвайки устни. — Не бива да говоря. За да има ефект, не трябва дори да мигам, трябва да стоя неподвижно, сякаш съм лед.

— От лед… Казва се „от лед“… Продай ми две кафени лъжички — делово предложи Жюлиет, гримасничейки пред огледалото.

Грозна си, моето момиче, истинска грозница. Това е резултатът от тъпченето с шоколад под предлог, че си успокояваш нервите.

— За кого ще се плескаш? — осведоми се Унгрун с тон на богата вдовица, поднасяща чашката чай до едва разтворените си устни.

— Нали ти казах, за Луи!

— В такъв случай получаваш безплатно.

— Благодаря. Дяволът ще ти го върне стократно! Мога ли да си намажа физиономията и да легна до теб във водата?

Унгрун направи гримаса, но се поизмести. Жюлиет не си падаше по усамотението.

— А до тоалетната самичка ли ходиш? — попита Унгрун.

Жюлиет сви рамене и се зае да нанася маската върху лицето си.

— Ей, по-леко. Това струва пари. Да не си влюбена, че слагаш толкова много?

— Влюбена? В Луи? Ти наред ли си?

Тя прекъсна заниманието за миг, поглеждайки побелелите си пръсти.

— Луи е моят брат-близнак.

— Близнак, с когото тресете къщата.

Жюлиет се ококори.

— Толкова ли сме шумни?

Унгрун разплиска леко водата.

— В най-скоро време ще започнем да продаваме билети за стълбището.

— О…

— Имаме късмет, че доста пътува. Ти обаче трябва да се замислиш за бедните момичета, обречени на въздържание.

— Това с въздържанието си е твоя, единствено и само твоя вина. Познавам страшно много мъже, които само чакат да ги повикаш с пръст.

— Нямам предвид мен.

— Кого тогава?

— Помисли малко…

Маската започваше да се втвърдява и Жюлиет една сега си даде сметка, че е още с дрехите на гърба си. Ще трябва да внимава да не си изцапа пуловера, като го съблича.

— Не ти, не и Режина. Мартин ли? Не. Бенедикт?

— Позна.

— Тя ли ти каза?

— Не. Обаче виждам как те гледа на другата сутрин.

— Трябва само да си избере някой принц, но истински, не онази жаба.

Унгрун прихна.

— О, по дяволите! Маската ми отиде на кино! Жюлиет, престани!

— Ти ме заговаряш.

Унгрун млъкна, Жюлиет започна да се съблича и вече стъпваше с единия крак на ръба на ваната, когато се сети нещо, втурна се гола към стаята си и се върна с книга в ръка. След няколко минути пискливият глас на Унгрун прекъсна четенето й.

— Жюлиет…

— Ето на, виждаш ли, пак ти ме заговаряш.

— Жюлиет, какво правиш?

— Нали виждаш, чета.

— Може ли да ми прочетеш един пасаж?

Жюлиет погледна книгата. Опита се да прочете нещо, но беше на исландски. В бързината беше влязла в стаята на Унгрун и бе грабнала първата книга, попаднала й подръка.

Разсмя се и скри лице в отворената книга.

— А, не. Отказвам да си вземам вана заедно с теб — възнегодува Унгрун, като видя омазаните страници. — Ти си направо невъзможна!

— Унгрун… Унгрун… Сърдиш ли ми се? — провикна се разтревожена Жюлиет.

Унгрун излезе, без да я удостои с отговор.

Той отвори куфара и го метна на леглото.

— Това е за теб.

— Всичко това?

Тя посочи преливащите от куфара минирокли, тениски, червени, жълти, сини найлонови колани, очила, сандали, гердани с висулки във формата на банани…

— Всичко това.

— Но…

— Когато един мъж те обсипва с подаръци, не е прието да протестираш!

— И какво трябва да направя в такъв случай? — попита Жюлиет превзето.

— Да се постараеш да си ги заслужиш.

Той я изгледа сластолюбиво и весели искрици затанцуваха в очите му. Жюлиет разбра. Луи заобиколи леглото, протегнал ръце. Жюлиет му избяга и се скри зад капака на куфара.

— Искаш ли да те хвана? — попита Луи.

Жюлиет не отговори.

— И да те вържа?

Играта започваше.

— Ще те хвана — повтори той и с един удар затвори капака на куфара.

Тя подскочи и се шмугна в гардероба, между нещата му. Вътре вече миришеше на Луи. Завря нос в старото му яке и го помириса. Бързо се съблече. Обу ботите му, метна на гърба си якето му и излезе.

— Аз съм момче — подхвърли тя, — искаш ли ме?

— Цигара?

Жюлиет кимна.

Той се бе стъписал, когато тя изскочи от гардероба, дълга и бяла с коженото му яке, със закръгленото дупе, черната коса, прибрана под платнения каскет, свела черните си очи, засенчени от дългите мигли, прехапала до кръв устни, с кълчеща се походка… Малко, разтропано и знойно курве.

Той тикна цигарата между устните й.

— Не се ли страхуваш, че ще те изгоря?

— Не… свършихме вече, сега сме в примирие.

Той я целуна, стана и отвори хладилника. Жюлиет наблюдаваше загорелия му квадратен гръб, покрит с гъсти, тъмни косми чак до кръста, по-гъсти между бедрата, къдрави по-надолу по краката. Харесваше тялото на Луи, миризмата му, вкуса му, когато го ближеше.

— Харесвам тялото ти.

Той не отговори, беше зает да отпушва шампанското.

— Защо не ни казват колко е хубаво да обичаме хората сексуално? Винаги говорят само за душата, за сърцето, за духа, но никога за задника. А той е нещо важно все пак.

— Защото не са те възпитали правилно. Но след това си наваксала, слава богу… Всъщност като се замислиш, няма нищо по-добро от католическото възпитание, то най-добре те учи да се чукаш. Как ли го правят онези, на които не са им втълпявали още от пелените, че чукането е грях?

— Когато се любя с теб, имам чувството, че изучавам самата себе си… то е нещо като приключение.

— Ами да, по-приятно е от почивка в някой „Клуб Медитеране“, пък и е много по-евтино!

Тапата изхвръкна с гръм и Луи разля пяната по бедрата и корема на Жюлиет.

— Досущ като във филмите за перверзни царе и царици.

— Кога ще гледаме филмите ти? — попита тя.

— В Италия на Коледа. Във Франция, нямам представа… Дори не знам дали искам да ги показват във Франция. Да ти кажа честно, ще ми се да се снимам и в нещо друго, не само в тези макаронаджийски уестърни.

Той разхождаше език по корема й, засмуквайки кожата й като вендуза. Тя го отблъсна, отбелязвайки, че се държи неприлично.

— Ами ти? Какво прекрасно натвори?

За миг се изкуши да го излъже, да се изтъкне, да си измисли разни проекти, но се отказа. Нямаше да лъже. Не и Луи.

— Нищо.

— Нищо?

— Ходя на лекции… нищо друго.

Когато се запознахме, си каза тя, имах амбиции. Сега колекционирам единствено разочарования.

Той я погледна разтревожен.

— Да не си болна?

Тя се усмихна леко.

— Болестта я няма описана в медицинския речник.

— Заради историята с Виртел ли?

— Не знам.

Не й се мислеше за това.

Жюлиет хлъцна.

Той я притисна до себе си.

— Не бива да униваш, само защото някакъв гаден шопар е искал да те прекара.

— Не е само Виртел… Всичко е кофти. Жоел, сестрата на Мартин, нали си чувал за нея, попадна в ръцете на садиста от Питивие. Сега е в шок. Не желае да говори за това.

— Трябва да се вземеш в ръце, миличка, да реагираш. Не можеш да поемаш вината за всички страдания по света, те нямат край.

Жюлиет зарови пръсти в черните му къдрици, в гъстите косми на гърдите му, опитвайки се да ги върже на възли.

— Кажи ми, аз неудачница ли съм според теб?

Той се отлепи от нея, отдалечи я на една ръка разстояние и я погледна очи в очи.

— Чуй добре какво ще ти кажа, Жюлиет. Не си неудачница. Ти си борец, който се съмнява в силите си. Готова си да нападнеш, но най-дребната драскотина те изкарва от равновесие, не издържаш на болката. Реагирай, не се отпускай, намери някаква работа. Каквото и да е, без значение, само и само да те разсейва от мислите ти.

Тя промърмори:

— Да, така е, знам много добре.

И Шарло, и той й повтаряше същото.

Както и тя самата впрочем си държеше звънки, по военному стегнати, окуражаващи речи. Нейна ли беше вината, че нещо продължаваше да я яде отвътре?

Глава 8

Наближаваше Коледа. Париж засия с украсените си с пъстроцветни топки елхи и с ярко осветените витрини. Дядо Коледа се фотографираше с невярващи на очите си слисани дечица, ресторантите изписваха менюто по витрините със заскрежени букви.

— Коледата е отвратителен празник — заяви Мартин, окачвайки мокрия си шлифер в коридора. — Ненавиждам това задължително празнуване.

В дневната Жюлиет се беше отпуснала удобно върху купчина лекции, изкопирани на циклостил, а Режина приключваше с лакирането на нокътя на кутрето на десния си крак.

— Ришар звъня — съобщи Жюлиет. — Ще мине да те вземе към осем, ще вечеряте у тях.

— Можеше първо да ми се обади на мен. Писна ми да кисна всяка вечер у семейство Брузини!

— Е, това му е лошото, когато излизаш с италианец — заяви Жюлиет.

Мартин въздъхна и се качи в стаята си да се преоблече.

Тя поначало нямаше развито семейно чувство. А Ришар се чувстваше уютно само в семейното гнездо. На улица „Плант“ беше винаги напрегнат, готов всеки момент да си тръгне. „Тук има прекалено много мацки“, мърмореше той, когато с голям труд успяваха да го склонят да си съблече якето. „С него ли спиш?“, пошегува се Мартин един ден, понеже той не го свали през цялата вечер. Седеше с ръце в джобовете, с вдигната яка. „У нас има парно“, обясни Режина.

— И все пак — каза Жюлиет, оставяйки списанието „Пари Мач“ върху купчината лекции, — не бих искала да съм на мястото на Помпиду. Да ръководиш правителство в сянката на Дьо Гол, който не те изпуска от очи, въпреки че се е оттеглил в Коломбе…

— Как ще посрещнеш Коледа? — попита Режина.

— С татко и мама — отвърна Жюлиет. — А ти?

— Не знам.

Режина отговори толкова унило, че Жюлиет вдигна глава. За пръв път виждаше Режина, изпаднала в меланхолия.

— И ти ли не харесваш Коледата?

— Не особено.

Внезапно пред очите им се появи Режина такава, каквато бе сутрин на закуска: с рижавите си вежди, безцветното лице и целулитните бедра. Съвсем сама — след два месеца красивият италианец беше изчезнал, както всички предишни ухажори.

— Сигурно не успява да срещне правилните хора — каза на висок глас Жюлиет.

— Какво?

— Извинявай, приказвах си самичка.

Досега не бяха отваряли дума за родителите на Режина, за детството й, за това, с какво се е занимавала, преди да цъфне в Париж. Странно, помисли Жюлиет, за мен животът на Режина започва от Париж. Също както никога не бяха говорили за „уроците“. Горката Режина, която се разпява, за да се бори с времето, и прави свирки, за да се издържа!

Когато двете с Унгрун отидоха да видят филма, в който играеше Режина, напразно се взираха в екрана. Наложи се да го гледат повторно, за да я открият в гръб, когато Жан Габен влезе в оръжейния магазин.

— Тук ли ще останеш? — попита Жюлиет.

— Да… освен ако принцът не реши да се появи най-накрая.

Няма да е зле да я поканя за Коледа в Питивие, помисли Жюлиет. Би било мило от нейна страна да ме покани у тях, мислеше Режина. Трябва да попитам татко и мама, продължи да разсъждава Жюлиет. Тя сигурно дори не си дава сметка колко ще ми бъде приятно, заключи Режина. Момиче като мен на Коледа в Питивие, сигурно й звучи нелепо.

— А Мартин и Бенедикт какво ще правят? — продължи да разпитва Режина.

— И те като мен с татко и мама… Така предполагам.

— С Бенедикт оправихте ли си отношенията?

Очевидно съвсем е закъсала, за да проявява интерес към отношенията ми с Бенедикт.

— Да.

Двете се бяха помирили. Мир, подложен на постоянен контрол — всяка следеше другата да не навлиза в чуждата територия. Бенедикт беше по-склонна да зарови томахавката, защото Низо се държеше изключително мило и внимателно. Междувременно Емил се бе върнал от Камбоджа със стъклена снежна топка за личната си колекция, с още една подарък за Ларю и с „изключителен“ репортаж според всеобщото мнение. „Следващият ми медиен удар ще бъде изключително интервю с Никсън.“

Низо го слушаше и смигаше на Бенедикт. Не можеха да останат сами. Неизказано щастлив, че отново е с Бенедикт, Емил я следваше по петите. Въпреки това тя беше убедена, че Жан-Мари се е променил. Той, обикновено толкова резервиран и потаен, бе станал услужлив и отзивчив. Когато ходеше за кафе, носеше и за нея, предложи й билети за частна прожекция на „Сатирикон“, помогна й да напише материала си за конференцията в Триполи, на която се очакваше да присъства Насър… Имал е нужда от време да размисли, а аз бях прекалено припряна, мислеше си тя.

Една вечер Емил предложи да отидат на кино и Бенедикт покани Жан-Мари да дойде с тях. Той се отзова на поканата.

— Ще му е скучно с нас — предположи Емил. — Трябва да му намерим дама… Какво ще прави Жюлиет довечера?

— Отлична идея — побърза да го подкрепи Жан-Мари, преди Бенедикт да отвори уста, за да се възпротиви.

Вечерта Жюлиет щеше да излиза с Луи Гаяр.

— Кой е този Луи Гаяр? — попита Жан-Мари.

— Гаджето й — отвърна Бенедикт.

— Аха… и как изглежда?

— Много е секси.

— Така ли мислиш? Според мен е грубиян и изобщо не е интересен — тросна се Емил.

— Да, ама ти си мъж…

Следващия вторник в края на работното време, преди почивните дни за коледните празници, Бенедикт и Жан-Мари си мислеха, че най-сетне ще могат да поговорят сами, на четири очи… Двамата щяха да посрещнат Коледата със семействата си и на другия ден заминаваха. Слязоха в кафето на партера и едва се бяха настанили на една масичка, когато към тях се насочи Емил, останал без дъх:

— Жан-Мари, Жан-Мари… обадиха се от Лион… баба ти получила удар.

Жюлиет, Мартин, Бенедикт и… Режина посрещнаха Коледа в Питивие. Унгрун остана в Париж. Щеше да се подложи на операция и годеникът й да долети от Рейкявик, за да й дава кураж.

Марсел и Жанет Тюил се поколебаха, но накрая се съгласиха да приемат на гости Режина. „Не познаваме госпожицата!“, опъваше се Марсел Тюил. „На всичко отгоре казваш, че е чужденка, германка! Боже мой, в коя стая ще я настаня?“, питаше Жанет Тюил, объркана.

Жюлиет ги успокои: Режина е съвсем непретенциозна, обикновена като всички нас и няма да създава проблеми.

Режина очарова господин и госпожа Тюил, особено главата на семейството. „Това момиче е страхотно, естествено, весело, открито, радушно“, обясняваше той на всички… Непрекъснато пробутваше десетината думи, които си спомняше от фронта, обръщаше се към Режина с fraulein, повтаряше само bitte и danke. Дори си позволи леко да фамилиарничи и когато поднесоха пънчето на коледната трапеза, сложи ръка на бедрото й. Когато настъпи новата 1970 година, я целуна по устата. Жюлиет беше направо шокирана. Баща й извади сивия си костюм от фин английски плат с жилетка, купи си мъжки одеколон „Брут“ и развеждаше Режина из града, хванал я галантно под ръка. Със сериозен глас й разясняваше ролята си на председател на асоциацията на родителите срещу садиста. Режина сегиз-тогиз възкликваше възхитено и твърдеше, че историята била направо „невероятна“.

Едва след като се срещна и разговаря с инспектор Ескула, когото бяха изпратили от Париж в помощ на местните колеги, тя се убеди, че престъпникът не беше някакъв оперетен злодей. „Разбирате ли — обясняваше тя на Марсел Тюил, — за мен е страхотно трудно да си представя, че в Питивие вилнее убиец садист.“

Имаше чувството, че се разхожда из някакъв кукленски град, изграден около два площада — тук се провеждаше съботният пазар, имаше църква, в която се била отбивала Жана д’Арк, и три кафенета, където се срещаха местите младежи. Град чист, спокоен, кокетен, без никакви проблеми, като изключим оживлението покрай откриването на сезона за лов и риболов, петнайсетдневката на търговията, поправката на покрива на сградата на околийското управление и работното време на новия плувен басейн.

Поканиха я на гости във внушителния буржоазен дом на семейство Тасен и в четиристайния апартамент на семейство Маро, жилища, които обясняваха хладното високомерие на Бенедикт и гневното, понякога просташко поведение на Мартин.

За разлика от Бенедикт, която се чувстваше защитена от изисканата подредба на родния си дом, Мартин имаше едно-единствено желание: да избяга от нерадостното ежедневие на семейната среда. Матилд Тасен беше в течение на най-новите филми, книги, на последната мода; госпожа Маро почти не отвори уста и се зае да мие съдовете, преди още да станат от масата. В интерес на истината, семейство Маро бяха все още силно разстроени от „инцидента“ — както наричаха нападението на садиста, чиято жертва се бе оказала Жоел.

Жоел беше героинята на Питивие. Където и да се появеше, хората снижаваха глас и вдигаха очи към небето. Срамуваха се и в същото време изпитваха особена възбуда. Във фризьорския салон на госпожа Робер се точеше неспирна върволица от клиентки. След като получи едноседмичен отпуск и чувствително увеличение на заплатата, Жоел се върна на работа. Носеше черни очила, рядко отваряше уста, въздишаше често-често. Клиентките я наблюдаваха, прелиствайки модните списания. Една дори я помоли да й даде автограф. Което Жоел стори с примирено и измъчено изражение. На другия ден след „инцидента“ я бяха поставили под лекарско наблюдение и предписали успокоителни, които продължаваше да взема.

Обискираха хамбара, в който я бе задържал ненормалникът. Нямаше никакви отпечатъци, вероятно беше носил ръкавици. Анализираха следите от гуми, бяха оставени от мощен автомобил, но не откриха нищо повече, което да помогне на разследването. Когато инспектор Ескула разпита Жоел, тя разказа за акцента му, за това, че бил женен… млад…

— Младоженец? — попита полицаят.

— Не знам… не знам…

Разпитва я с часове, но тя не успя да си спомни нито цвета, нито марката на колата.

— Направете още едно усилие, моля ви…

Засипваше я с въпроси. Накрая на Жоел й прилоша и се свлече от стола. Лекарят, когото повикаха по спешност, нарече инспектора грубиян. Пулсът на Жоел Маро едва се долавяше, бе получила и силно кръвотечение от носа. Изпратиха я за една седмица в един санаториум до Орлеан. Като се върна в Питивие, Жоел забеляза, че отношението на хората към нея се е променило. Вече не беше коя да е, една от многото девойки, и въпреки че в погледите им се четеше повече нездраво любопитство, отколкото неприкрито възхищение, на нея й харесваше.

И красавецът Рьоне се беше променил. Редовно се срещаха, вече не я караше да го чака, напротив, вземаше я от тях, когато излизаха някъде. И понеже по време на отвличането се знаеше, че той ходи с Жоел, провъзгласиха го за неин „годеник“ и той покорно изпълняваше ролята си на герой по неволя.

— Обичаш ли ме? — повтаряше непрекъснато Жоел.

— Разбира се, че те обичам — отвръщаше той и я прегръщаше.

— И няма да ме изоставиш като другите момичета досега?

Той клатеше отрицателно глава.

— Закълни се, защото, ако това се случи, ще страдам много повече, отколкото от мъченията, които ми причини оня ужасен тип.

И Рьоне се заклеваше. Жоел въздишаше дълбоко и още по-плътно се притискаше до него. Родителите й му разрешиха да спи при нея, в нейната стая. Сънувам кошмари, обясни им тя, хлипайки.

— Резултатът от цялата работа е — разказваше Мартин на Жюлиет, Бенедикт и Режина, докато трите си пиеха чая, — че аз спя в трапезарията. Обстановката вкъщи е нетърпима. Чудя се какво да правя. Нали си представяш в какво състояние са били майка ми и баща ми, за да се съгласят Рьоне да спи у нас?

— Каквото и да приказваш, тя се промени — каза Жюлиет. — Едва се осмелявам да я заприказвам, като я видя такава мълчалива, с черните очила и с измъчения й вид.

— Но тя трябва да говори за случилото се — не се предаваше Мартин. — Ще й олекне, ако се отпусне и се разприказва.

— Или да отиде на психолог — предложи Бенедикт.

— Не иска.

Момичетата често се събираха в чайната на парче бадемов сладкиш. Режина ядеше само бадемовия пълнеж, а Жюлиет дояждаше подложката от хилядолистно тесто. Там Мартин провеждаше телефонните си разговори с Ришар. „У дома всички подслушват…“ Той звънеше от уличен телефон близо до Монпарнас, беше успял да го излъже. Продължаваше да работи като доставчик, без особено въодушевление.

Жюлиет се чувстваше щастлива при родителите си. Идеята да покани Режина се оказа сполучлива. Тя внасяше оживление на масата и всеки се чувстваше добре в ролята си на родител или на дете.

— Боже, колко приятен е този град, истинско място за почивка! — въздишаше Режина. — Като се замисля, все повече се убеждавам, че съм създадена да бъда видна провинциална дама.

— Много скоро ще ти омръзне — отвръщаше Бенедикт.

Тя се отегчаваше у дома. Никой не говореше за вестника, за професията й, за живота й в Париж. По-важни бяха ученическата чанта на изтърсака на семейството или предстоящата родителска среща. Искаше да научи какво става с Низо. Но колкото и да разпитваше Емил, когато й звънеше, успя да разбере само, че Жан-Мари помолил да му продължат отпуска за погребението на баба му.

— Не намирате ли, че е чудесно да си седим тук четирите? — попита Жюлиет.

— Ама че си сантиментална — отвърна Мартин с усмивка.

Жюлиет се нацупи.

Може да е, може и да не е.

— Хубаво. Хайде, Режина, ставай. Не бива да закъсняваме за вечеря, нашите държат на навиците си.

— Какви са плановете за довечера? — осведоми се Бенедикт.

— Анри спомена за някакво заведение в Орлеан. Среща у тях, става ли?

— Добре.

Прекрачвайки прага на „Котаракът в чизми“, Режина и Жюлиет се оказаха насред разбунен кошер — госпожа Тюил седеше на един стол, отметнала назад глава, едва си поемаше дъх, отпуснала ръце край тялото, с флакон одеколон в дясната ръка, а господин Тюил ядосано сновеше напред-назад.

Никой не обърна внимание на Жюлиет и Режина.

— Какво е станало? — попита Жюлиет.

— Станало е това, че този път той прекрачи всякакви граници, чашата на търпението ми преля. Осмели се да дойде да ме предизвиква, мен, председателят, на всичко отгоре в собствения ми магазин. Полицията е длъжна да се намеси!

— Нищо не разбирам — отвърна Жюлиет. — Кой те предизвика в магазина ти?

— Дай й да прочете, Марсел — успя да промълви Жанет Тюил, едва поемайки си дъх. — Дай й…

С театрален жест Марсел Тюил й подаде намачкан лист хартия, който стискаше в ръка. Жюлиет го разгъна старателно и прочете:

„Внимавайте, жители на Питивие, ще ударя отново, ако продължавате да ме предизвиквате. И този път ще надмина себе си“

Думите бяха изрязани от вестник, лепилото беше съвсем прясно.

Страхотно нагъл жест от страна на убиеца — беше се подиграл открито на господин Тюил, подхвърляйки бележката в магазина.

Госпожа Тюил напръска одеколон на кърпичката си, вдиша аромата й и я притисна до челото си.

— Като си помисля, че може да съм го видяла, даже да съм го докоснала, кой знае…

— Престани, Жанет, стига вече.

— Можете ли да си спомните кой е влизал днес, кои клиенти са минали през магазина? — обърна се Жюлиет към тях.

— Ти пък, какво говориш! Точно сега по празниците… тук е такава върволица… И тукашни, и напълно непознати, дошли отвън, отвсякъде… Не, не можем, отлично е изпипал номера си, хитрец е той.

— За какво намеква с това, че го предизвиквате?

— Не знам, нямам понятие — отговори баща й, силно нервиран. — Обадих се на инспектор Ескула, поканих го да дойде. Длъжни сме да сложим точка на тази злокобна комедия.

Глава 9

В събота, 25 април 1970 година, Жоел Маро се омъжи за Рьоне Габе. Цял Питивие се стече на сватбеното тържество на „малката жертва“, както всички единодушно я наричаха. Кметството и църквата бяха украсени с бели цветя, с флагчета, изписани с трогателни пожелания, духовата музика водеше процесията с младоженците към църквата.

Родителите на Жоел се опитаха да протестират срещу църковния брак, но се видяха принудени да отстъпят — сватбата на дъщеря им не беше обикновена сватба, с нея целият град даваше отпор на един престъпник. В представите на жителите на Питивие брачният съюз между Жоел и Рьоне символизираше триумфа на живота и невинността. Насъбралите се хора по пътя на шествието, което премина през целия град, акламираха бурно младоженците.

Жоел беше много красива с белия воал. Руса, почти крехка, тя се облягаше на ръката на Рьоне, при всяко спиране допираше леко глава до рамото му, след което отново повеждаше гостите, грациозна и изискана като героиня от екрана. Красива и щастлива. Едва се сдържаше да не изкрещи неописуемото си щастие с някое друго възклицание, придружено от палави подскоци. От време на време прехапваше устни, за да не изпусне нещо от сорта на „Мамка му, адски се кефя!“. Хвърляше поглед към Рьоне, възхитителен в сивия фрак, който му стоеше безупречно. И леко смутен от цилиндъра, който държеше в ръка. Жоел бе избрала тоалетите им от специализираното списание „Сватби“ и бе ходила в Орлеан да ги поръча. Целият град събра пари за церемонията. Новоизбраният член на градския съвет господин Тасен даже настоя всяка година градът да отбелязва тази дата с надеждата да умилостивят убиеца. „Как ли пък не — мърмореше Марсел Тюил, препасан с небесносинята лента на асоциацията — напротив, това само ще го възбуди допълнително и ще вземе да ни сервира някое ново долно убийство…“ Инспектор Ескула го бе уверил, че през този ден, както и през следващите няколко дни ще разпореди да се засилят мерките за сигурност.

Развълнувани, Мартин, Жюлиет и Бенедикт тъпчеха на място, блъскаха ги отвсякъде, но те не обръщаха внимание. За пръв път присъстваха на сватба на момиче и момче от тяхната компания. Най-възбудена бе Жюлиет, която все още не можеше да повярва на очите си. Само преди година и половина беше готова да подкупи света Схоластика, за да накара красавеца Рьоне да й предложи брак. А сега стоеше и наблюдаваше напълно безразлична как бившият й избраник надява брачния хомот.

— Той е кофти тип, съжалявам я — прошепна тя на Мартин, докато свещеникът благославяше наляво и надясно.

— Не хули онова, което си обожавала — отвърна Мартин.

— Дори когато го обожавах, бях наясно, че е кофти тип.

— Знаем те тебе, обичаш да усложняваш всичко. Такава си ти, защо да е просто, като може да е сложно!

— Само не ми казвай, че при теб и Ришар нещата са прости!

„Едно на нула за нея“, отбеляза наум Мартин.

Ришар беше напуснал бачкането и се бе върнал към старите си занимания. „Не изкарвам достатъчно, направо е смешно и освен това в Париж не спира да вали.“ Не й даваше сърце да му чете морал, пък и бе започнала да свиква с дребните му кражби. Странно, изживявам тази история, сякаш очаквам края й всеки момент. Сякаш е някаква грешка. Не ми пука за него, когато го няма, неспособна съм да разсъждавам, когато застане пред мен с хвърчащите из въздуха пръсти и бързата усмивка, увит в странния си шлифер, който напомня на покритите с прахоляк наметала на героите от уестърните. Обичам го, да му се не види, обичам го. Това трябва да е истинската любов — нещо, което не можеш да обясниш.

Той ту се появяваше, ту изчезваше. Една седмица ни кост, ни вест, на следващата изникваше от нищото с някой „Ролекс“ или гривна „Картие“. Тя не искаше обяснения, предпочиташе да е в неведение. След като си приказваха с часове, накрая се оказваше, че не са си казали почти нищо, и оставаха дълго време прегърнати. Той я галеше по косата, повтаряйки: „Марин… Марин…“. Тя слушаше, затворила очи. „Ще се оженим, Марин, и ще си направим бебе.“ Тя кимаше утвърдително и повече не отваряха дума за това. Или казваше „да“, но само за да си го повторят още веднъж. Тя така и не му каза за заминаването си, треперейки от страх да не попадне случайно на писмото от „Прат“ или някой да не се изпусне по време на разговор: „За кога е насрочено голямото пътуване?“. Момичетата и Розита бяха предупредени да не произнасят думите „Ню Йорк“ или „Америка“ в негово присъствие и добре пазеха тайната. Тя си беше купила билет за 28 юни. Два месеца преди датата струваше двойно по-евтино.

— Остават само два месеца — пошушна Жюлиет, която знаеше за какво мисли приятелката й.

— Мръсница — тросна се Мартин и я ощипа до кръв.

— Не можеш да ощипеш съвестта си, тя жестоко ще ти отмъсти.

Жюлиет хвана Мартин за кутрето и го изви. Мартин извика и сред присъстващите се надигна неодобрителен ропот.

— Понеже стана дума за съвест, искаш ли да разкажа на Луи какви ги вършиш зад гърба му?

— Направи го. Той прави същото. А и няма да се учудя, ако одобри.

— Обичам те, да знаеш — продължи Жюлиет, — ако можех, щях начаса да се оженя за теб.

— Ах, ах, престани, че ще се разрева.

— Какво си приказвате? — наведе се към тях Бенедикт. — Край няма тази служба, кога ще свърши!

— Жюлиет дрънка врели-некипели. Тихо, защото ще ни направят забележка. Това е сватбата на сестра ми все пак…

Бенедикт и Жюлиет запяха „По-близо до теб, Господи, по-близо до теб“. Бенедикт завиждаше на близостта на Мартин и Жюлиет. Колкото и да се стараеше, не успяваше да стане една от тях. Не че страняха от нея, нищо подобно, просто и двете сякаш една майка ги беше раждала. Грешката е у мен, разсъждаваше Бенедикт. Липсва ми тяхната смелост. Смелостта да живея с Луи Гаяр и с другите, да се движа в компанията на крадец или да заминавам за Америка съвсем самичка. Смелостта да не се преструвам, да не претендирам, че съм това, което всъщност не съм. Искам да успея, но понеже ми липсва смелост, се държа за Емил, когото трудно понасям. Страхувам се, когато не е до мен, когато сянката му не ме закриля. Нямам сили да го напусна, преди да си намеря някой друг, който да ми проправя пътя.

Бенедикт изживяваше моменти на ужасяваща проницателност, когато пред очите й изскачаха всичките й слабости, и вземаше големи решения: скъсвам, започвам начисто, сама. Ще постигна всичко със собствени сили.

Загледа се в Жоел и Рьоне и в сърцето й отново пламна надеждата някой ден и тя да каже „да“ на онзи, който я очаква някъде и който веднъж завинаги ще я избави от страха. Някой достатъчно красив, богат и прочут, за да й донесе истинско успокоение.

Службата свърши и сватбеното шествие се раздипли обратно в посока към кметството, където щеше да се състои тържествената вечеря. Мартин и Жюлиет предложиха да помагат в сервирането и в момента, в който Жоел и Рьоне заедно разрязаха карамелизираните розички на сватбената торта, от високоговорителя плиснаха звуците на валс. Господин Тасен обяви началото на танците. Поклони се пред госпожа Маро, която, следвайки такта, се понесе с него, стиснала под мишница чантата си. Скоро младоженците ги последваха и се завъртяха за кратко сами, осветени от прожекторите, под аплодисментите на събраното множество.

— Воалът, воалът! — скандираха гостите.

Жоел хвърли воала във въздуха и всички се надпреварваха да откъснат парченце за спомен и за късмет в любовта, след което валсът продължи да се лее от високоговорителя. Господин Тюил покани дъщеря си. Леко пийнала, Матилд Тасен се опитваше да замъкне съседа си по маса на дансинга под неодобрителния поглед на Жанет Тюил. Мартин тъкмо се готвеше да стане и да покани баща си, когато една ръка я спря.

— Сега вече няма как да ми откажеш…

Тя се обърна. До нея стоеше Анри Бишо. Усмихна му се и се остави да я отведе на дансинга. Единствена Бенедикт не получи покана да танцува. Очевидно няма да го намеря тук, реши тя.

На 30 април на разсъмване един от боклукчиите, които минаваха по улица „Адмирал Гурдон“, озадачен от тежестта на една кофа, помоли колегата си да му помогне да я вдигнат заедно. Обзет от любопитство, колегата вдигна капака и изруга. Вътре бяха натъпкани две тела, покрити с парче бял тюл, напомнящ булчински воал. Жертвите бяха близначките Кристин и Каролин Лантие, ученички в последния клас на гимназията в Питивие. Винаги еднакво облечени, те вечно се кикотеха, закривайки уста с ръка или шушукайки си на ухо. Порцеланов тен, тъмнозелени очи, черни като нощта мигли, гъсти кестеняви коси, двете прекарваха цялото си време да си говорят за мода и да четат списания. Убиецът ги е срещнал очевидно, когато са се връщали от плуване, защото ги бяха видели за последен път в големия басейн на закритата къпалня.

Червеят на подозрението зачовърка умовете на питивиейци и всички започнаха да се гледат изпод вежди. Очевидно са го познавали, започнаха да дърдорят убедено те, иначе е нямало да се качат в колата му. В такъв случай, кой ли може да е той?

В кафенетата, по опашките в магазините, в чакалните, фризьорските салони, автомобилните сервизи всеки споделяше подозренията си. Всеки си имаше собствена версия. Ами парчето от булчинския воал, само не ми казвайте, че е някой външен човек, непознат. Едно е сигурно, бил е поканен. Аз пък да ви кажа…

Разпространяваха се анонимни писма: „Къде беше съпругът ви, синът ви, брат ви около седем часа в деня на престъплението?“. Или: „Как се получава така, че вашият съпруг отсъства толкова често от къщи? На ваше място бих проверил къде и как прекарва времето си“.

Някои получатели донесоха нещастните послания в полицейския участък, други не се осмелиха да го сторят. Госпожа Тюил също получи писмо: „Знам къде е бил съпругът ви през онази нощ. Отгатнете…“. Тя се отпусна на стола разтреперана и прошепна: „Боже мой, Марсел…“. През въпросния ден той наистина не беше нито у дома, нито в магазина. Пристигна второ писмо: „Не намирате ли, че е странно съпругът ви да е председател на асоциацията? Вероятно иска да замете следите, а?“.

Наложи се госпожа Тюил да вземе успокоително от аптечката и да натопи парченце захар в малко коняк. Вечерта, когато господин Тюил затвори магазина и се качи в жилището, угрижен и уморен, тя направи опит да го подпита, но го стори толкова непохватно, че той я прекъсна изнервено:

— Какво има, Жанет? И ти ли започна да ме подозираш?

Тя изломоти нещо като: „Съвсем не, уверявам те…“, и двамата си изядоха супата в пълно мълчание.

Писмата продължаваха да пристигат. „Или вашият съпруг ви изневерява, или той е убиецът.“ Жанет Тюил си загуби съня. „Като си лягам до него вечер, дали ще се събудя на сутринта цяла и невредима?“ Премести се в стаята на Жюлиет под претекст, че я е хванала кашлица, и не пропускаше да превърти ключа, преди да заспи.

Семейство Тюил не бяха единствените жертви на отвратителните послания. Други получаваха писма с изнудвания, смъртни заплахи, молби за пари, припламваха отдавна заровени вражди. Благородният порив за солидарност, обединил града по повод сватбата на Жоел, се изроди в бурни дрязги и препирни.

Няма все пак да седна да пиша материал, основаван на анонимни писма, реши Бенедикт, изпратена да отрази събитието за „Фигаро“. На всяка цена ми трябва нещо изключително, сензация, като миналия път.

Инспектор Ескула изобщо не й беше от полза. Нищо повече не знаем, нищо повече не можем да ви кажем, чуваше тя всеки път, когато се опитваше да се добере до някой от отговарящите за разследването.

Размотава се из Питивие в продължение на няколко дни. Блъскаше си главата да открие някакъв знак, някаква нишка, за която да се закачи, та да си напише материала, който трябваше да изпрати в Париж. Ларю проявяваше нарастващо нетърпение и заплашваше да изпрати на място журналисти от отдела за уличните произшествия.

— Ако поех отговорността да ви изпратя именно вас, то е, защото това е вашият роден град, да му се не види, там сте си у дома! Ровете по кофите, влезте в домовете на хората. Говорихте ли с родителите на жертвите?

Те бяха напуснали града веднага след погребението.

Бенедикт се въртеше в кръг без никакъв резултат до момента. Родителите й не правеха нищо, за да й помогнат. Само дето не я попитаха какво смята да прави тук и защо изобщо се е върнала. Господин Тасен се беше присъединил към асоциацията на господин Тюил и публикуваше яростни статии в „Репюблик дю Сантр“. Госпожа Тасен прекарваше времето си, сновейки между училището и занималнята на открито, треперейки някое от децата да не попадне в ръцете на садиста. Когато оставаше насаме с дъщеря си, се впускаше в спомени за Париж, за американската си приятелка, от която бе получила писмо.

— Тя настоява твърдо да отидем двете заедно до Флоренция. През лятото, ако се освободи стая на улица „Плант“, дали ще е удобно да дойда за няколко дни?

Бенедикт правеше опити да отклони разговора към себе си, към вестника, към разследването, с което я бяха натоварили. Майка й я слушаше разсеяно и отново подхващаше любимата си тема: Париж.

— Мамо, никак ли не се интересуваш от това, което ти разказвам?

— Напротив, скъпа, и много се гордея с теб, да знаеш. Постоянно повтарям на приятелките ми… Наистина, наистина.

Бенедикт кимаше. Разочарована, засегната.

Реши да отиде при Жоел, да я поразпита. Замисли се за иронията на съдбата, докато набираше телефона на новата госпожа Габе. Как щеше да успее да предразположи Жоел, да й вдъхне доверие и да я накара да се разприказва, след като винаги бе изпитвала единствено презрение и антипатия към нея?

Жоел посрещна Бенедикт в двустайния си апартамент на улица „Еглиз“. Покани я да влезе и отново се излегна на дивана, по който бяха разхвърляни разни списания. Сега беше ред на Бенедикт да изпита чувство на неудобство. Жоел я наблюдаваше с явна самоувереност, дори с известна наглост.

Бенедикт се прокашля и заяви, без да го извърта:

— Знаеш защо съм тук.

Жоел взе една пиличка за нокти и се зае с ноктите на дясната си ръка.

— Защото… си помислих, че може би някои неща са изплували в паметта ти оттогава и…

— О, боже мой, не ти предложих нищо за пиене.

— Благодаря. Много си любезна. Не съм жадна.

Не можеше да се отпусне и да й заговори на „ти“.

— Сигурна ли си? Аз ще си сипя едно малко американо. Обикновено чакам Рьоне да се прибере, но тази вечер ще направя изключение.

Тя се надигна от дивана и отиде до барчето.

— Помислих, че ако се напънеш, може би ще си припомниш някои неща…

— Казах всичко на полицията, когато ме разпитваха. Не си спомням нищо. Опитвам се да изтрия от съзнанието си ужасната случка.

Тя се закова на място и Бенедикт можеше да се закълне, че леката пауза беше напълно премерена, абсолютно нарочно, за ефект. Угнетена и наранена, притиснала бутилката до гърдите си.

— Жоел, ти си единствената, която би могла да сложи край на кошмара. Познаваше ли близначките Лантие? Нали не искаш това да се случи отново?

— О, не! Ужасно е, направо е непоносимо.

— В такъв случай, направи малко усилие! Каква беше колата?

— Нали ти казах, че всичко разказах в полицията!

— Ти дори не се опитваш да си спомниш!

На нея изобщо не й пука какво може да се случи на другите. Не бива да се нервирам, каза си Бенедикт, стараейки се да се владее.

— Чуй ме, не искам да те припирам… но наистина бих желала да ми помогнеш.

— Искаш да се докопаш до сензацията, права съм, нали? — каза Жоел и й хвърли хитър поглед.

На Бенедикт й идеше да си тръгне, но се въздържа. Толкова егоизъм и тъпотия я отвращаваха, но кой знае, това момиченце можеше да се окаже полезно.

— Не. Искам само да пипнат този мръсник. Нищо друго.

В този момент се чу как в ключалката се превърта ключ и Рьоне влезе в стаята. Жоел го целуна и се притисна към него.

— Бенедикт дойде да ме интервюира за „Фигаро“.

— Пак ли! — изломоти Рьоне. — Докога ще се занимаваме с тази история, няма ли край!

— Казах й, че нямам нищо за казване.

Тя се притисна още по-плътно до мъжа си.

— Добре, оставям ви… Ако случайно нещо… Обади ми се — предложи Бенедикт неубедено.

— Добре, чао.

Минавайки покрай редицата пощенски кутии във входа, Бенедикт не се сдържа и хвърли поглед към тази на Жоел и Рьоне. Открояваше се сред останалите заради белите джувки, знак, че принадлежи на младоженци. Джувките напомняха парчетата бял тюл, с които бяха покрити размазаните лица на близначките.

Когато се въртеше в омагьосан кръг, без да знае какво да предприеме в дадено журналистическо разследване, когато се сблъскаше с някой проблем или смяташе, че всичко е против нея, Бенедикт звънеше на Емил. Късно вечерта се опита да се свърже с него.

Обикновено винаги го намираше във вестника. За изминалите десет месеца това беше първото й обаждане в дома му.

— Ало. Обажда се Бенедикт Тасен. Бих искала да говоря с Емил.

— Ало. Да, това… аш не разбира…

Жената отсреща говореше със силен идиш акцент и трудно се изразяваше.

— Извинявайте, госпожо. Вероятно съм объркала номера.

— Тофа е нищо, госпожице.

Бенедикт затвори и набра отново номера.

— Ало. Бих искала да говоря с Емил, ако обичате.

— А… тофа е госпожицата…

— Странно — замислено заразсъждава на висок глас Бенедикт, — сигурна съм, че този е номерът, който Емил беше дал във вестника.

— Ай — възкликна жената, — фие от фестника. Фие искате гофори с Жакоб?

— Жакоб?

— Да, да… Жакоб, мой син. Той е журналист в един много голям фестник. Аш неговата майка…

— Емил Буше?

— Жакоб Голдщайн. Фие секретарката ли ште?

— Не, една приятелка.

Бенедикт докосна с пръст горната си устна. Сигурно е някаква грешка.

— Вижте, госпожо, търся Емил. Едно не много високо момче с много къдрава коса и очила с много силен диоптър.

— Жакоб. Той шивее при нас. Има много проблеми с очите. Тофа е вярно.

Никакво съмнение. Ставаше дума за Емил.

— А вие сте майка му, така ли?

— Да, госпожице. Аш шам майка му.

Бенедикт постоя известно време на телефона, докато осмисли твърдението „аш шам майка му“, и каза:

— Може ли да ви оставя едно съобщение, което да му предадете?

— Аш не може пише, госпожице. Той отиде до магазина долу, скоро ще се прибере.

— Добре, ще му се обадя по-късно. Довиждане, госпожо.

Бенедикт затвори, напълно шашардисана.

Емил Буше… Жакоб Голдщайн… Емил… Жакоб… Как ще се обръщам към него от сега нататък?

Глава 10

На сутринта Бенедикт реши да се види отново с Жоел. Причака я в края на работното време, на излизане от фризьорския салон. Цяла нощ се въртя в леглото и накрая измисли план за действие. Трябваше да я накара да престане да се надува. Нищо нямаше да постигне, докато Жоел смяташе, че води играта. Беше прекалено доволна от двустайния си апартамент и витаеше из облаците на новопридобитото си щастие, а ореолът на мъченица я освобождаваше от всякакво усилие.

След десет минути, точно в осемнайсет, всички магазини в града щяха да спуснат кепенци. Няколко окъснели домакини бързаха да направят последните си покупки. Зърна госпожа Тюил — метнала тергален шлифер върху престилката, с която обслужваше клиентите, тя бързаше към месаря. Ситнеше устремено с шалче, вързано под брадичката, клатеше глава и като че ли говореше на себе си. Десетина метра зад нея госпожа Пенсон пристъпваше величествено и бавно, сякаш търговците бяха длъжни да я чакат.

Емил не се обади снощи. И тя не го потърси. Не знаеше какво да му каже. Припомни си името Жакоб Голдщайн и на устните й плъзна лека усмивка. Оказва се, че и аз съм в състояние да впечатля един парижанин! После направи гримаса — не можеше да се каже, че Емил е истински парижанин.

Часовникът на църковната камбанария отброи шест часа и Жоел изхвръкна от фризьорския салон на госпожа Робер.

Бенедикт побърза да я заговори:

— Да отидем да пием кафе.

— Рьоне ме предупреди да не говоря повече за това.

— Да, ама Рьоне не може да мисли за всичко.

Жоел й хвърли бърз озадачен поглед.

— Хайде, ела, ще те черпя едно кафе и ще ти обясня как стоят нещата.

Жоел я последва. Поръча си чай, защото кафето й действало зле на нервите.

— Слушай сега — започна Бенедикт, — много мислих, откакто се срещнахме вчера. Слушаш ли ме? Убиецът е решил, че сватбата ти го е направила за посмешище. Целият град го е предизвикал. И той как реагира? Извършва двойно убийство. На свой ред отправя предизвикателство към жителите на Питивие. И отново пълна безизходица, никаква следа, по която да тръгнем. И отново разследването ще бъде прекратено. Какво ще се случи? Той ще започне да се смята за недосегаем и няма да се учудя, ако…

Тя млъкна и погледна Жоел, която беше престанала да разбърква чая си и я слушаше. Бенедикт не бързаше да продължи.

— Ако какво? — попита Жоел.

— Ако пожелае още веднъж да докаже, че е по-силният.

— По какъв начин?

— Като извърши ново престъпление.

Жоел сви рамене и отново се зае да бърка чая си.

— Само че не какво да е престъпление…

— Имаш прекалено развинтено въображение — пошушна Жоел, ръфайки резенчето лимон с дребните си бели зъбки. — Това ви е проблемът на вас, журналистите.

— Продължавам — подзе Бенедикт. — Не какво да е престъпление, защото повече не може да си го позволи. Вдигна летвата прекалено високо, като посегна на близначките. Следващия път, защото ще има следващ път, или ще убие три — което ми се струва трудно, — или ще извърши нещо безразсъдно.

— Тоест? — попита Жоел, оставяйки лимоненото резенче в чинийката.

— Ще нападне теб.

— Мен ли?

— Да.

И понеже Жоел мълчеше, тя продължи:

— Според мен е напълно логично. Помисли добре: ти си единствената, която успя да се измъкне, единствената, която го постави в затруднение. Ще иска да си отмъсти. Ще изчака известно време и ще ти потърси сметка. Иска ли ти се да живееш като подгонен дивеч? Със свито сърце? Вярваш ли, че Рьоне ще издържи на напрежението? На Рьоне вече му писна, нали? Той ще започне отново да излиза с приятелите си, ще поднови предишния си начин на живот. Разбирам го, това е нормално и естествено. Снощи ми се стори много изнервен, когато му съобщи причината за посещението ми.

— Ох, кажи какво точно искаш да сторя? — въздъхна уморено Жоел.

— Искам да си спомниш каква марка беше колата.

— Ама не мога, не съм виновна, че не мога.

— Не правиш никакво усилие да си припомниш.

— Ти си много интересна. Направих всичко, за да успея да забравя тази история. Понякога нощем я сънувам. Не смея да отворя уста пред Рьоне, защото не желае повече да слуша за това. Писна му. Затова трябва да ти е ясно защо не желая да си припомням подробно за случилото се онази нощ! И аз искам да помогна на полицията, да не мислиш, че не искам…

— Наистина ли искаш? В такъв случай имам идея.

Тя хвана Жоел за ръка и двете излязоха от „Кафе дю Нор“.

Беше седем часът. Точно по това време преди шест месеца мъжът беше нападнал Жоел. Бенедикт я накара да застане на ръба на тротоара, да се движи близо до шосето и да се обръща назад от време на време.

— Така ли беше в онази нощ? Ти очакваше да се появи Рьоне, нали? Дотук добре… И затова тръгна към къпалнята. Спомни си. Хайде, тръгвай и се обръщай при всеки шум от кола.

Бенедикт закрачи след нея на известно разстояние, стиснала палци за късмет. Боже мой, направи така, че да успея! Нищо повече не можеше да се очаква от глупавата малка гъска.

В началото Жоел крачеше, без да се обръща. Сякаш се страхуваше да погледне назад.

— Не мога — прошепна тя, — нямам сили, прекалено много искаш от мен.

— Или ще го направиш, или ще живееш в постоянен страх.

Жоел пак закрачи в края на тротоара. Обръщаше се едва-едва, хвърляше бърз поглед през рамо.

— Не. Няма да стане. Не мога да си припомня.

— Напротив. Можеш. Хайде, продължавай.

— Страх ме е. Никога досега не съм се страхувала толкова. Ами ако се появи отново?

Хвърли й поглед, изпълнен с ужас, и Бенедикт неочаквано изпита съжаление към нея.

— Аз съм до теб, ще те хвана за ръка. — Хвана я за ръка и силно я стисна за кураж. — Готова ли си?

Жоел кимна. Погледнати отстрани, сигурно сме страхотна двойка, помисли Бенедикт.

— Това е колата — извика Жоел.

Сочеше с пръст едно сиво „Пежо 504“. После пръстът й увисна във въздуха и тя промълви: „А, не, не“… Отново тръгна, пусна ръката на Бенедикт, изправи рамене и започна да поглежда назад на равни интервали, свъсила вежди, без да отделя очи от шосето.

Сега вече трябва да сме съвсем близо до къпалнята. Дано да си спомни, преди да стигнем до нея. Иначе експериментът ми ще се провали.

— Тази беше! Не, не, не беше тази. Тази! Не. И тази не беше…

Не може да бъде, въздишаше Бенедикт, увесила нос. Садистът не се движи със суперавтомобил с колекционерска стойност все пак! Движим се вече от три-четвърти час, а тя все още не може да си припомни колата. Освен ако не става дума за някой ситроен от 1934 година или за някоя снимка от 1957-а, които все още се срещат из фермите и в селските дворове.

Внезапно Жоел закова на място, провесила чанта на китката си. Опъната като струна, напрегната, сякаш носеше колата на ръце, тя сочеше един сив мерцедес металик.

— Тя е. Сигурна съм. Сигурна съм. Шофираше с маска на лицето, едно такова домино като на Зоро, хвана ме и ме дръпна силно, много ме заболя, защото си ударих крака във вратата… Спомням си. Това е той, той е…

Мерцедесът мина покрай тях, Жоел изпищя пронизително и се отпусна в ръцете на Бенедикт.

Мерцедесът спря.

— Нуждаете ли се от помощ, госпожице? — учтиво се осведоми шофьорът.

— Не, не, благодаря. Вървете си по пътя, ако обичате.

И понеже оня не помръдваше и я наблюдаваше безмълвно, Бенедикт се разкрещя:

— Отлично ме разбрахте. Махайте се! Или ще извикам полиция!

* * *

Същата вечер Емил позвъни у семейство Тасен и помоли да говори с Бенедикт.

— Ало, скъпа, прислужницата ми каза, че си звъняла снощи.

Бенедикт мълчеше, потресена. Прислужницата?

— Да. Исках да поговорим за историята в Питивие.

— Ларю е бесен. Иска да изпрати Раше.

— Раше няма да се справи по-добре от мен, бъди сигурен. Ченгетата мълчат като риби.

На телефона не беше прислужницата, едва се сдържа да не добави Бенедикт. Защо ме лъжеш? Но не й достигна смелост да се рови в това, не сега… нямаше желание. В края на краищата проблемът си беше лично негов.

— Кога се връщаш, скъпа? Липсваш ми, знаеш ли.

Комисар Ескула я помоли да не споменава никому за мерцедеса. Предупреди и Жоел. „Той не бива да се усъмни, че разполагаме с улика — обясни комисарят. — Ще проверим регистрационните талони на всички мерцедеси в околността, както и собствениците им. От вас искам пълна дискретност, нито дума никому.“ „А какво ще получа в замяна?“, отвърна Бенедикт. „Вас първа ще информираме, когато заловим убиеца“, обеща комисарят.

Трябваше да се въоръжи с търпение.

И да изтърпи незаслужения гняв на Ларю, който я смяташе за смотана и некадърна.

— Нещо ми подсказва, че съвсем скоро ще се върна — каза Бенедикт. — Нямам какво повече да правя тук.

— Чакам те, скъпа. Връщай се скоро!

Емил беше искрен. Бенедикт му липсваше. Вчера, когато се прибра и научи от майка си, че една девойка го е търсила, направо изтръпна. Беше измислил истински сценарий, за да избегне признанието. Ще й разкажа след време, когато заема мястото на Ларю и започна аз да дърпам конците, тогава няма да ме напусне.

Затвори телефона разведрен — Бенедикт не подозираше нищо. Иначе щеше да се държи хладно, да заговори с високомерния си тон на принцеса и да иска обяснения.

Никой не знаеше. Никой.

Откакто тръгна с Бенедикт, виждаше удивлението и възхищението в очите на околните. Четеше в погледите им и някои по-неприятни неща от сорта на: „След като това недоносче спи с нея, и аз ще мога“. Но това се случваше по-рядко.

Оня ден Ларю го извика в кабинета си и му предложи пура. На него! Беше готов да се обзаложи, че и най-скоро време Ларю ще го направи свой заместник.

Тогава може би щеше да й признае… на Бенедикт. Да й разкаже историята на Жакоб Голдщайн. Историята на родителите си. Унгарски евреи, избягали от нацистките гонения, установили се в Париж. „Франция, страната, която ще ни приюти и подслони“, повтаряше баща му във влака, който ги отвеждаше към френската столица. Баща му беше станал шивач, майка му се грижеше за домакинството. И бездруго щеше да й е трудно да си намери работа, говореше много лошо френски и не можеше да пише. Семейство Голдщайн си намери квартира на една уличка зад площад „Репюблик“. Малкият Жакоб израсна там и си обеща някой ден да се махне от това място. Един неделен следобед баща му го заведе на разходка в парка „Тюйлери“, там видя прекрасно облечени момченца, които пускаха лодки в басейна и ги насочваха към центъра. Не посмя да помоли баща си да наеме и на него една лодка. Някой ден, някой ден…

Впечатлен от вестника, на който баща му и чичовците му придаваха такова значение — четяха го всеки ден, като си го предаваха от ръка на ръка и коментираха надълго и нашироко новините — Жакоб реши да стане журналист. Записа се в една школа по журналистика. След като се дипломира, за негов късмет едно място се оказа вакантно във „Фигаро“. Назначиха го. Беше щастлив, че може да скъса максимално със семейната среда. Тук поне няма да могат да ме разобличат. Промени името и презимето си, съчини си биография, типично френско семейство, френски корени. Толкова се вживяваше, че почти си вярваше и не беше нужно много да го подтикваш, за да се впусне да разказва как си играел на улица „Вин“ с малкия граф Ларошфуко и дъщерята на граф Монталамбер, с който баща му ходел на лов в Солон. Бе зачеркнал родителите си в социално отношение, но продължаваше да им помага материално. Баща му остаря и повече не можеше да шие. Братята му го държаха в магазина от добро сърце. Старият човек запълваше времето си, изрязвайки статиите на Емил, които подреждаше и лепеше в един голям албум.

Синът му беше добро момче: не спазваше шабат и кидуш, но не пропускаше Йом Кипур и празнуваше с родителите си.

На този ден си беше Жакоб. Стоеше далече от огън, от електричество, оставяше майка си да му прислужва. Само едно нещо огорчаваше господин Голдщайн — синът му още не беше създал семейство. На трийсет години това си беше истински недостатък. Когато отваряше дума за това, Емил се оправдаваше с командировките, спецификата на професията… Затова баща му не настояваше, нали синът им ги почиташе, това беше най-важното за родителите, най-вече за майка му. Тя пестеше от разходите за домакинството да му купува костюми, обувки, защото Емил нямаше време да обикаля по магазините…

На Емил му харесваше да живее с родителите си. Ако бях останал в Унгария, разсъждаваше той, щях да успея да се справя с всичко, но тук, във Франция, е просто немислимо. Тук не можеш да си позволиш да бъдеш различен. Дрехите, акцентът, поведението, маниерите ви издават и веднага ви лепват етикетче. След пет, десет или повече години ще съм наваксал и ще съм станал по-истински французин от Низо.

Бенедикт ще ми се изсмее в очите, ако разбере истината. А аз не желая да я изгубя. Имам нужда от нея. Искам тя да ми разкрие Франция и изисканите маниери, искам да се омъжи за мен и да ми народи деца, истински французойчета, искам, искам… Готов съм да набутам Низо в прегръдките на която и да е, без значение, само и само Бенедикт да го забрави. Той няма да я има. Никога. Той няма нужда от Бенедикт Тасен. Покрай него се навъртат десетки като нея.

Беше започнал да обработва Ларю, за да премести Низо в друг отдел. Просто трябваше да изпушат още някоя и друга пура по мъжки и Низо щеше да бъде елиминиран, нямаше да му се пречка в краката.

Емил потърка ръце.

Тя се връщаше скоро.

Не подозираше нищо.

Ларю го бе приел в кабинета си на четири очи.

Глава 11

„Сто и десет хиляди зрители са накацали по трибуните на стадиона на ацтеките в Мексико, за да присъстват на финала на Световната купа по футбол, титаничен двубой между Италия и Германия…“

Мартин завъртя припряно копчето, търсейки друга станция.

„Голямата писателка Елза Триоле ни напусна. Прочутата спътница в живота на поета Луи Арагон беше на…“

— Няма ли нещо по-весело?

— За бас нищо не е достатъчно бесело — отвърна Розита. — Сега за бас има само черно.

Мартин сви рамене и не си направи труда да отговори.

Вече беше средата на юни, но тя така и не се осмели да каже на Ришар, че заминава. Оставаха едва десет дни.

— Розита, как бих могла да бъда весела?

— Така си е. Бие нищо не направихте, за да сте бесела.

Ришар правеше планове за лятото, за есента, за зимата. Ришар непрекъснато повтаряше „ние, ние“. С времето, изправен пред угриженото й изражение и разсеяността й, той започна да става подозрителен. „Да нямаш някой друг, а? Кажи ми, веднага ще отида да му разбия физиономията…“ Тя клатеше глава: „Не, не. Нищо подобно. Кълна ти се, че нямам…“. „Тогава какво има? — не преставаше да я пита той. — Какво ти е?“ Нищо, освен доверчиво отпуснатата в скута й глава, когато казваше: „Предавам се, предавам се, влюбен съм в теб…“. Доверието на Ришар срещу диплома от „Прат Инститют“.

Розита я наблюдаваше и клатеше обезкуражено глава. „Тоба момиче ми създава грижи“, разсъждаваше тя. „Няма да се учудя, ако изпадне в нербна депресия… Той ми изглежда ужасно дълбоко засегната, така ми изглежда.“ Другата лингвистична странност на Розита беше пълното й пренебрежение към граматическата категория род, което в някои случаи водеше до сериозни обърквания и недоразумения.

— Жюлиет прибра ли се от лекции?

— Да. Много е доболен. Изпитите много успешни.

— Ще се кача да я видя. Тя ще ми оправи настроението — каза Мартин, въздишайки покъртително.

— Чакай да ти разкажа, на изпита бях седнала до едно момиче, омъжено за свещеник! — посрещна я от вратата Жюлиет.

— Страхотен късмет си извадила!

— Поговорихме си, докато чакахме да съобщят темите, и тя ми съобщи, че във Франция имало около триста женени свещеници. И да ти кажа още нещо любопитно. Тя не взема хапче антибебе, защото папата е против. Казах й: „Ти още ли се съобразяваш с приказките на папата, нали си омъжена за свещеник, който на всичко отгоре е загърбил църквата!“. „Да — отвърна тя леко притеснена. — Папата ще си остане завинаги наш пастир.“ След този разговор ми беше доста трудно да се съсредоточа.

— Така като те гледам, при теб всичко върви по мед и масло.

— Идеално. Дори започвам да си мисля, че правото е интересна материя.

— Жюжю… Хич ме няма. Какво да правя?

— Напълно нормално. Много сме силни, когато решаваме чуждите проблеми, и напълно безсилни, когато сме изправени пред нашите собствени. Все ще трябва да му кажеш някой ден. Какво чакаш още?

— И аз не знам. Въобразявам си, че университетът ще промени датите, че лекциите ще започнат чак през октомври… — Мартин се насили да се усмихне, но без особен успех. — … че ще се разгори международен конфликт и ще затворят границите… Дори си представям как избухва война и двамата се оказваме принудени да се крием в мазето и да делим един мизерен дюшек… Не мога, Жюлиет, уверявам те, не мога.

— Добре, кажи ми какво ти се иска?

— Нищо. Да си легна и да спя, Жюлиет. Вярно е, че човек не може да има всичко: и любов, и успех в живота. Това са залъгалки, с които пълнят списанията. Погледни ме, аз съм направо жалка. Всичко е само лъжи, лъжа себе си, лъжа него, лъжа нас двамата.

— Престани. Няма смисъл да драматизираш. По-добре иди и поговори с него.

— Няма да понесе мисълта, че се колебая между него и нещо друго. Не го познаваш. Очите му потъмняват от гняв, ако случайно някой мъж спре погледа си върху мен! При това положение как искаш да му кажа, че заминавам да уча в Америка, представяш ли си реакцията му…

— Но тук става дума за много повече от учене, това е детската ти мечта. Спомни си времето, когато беше касиерка в супермаркета.

— Да, но с него изживявам друга мечта. Мечта, която изобщо не бях предвидила.

— Само не ми казвай, че ще се измъкнеш тайно и ще му оставиш бележка на възглавницата!

Мартин закърши ръце. Беше си прибрала косата с ластик, мазният й бретон висеше на клечки, шнолите, пуловерът и очилата бяха в различен цвят. В ъгълчетата на устата й се бяха очертали дълбоки бръчки, очите й бяха зачервени.

— В края на краищата ще оставя нещата да следват собствения си ход… каквото дойде. Ще се осланям на случайността, на звездите. Напоследък чета хороскопите. Да ти призная, дори отидох на гледачка! Знаеш ли какво ми каза? Огледа линиите на ръката ми и заяви: „Обича ви, страшно ви обича този тъмнокос младеж, направо да ви завиди човек, толкова е влюбен! Внимавайте, госпожице“.

— Ти наистина си последният човек, който предполагах, че може да изпадне в подобно положение — замислено поклати глава Жюлиет.

— Ако беше на мое място, какво щеше да направиш? — попита Мартин за осемхиляден път.

— Аз ли? Щях да остана… какво има толкова да му мисля. Само че аз нямам нито твоята амбиция, нито твоята воля.

— Говорила ли си за това на Луи?

— Споменах само, че заминаваш в края на юни. Не съм му казвала нито за Ришар, нито за притесненията ти. Така се бяхме разбрали, нали?

Мартин кимна.

Щеше да е по-добре, ако Жюлиет беше споделила с Луи.

Наскоро агентът на Луи му бе съобщил, че ще получи важна роля в „Конформистът“ на Бертолучи.

— Това е шансът на живота ми. Ще го отпразнуваме. Довечера. Ще дойда да те взема и ще празнуваме — съобщи й той по телефона.

Жюлиет не беше чувала за Бертолучи, но затова пък отлично знаеше какво разбира Луи под „празнуване“.

Вечерта той се появи, дегизиран като магьосник, нает за детско тържество. Наметнал черна пелерина, черен цилиндър, бяла риза с дантелено жабо. Беше си гримирал очите, досущ маскирана костенурка.

— Добър вечер, госпожи, добър вечер, госпожици, добър вечер, господа.

Наближаваше осем часът и в хола се бяха събрали един от клиентите на Режина, самата тя, Емил, Бенедикт, Ришар, Мартин, Унгрун, Жюлиет и Розита, която си тръгваше и тъкмо си закопчаваше шлифера.

Всички го зяпаха удивени. Той се усмихна, доволен от постигнатия ефект.

— Тази вечер празнуваме. Имам изненада за вас, която ще склоня да ви разкрия само при условие, че обещаете всички, повтарям, всички, да затворите очи, за да настъпи светлина…

Розита сви рамене. Тя нямаше доверие на Луи. Не го харесваше особено. Според нея той беше разпуснат, нечистоплътен, „дори леко перверзен“ и подчертаваше: „Този мъж само с поглед може да накара сутиена би да хбръкне“.

Присъстващите затвориха очи, с изключение на Жюлиет, която ги държеше полуотворени. Луи отметна пелерината и оттам се показа огромна бутилка шампанско, магнум, която му стигаше почти до кръста.

— Ау! — възкликна Жюлиет смаяна.

— Тя не игра честно — ревна Луи — и ще бъде наказана. А останалите, добричките и послушните, отворете очи. Заповядвам ви да го сторите!

Те отвориха очи и гръмко заръкопляскаха.

— Бие няма да можете да я отборите — предупреди Розита практично.

— Напротив, ще я отворя… със сабята.

Той измъкна изпод пелерината си дълга бляскава сабя.

Жюлиет неволно извика.

— Ще наплеска целия мокет — замърмори Розита недоволно.

— Донесете чаши! — театрално се провикна Луи.

— И найлон за мокета — добави Розита.

Луи пропусна покрай ушите си недоброжелателната забележка и развъртя над главата си сабята. Тя се завъртя, засвистя, всички я следяха, като предпазливо свеждаха глави, а Луи стоеше изправен, зъбите му блестяха в свирепа усмивка.

— Вие треперите, лакеи нещастни, овце жалки…

Емил погледна Бенедикт. „Този тип наистина е странен.“ Бенедикт допря палец до слепоочието си и го завъртя, сякаш го завинтваше.

— Готови ли сте? — попита Луи. — А ти, острие свистящо?

Сабята се спусна стремглаво надолу и гърлото на бутилката отхвръкна.

— Госпожи, госпожици и господа, нека празникът започне сега!

Ришар не откъсваше очи от Луи, омаян. За миг се поколеба, но в следващия миг вече френетично го аплодираше, последван от всички присъстващи.

— Избади късметът — не отстъпваше Розита, непримирима.

— Дойде време за наздравиците! Аз ще вдигна тост пръв — обяви Луи. — Нека този филм ми донесе слава и световна известност.

Той вдигна чаша и отпи една глътка.

— Винаги трябва да мислиш за себе си, защото никой няма да го стори вместо теб.

След което шумно и продължително се оригна.

— За Жюлиет, моята любима, пожелавам успех и вяра в себе си.

Жюлиет кимна и направи реверанс.

— За Розита, която не ме харесва и трепери за мокета си: купища химически препарати с магически свойства.

Розита го изгледа кръвнишки, вдигайки чашата си.

— За Бенедикт: кариера, която да продължи с галопиращо темпо. За Емил: смелост да се покаже на висота.

Бенедикт не се сдържа и му се усмихна, поднасяйки деликатно чашата към устните си.

— За Унгрун: снимки на всички корици на най-престижните френски списания!

Унгрун пламна от смущение. Откакто я оперираха и премахнаха сенките под очите й, отвсякъде валяха предложения и тя едва смогваше. „Внимавай, да не ти се появят пак сенки!“, поднасяше я Жюлиет.

— За Режина: един истински френски съпруг.

— Повтори, повтори — помоли Режина, мацвайки с пръст зад ухото си малко шампанско.

— За Мартин: предстоящото й пътуване до Америка да й отвори широко вратите към успеха.

Мартин стисна сковано столчето на чашата.

Ришар пребледня. Присвитите му очи заприличаха на черни цепки.

— Какво пътуване? — попита той, фиксирайки Луи.

— В Ню Йорк, там ще продължи да учи. Датата наближава, нали така беше?

— Ню Йорк — запелтечи Ришар. — Тя заминава за Ню Йорк…

— Май направих гаф — отбеляза Луи, навел глава.

Ришар се обърна към Мартин.

— Вярно ли е?

Тя затвори очи. Сякаш цялата се изпразни, от главата до върха на пръстите на краката. Животът бавно я напускаше. Ще припадна, помисли си. Направи опит да каже нещо, но от устата й не излезе никакъв звук. Ришар я гледаше втренчено и стоеше като истукан. И той не можеше дума да обели. Двамата приличаха на восъчни фигури, изправени лице в лице. Останаха в тази поза няколко минути, които им се сториха векове. Без да продума, Ришар излезе от хола. Мартин се отпусна в един фотьойл.

— Тичай, догони го, обясни му, кажи му, че не е вярно — викаше Жюлиет, паникьосана от вцепенението, в което бе изпаднала Мартин.

— Какво направих, боже мой! — провикна се Луи, съкрушен.

Жюлиет отиде при него и тихо му обясни:

— Ришар не знаеше. Мартин не се осмеляваше да му каже.

Луи прокара ръка по лицето си.

— О, съжалявам… моя е вината.

На лицето му се изписа изражение на безкрайно угризение, приличаше на малко момче, направило някоя огромна глупост, и Жюлиет направо се умили.

Луи коленичи пред фотьойла на Мартин.

— Ужасно съжалявам. Исках само да се забавляваме.

— Не е твоя вината — разхълца се Мартин. — Аз съм виновна, знаех си, че ще свърши по този начин… Очаквах го.

— Страхотен гаф, дума да няма — заяви Бенедикт.

— Той не е виновен — възпротиви се Жюлиет, — той просто искаше да ни направи удоволствие.

— Да направи удоволствие на себе си, искаш да кажеш.

— Много си несправедлива.

— Отибам при него — решително каза Розита. — Аз ще му погоборя.

— Не, аз ще отида — заяви Мартин. — Сега вече знае.

— Къде живее? — намеси се Луи, поободрен при мисълта, че нещо ще се прави.

— На битака.

— Ще те закарам.

— Идвам с вас — заяви Жюлиет.

Тримата отидоха заедно до Порт дьо Клинянкур. Жюлиет държеше за ръка Мартин, която плачеше и криеше лице в ръкава на палтото си.

— Не ти ли е топло? — попита Жюлиет, посочвайки палтото.

— Негово е. Той ми го подари, твърдеше, че се заплитало в колелата на мотопеда му.

Тя подсмръкна. Жюлиет я погали по лицето.

— Ето на, виждаш ли. Обича те. Сигурна съм, че всичко ще се оправи.

— Никога няма да ми прости, че го научи така пред всички.

— Напротив, ще ти прости.

— Дори не направих усилие да го задържа. Държах се като някаква мърла… За малко да припадна.

— Не говори така.

Жюлиет обърса лицето й, оправи косата й, изчисти размазания туш за мигли.

— Малко да те постегнем, трябва да бъдеш красива, миличка.

Мартин й се усмихна през сълзи.

— Жалко, че ти не си момче — каза й тя.

Бяха стигнали до кръчмата на семейство Брузини.

— Да те изчакаме ли? — предложи Жюлиет.

— Не. Не знам колко време ще ми е нужно. — Тя повдигна яката на палтото. — Не съм ли ужасно плашило?

— Нищо подобно… Ти си най-красивата — успокои я Жюлиет.

Тя пак подсмръкна и излезе, тряскайки вратата на колата.

Жюлиет я проследи с поглед и я видя как потропа на външната врата. Отвори й една жена, около петдесетте. Запасана с престилка, обута в пантофи, с разплетен кок.

Още щом зърна Мартин, тя се развика:

— Не иска да те вижда… Каза ми: „Мамо, не й разрешавай да ме доближава“. Махай се, ти си лошо момиче. Разплакваш сина ми.

— Трябва да го видя, да му обясня — умоляваше я Мартин.

— Нали ти казах, че той не иска да те вижда. Разплака се, синът ми се разплака, той, който не е проронвал сълза от бебе. Ти си виновна, заради теб плаче.

Мартин продължаваше да се моли, но жената тресна вратата под носа й. Девойката седна на стълбите. Жюлиет се приближи при нея.

— Хей…

Мартин вдигна глава.

— Какво ще правиш сега?

— Ще остана.

— Къде?

— Тук. Все някога ще излезе.

— Сигурна ли си?

— Да, прибирай се вкъщи.

Жюлиет се поколеба.

— Тръгвай — повтори Мартин, — остави на мен да се оправям.

— Добре, щом искаш…

Но не си тръгна, запристъпва от крак на крак.

— Искаш ли да ти донеса един сандвич?

— Не, не съм гладна. Върви си, иначе пак ще се разрева.

Жюлиет се отдалечи неохотно.

Мартин й махна.

Жюлиет се върна при колата.

— Аз съм виновен… Какъв тъпак съм, не е истина.

— Не е вярно. Не си виновен ти.

— Не смяташ ли, че ще е по-добре да останем и ние?

— Тя не иска.

Луи шофираше мълчаливо по пътя към дома и Жюлиет нямаше желание за приказки.

На улица „Плант“ ги очакваха.

Бяха се разделили на песимисти и оптимисти: едните твърдяха, че той ще се върне, другите бяха на противоположното мнение и го отстояваха.

— Лежиш си във ваната и телефонът звъни, ще отидеш ли да вдигнеш, или не? — обърна се Луи към Емил.

— Няма да вдигна.

— Така си и мислех.

Глава 12

Увита в палтото си, Мартин наблюдаваше залеза на слънцето над Клинянкур. Малки къщички, струпани една до друга, неравни покриви с позакърпени тук-там разпадащи се улуци, гаражи от гофрирана ламарина. Котки се прокрадваха покрай стените, мяукаха, катереха се по дървените огради.

Сякаш бе попаднала в анимационния филм на Уолт Дисни „Лейди и скитникът“. В този декор е израснал малкият Брузини.

Вижда го как влачи ученическата си чанта, единият му чорап опънат, другият смъкнат на кльощавия пищял, и очите й се напълват със сълзи.

По-добре да мисля за нещо друго…

Само че образът на момченцето с просветващата усмивка непрекъснато я преследваше. Когато обичаш някого, искаш да имаш дете от него. За да съпреживееш детството му. Това го е писала Лу Андреас-Саломе[13]…

Мартин си спомни за увлечението си по феминизма. Тя, която беше толкова съпричастна към тези идеи, седеше на стълбите на една къщичка в парижките предградия и обсаждаше един мъж!

Волята върши работа, когато правиш лицеви опори за стегнат корем, не си позволяваш шоколад, за да отслабнеш, или отказваш цигарите, но не и когато искаш да потиснеш чувствата си. Обичам го и го искам. Хората не се нуждаят от причини, за да обичат, а ако имат такива, става съмнително…

В този момент в очите на Мартин поражението изглеждаше също толкова прекрасно, колкото и победата, също толкова радостно, колкото и най-красивите планове за далечна Америка. Радостта да вървя ръка за ръка с Ришар е най-въодушевяващата радост, не ми пука за тълпите от суфражетки, които бяха задръстили ума ми.

Той може и да не подозира, че съм тук, помисли си внезапно. Стаята му е от другата страна, гледа към малкия двор, а майка му не му е казала, че съм тук! Точно така. Той се цупи в стаята си и не му минава през ума, че вися пред входната врата.

— Ришар, Ришар…

Тя събра длани във фуния и се провикна колкото й глас държи:

— Ришар, аз съм, Мартин…

Стените на съседните къщи върнаха ехото: шар… аз… тин…

— Ришар, Ришар…

Един съсед се появи на прозореца със салфетка на врата и по мрежест потник.

— Няма ли да престанете с този театър!

„Имаш парченца от салата между зъбите, тъпако“, наруга го през зъби Мартин и се почувства ободрена.

Отново седна на стълбите. Нямаше какво да прави, освен да седи и да гледа червеното кълбо на залязващото слънце, което бавно потъваше зад мизерното предградие.

Обичам го този тип, обичам го и той го знае. Постъпих тъпо, но и той би могъл да ми даде шанс, да прибере в джоба гордостта си на италиански мъжкар.

Когато ходеха на ресторант, той спираше на входа и заповядваше: „Хвани ме под ръка“. В началото тя го питаше защо. „Ти мадама ли си, или не си?“, отвръщаше й. Тя го хващаше под ръка и влизаха, той — шефът, тя — годеницата. Годеница в дълга велурена пола — „Максито е по-подходящо за жена от твоята класа, минито е за курвите“. Имаше си собствени разбирания. Представяше я навсякъде като своя годеница. Човек не оставя годеницата си да виси цяла нощ на стълбите.

В къщата зад гърба й се чуваха най-различни шумове, звуци от телевизор, тракане на съдове, разговори. Говорят за мен, подиграват ми се… Дълбоко засегната от тази мисъл, тя стана и почука нетърпеливо по стъклото на вратата. Нямаха звънец, заради слабите нерви на господин Брузини. Тя продължи да тропа, да чука, изкара си яда на вратата, извика още няколко пъти името на Ришар, докато съседът, онзи с мрежестия потник, отново я прикани да не вдига патърдия.

— Ако продължавате, ще повикам полиция.

Беше си извадил ченето и устните му бяха грозно увиснали като на ония африканки, които носеха гривни на долните си устни.

Мартин сви рамене. Реши да се придържа към първоначалното си решение за достойно и мълчаливо поведение и седна отново на стъпалата.

Ще дам всичките си спестявания само да дойде и да седне до мен. Мога дори да взема назаем покровителката на Жюлиет. Умолявам ви, света Схоластика, обърнете очи към мен. Ако изпълните желанието ми, обещавам да напълня догоре кутията ви с монети и да паля свещи пред всичките ви статуи. Големи свещи, от най-големите…

Започна да захладнява. Мартин се сгуши в палтото. Екраните на телевизорите угасваха един по един и до слуха й стигаше само бученето от автомобилите по околовръстното, някой мотор от квартала и ръмженето на кучетата, които ровеха из кофите.

Клепачите й натежаха и тя заспа.

Ришар не се появи на следващата сутрин.

Нито на по-следващата.

Мартин прекара два дни седнала на стъпалата, покрай нея безучастно минаваха членовете на семейство Брузини, но тя отказваше да се вслуша в Жюлиет и Бенедикт, които я умоляваха да се прибере вкъщи и се редуваха да й носят сандвичи.

Розита реши да си поговори с госпожа Брузини и дойде да почука на вратата, вирнала брадичка над закопчаната догоре яка на габардиненото си манто.

Госпожа Брузини се показа и й връчи пощенска картичка с подписа на Ришар и клеймо от Лион. Розита предаде картичката на Мартин.

— Лесно е да подправиш почерк! — заяви тя. — Особено този на Ришар, той има детски почерк.

След като я разгледа, видя, че пощенското клеймо е от двайсети юни.

— Че кога е заминал? — възкликна тя смаяно. — Нали аз седях там през цялото време, никъде не съм мърдала!

— Бече е бил заминал, когато сте пристигнали пред тях.

— Кой ви каза?

— Майка му.

Мартин се вторачи втрещено в Розита, сякаш не разбираше какво й казва. Не се е прибирал вкъщи? Тръгнал е направо накъдето му видят очите?

— Майка му ми каза също, че не било за пръб път. Когато го хбащали лудите, карал без цел и посока с километри. Така се успокоябал. Сбиба някоя кола или мотор и препуска по пътищата. Сега така прабели.

Розита хвана Мартин за ръката и я задърпа, принуждавайки я да се изправи.

— Каза ли ви кога ще се върне?

— И тя знае колкото и бие.

Бенедикт чакаше малко по-надолу в реното. Мартин седна отзад, без да продума, в главата й се въртяха най-невероятни разсъждения и предположения. Не се обърна, когато завиха и поеха по авенюто, което извеждаше на околовръстното.

— Чудя се вече какво да направя! — проплака Мартин.

— Кажи му, че си бременна — предложи Бенедикт.

Розита сви рамене неодобрително. Мартин не отговори.

— Знам какво ще направя — внезапно каза тя, заемайки предизвикателна поза, стиснала нервно облегалката на Розита.

След като се прибраха на улица „Плант“, Мартин се качи право в стаята си, порови в чекмеджето, взе папката, в която беше подредила документите за пътуването за Щатите, извади плика със самолетния билет от „Ер Франс“ и го скъса на две.

— На четири — подсказа й Жюлиет, — за да не те заподозре в желание да го залепиш.

Мартин продължи да къса парчетата на все по-малки и по-малки късчета, изсипа ги в един плик и добави лист, на който написа: „Ришар, обичам те“.

Щеше да напише адреса на ръка, но Жюлиет предложи да го натрака на машината.

— Ще решат, че е някакво официално писмо и няма да го отворят.

Накрая, за да объркат напълно следите, отидоха да го пуснат в един пощенски клон на осми район.

Сега оставаше само да чакат. Издадоха заповед никой да не се задържа на телефона и да се освободи теренът, в случай че „той“ се появи. Никой не биваше да присъства на сдобряването.

— Ако не се върне, значи е голям глупак — коментираше Розита.

— Ако се върне, ще наготвя пилешко задушено — обеща Режина.

Жюлиет се обърна към Луи.

— Ако беше ти, щеше ли да се върнеш?

— Не знам. В любовта, пиленцето ми, трябва да щадиш самолюбието на другия.

Зачакаха. Минаха няколко дни. Без резултат.

— Така ми се пада — каза Мартин. — Исках да имам всичко, затова изгубих всичко.

Животът продължаваше.

Жюлиет си взе устните изпити. Унгрун замина за Германия да снима модни каталози. Розита обяви, че излиза във ваканция през юли, и Режина предпочете да отпраши към Сен-Тропе, вместо да гледа мивката с трупащите се мръсни чинии и преливащите от фасове пепелници. Бенедикт поднови сутрешното четене на вестниците. Инспектор Ескула я беше предупредил: краят на разследването наближаваше. Той разполагаше с един заподозрян и тя щеше да бъде първата журналистка, на която ще съобщи новината. Жюлиет се опитваше да убеди Мартин да замине с нея за Питивие.

— Или в Жирен, ако искаш. В моята къща. Ще поканим Луи, Шарло, ще си прекараме чудно четиримата.

— Да, но ако се появи междувременно…

— Напиши му писмо.

— Няма да го получи. Ще стане като със самолетния билет, просто не знам какво да сторя, за да го накарам да даде признак на живот. Със същия успех бих могла да яхна някой кон дибидюс гола или да взривя къщата, той няма да се трогне, гадният жабар!

На Жюлиет й хрумна идея, малко крайна, признаваше го, но пък подходяща за създалото се положение.

Една вечер взеха колата на Бенедикт и отидоха при Порт дьо Клинянкур. Паркираха през няколко улици от дома на семейство Брузини и се отправиха пеш към къщата. В пълно мълчание.

Когато стигнаха до кръчмата, извадиха аерозолни флакони с червена боя и изписаха с огромни букви на стената: МАРТИН ОБИЧА РИШАР И ЩЕ ГО ЧАКА В ПИТИВИЕ. Мартин искаше да добави отдолу с малки букви „Майната им на другите“, но Жюлиет я възпря, убеждавайки я, че ще намали ефекта от посланието.

Тихомълком се върнаха при колата и чак когато се настаниха на седалките и затвориха вратите, се отдадоха на обзелата ги бурна радост. Също както по времето, когато бяха ученички в Питивие и Мартин криеше вонящи топки под чиновете или пръскаше сърбящ прах… Ръкопляскаха, целуваха се, щипеха се, пееха с цяло гърло „ще победим, ще победим“, толкова бесняха, че накрая, докато караше по околовръстното, Жюлиет изпусна волана и колата внезапно се отклони от пътя.

Взеха се в ръце и поуспокоени, се прибраха у дома.

На сутринта Бенедикт, на която двете приятелки разказаха снощните си похождения, се упъти към Порт дьо Клинянкур, придружена от фотограф от вестника. Снимката излезе сполучлива, публикуваха я на страницата с произшествията и любопитните случки със следния текст: „Съвременните Жюлиети говорят на своя Ромео“.

„Франс Соар“ откупи снимката и я публикува на първа страница. Беше началото на юли и нямаше кой знае какви новини.

Главният редактор на информационния бюлетин на телевизионния канал на Ил дьо Франс хареса историята и реши да покани Мартин в студиото за разговор на живо.

Мартин си сложи патешкожълтите очила, жълтите шноли, облече си жълтия пуловер и разказа историята си пред камерите. С чувство за хумор и нежност. Накрая водещият, дългонос младеж, който проявяваше всички признаци на страдащ от хроничен синузит, я покани да каже няколко последни думи. Тя се обърна към него смутено.

— Мога ли да му изпратя едно послание?

— Разбира се — отговори той, подсмърчайки.

Мартин пое дълбоко въздух и гледайки право в камерата, която я снимаше в едър план, прошепна:

— Върни се, глупчо, обичам те.

Бенедикт бе придружила Мартин в студиото и през цялото време не сваляше възхитен поглед от нея. Ето какво искам да мога да направя, каза си тя. Не съм го включила в нито един от списъците, просто защото не подозирах, че може да съществува, но е точно това…

Направи опит да привлече погледа на водещия. Изрусеният кичур, който падаше на очите й, и дългите крака бяха нейната запазена марка и тя обикновено добре си служеше с тях. Той не я забеляза. Говореше по телефона, а през това време на екрана вървяха кадри от репортажа от погребението на поета Пиер Мак Орлан.

— Говори с техническия екип — обясни един от операторите, виждайки учуденото й изражение.

— Какъв е този екип?

— Голямото студио над нас, от което се вижда всичко. Там сглобяват информационния бюлетин и напасват илюстративния материал. Ако желаете, в края на предаването мога да ви разведа.

Казваше се Люсиен. Обръщаха се към него с Люлю. Той им показа режисьорската кабина, която приличаше на пилотската кабина на боинг и в която цареше голямо вълнение. След това ги поведе из лабиринт от коридори, остъклени врати, указателни табла, кафемашини, за да им покаже редакциите.

— Обстановката ми се струва доста демоде — отбеляза Мартин, когато излязоха навън.

— Демоде или не, аз искам да стана част от нея. Страхотно интересно е и работата е увлекателна, не е като да си репортер във „Фигаро“!

— Виж ти, намирисва ми на край на епизода, озаглавен „Емил Буше“.

— Нищо подобно. Нищо не си разбрала. Всичко смесваш.

— Хей, няма нужда да се палиш, само защото улучих право в целта.

Тогава Бенедикт й разказа случката с майката на Жакоб Голдщайн. Беше си дала дума да не я споделя с никого, но не можа да се сдържи пред Мартин.

— Е, и какво? — попита тя. — Той се оказва евреин от скромно семейство. Не виждам какво те притеснява.

— Защо досега не ми е казал нито дума?

— Защото го впечатляваш с изисканите си маниери!

— Но това е нелепо!

— Не, това е да си влюбен. Емил се страхува от теб. Ако го обичаш, накарай го да си разтвори душата или го напусни, без да му даваш обяснения. В знак на уважение към него.

— Не знам как да постъпя.

— Признай си, че те е шубе за мястото ти, не съм ли права?

Мартин цъкна с език подигравателно.

Бенедикт се почувства унижена. Не съм такава. Не искам да съм такава. Ще напусна Емил. Искам да успея със собствени сили. Съвсем сама.

Тези две думи я плашеха. Краката й се разтрепериха от страх.

— Ти си много по-смела от мен — въздъхна Бенедикт. — Затова е несправедливо аз да се справям, а ти не.

— Справяш се? Не съм много убедена, драга моя. Досега дори не си се опитала. Емил не се брои изобщо. Изчакай да видим как ще се развият събитията.

И тя я сръга с лакът в ребрата, като почти й изкара въздуха. Мартин удряше яко, не се шегуваше.

— Ще ходиш ли в Питивие това лято? — попита Бенедикт, за да смени темата.

— Така смятам — отвърна Мартин. — В края на краищата там се чувствам най-добре.

Четвърта част

Глава 1

В началото на юли 1970 година Жюлиет, Мартин, Луи и Шарл Милал се събраха в къщата на Жюлиет в Жирен. И те, подобно на милиони французи, които благодарение на леснодостъпните кредити успяха да осъществят най-съкровената си мечта — да притежават свой собствен дом — въртяха мистрията и чука. Тези години ознаменуваха най-впечатляващия разцвет на строителния бранш и Франция се превърна в огромна строителна площадка, прорязана от магистрали, осеяна с нови градчета и с вили, които никнеха като гъби.

Четиримата особняци бяха сформирали екип от прилежни зидари. Бяха обект на възхищение от страна на жителите на селото, а непосредствените им съседи, двойка земеделски стопани — Симон и Маргьорит — често ги навестяваха да проверят докъде са я докарали ентусиазираните парижани.

По къщата имаше много работа: да се бутат стени, да се изолира подпокривното пространство, да се отворят капандури, да се боядисва, да се почистят плочките по подовете, да се изстържат гредите, да се налива бетон…

— Бетон! — провикна се Жюлиет, ужасена. — Ще стане адски грозно.

— Не и с моя бетон — възрази Шарл Милал, засегнат. — Ще видиш колко е красив загладеният бетон.

— Ако не ти хареса, винаги можеш да си сложиш кокосова настилка като във всички селски къщурки на парижани — подигравателно я измери с поглед Луи.

Жюлиет и Мартин стържеха гредите и подовете, Луи рушеше стените, Шарло отговаряше за бетона. Приготвяше го в мазето в условия на дълбока конспиративност.

— Шарло, Шарло, искате ли помощ? — провикваха се Жюлиет, Мартин и Луи от време на време.

Той ужасно се сърдеше и заплашваше, че ще сложи катинар на вратата на мазето.

— Ама чакайте малко, няма да ви откраднем тайната, и без това нищо не разбираме от бетон!

— Никой не искам да се мотае в мазето, точка по въпроса! — тросваше се той раздразнено.

Те послушно го оставиха да действа на спокойствие.

Шарло си падаше по мистериите. Както и по икономиите. Взе нещата в свои ръце, проявяваше се като неумолим интендант и управляваше бюджета строго, едва ли не стиснато. Единствен той ходеше на пазар, защото само той имаше кола, която не даваше лесно назаем.

Прибирайки се от пазар, заявяваше:

— Днес не купих филе. Продаваха го по двайсет и осем франка килото.

— И какво от това? — осведомяваше се Луи, попивайки потта от челото си.

— Обикновено върви по двайсет и два франка.

— Ама, Шарло, аз трябва да ям месо! — протестираше Луи, сочейки купчината камънаци в краката си.

— Добре — съгласяваше се Шарл след кратък размисъл, — за теб ще взема месо.

— Без да броим факта, че трябва да задоволявам Жюлиет всяка нощ!

Жюлиет му се изплези.

Луи Гаяр въртеше с нескрито удоволствие огромния чук, пиеше за аперитив пастис в седем вечерта, живееше на открито. Почиваше си, пушеше по-малко, пиеше по-малко.

— Скоро акълът ми съвсем няма да ми трябва — шегуваше се той.

Бачкаше като звяр. Забрави какво е да заспива трудно. Тревожните мисли сякаш никога не го бяха тормозили. „Ще си умра щастлив като всички тъпаци.“

В крайна сметка агентът му се бе съгласил да го изпрати на почивка сред природата, на зелено, както Луи го беше молил стотина пъти, при условие че договорът с Бертолучи станеше факт. Тогава той предложи на Жюлиет да „чука камъни“ в къщата й.

Разглобен, с изтръпнали от напрежението ръце, той сядаше на една табуретка и се наслаждаваше на дупето на Жюлиет, заета да търка пода, застанала на колене.

— Кур, путка, мокра — шепнеше той.

Тя не му обръщаше внимание и продължаваше ритмично да се движи напред-назад.

— Довечера ще те обладая отзад и ще проникна много навътре. Ще цепна красивото ти дупенце.

Двамата спяха в палатка, разпъната в дъното на градината. Мартин се настани в единствената стая, годна за обитаване, а Шарло си приспособи ъгълче на строителната площадка. При хубаво време Жюлиет и Луи изнасяха навън спалния си чувал. Жюлиет се напъхваше почти цялата, от страх да не я изядат огромните червени мравки. Луи се сърдеше, че му пречи да спи.

— Няма толкова да ме е страх, ако ме гушнеш — заяви тя една нощ.

— Не мога да спя, прегърнал някого — отвърна той.

— Аз не съм някого.

— Не мога да спя, прегръщайки теб!

— Но нали досега не си опитвал…

— С теб не, но с други да.

— Мръсник!

Тя му обърна гръб, очаквайки извинение. Когато след малко се обърна с лице към него, откри, че той спи с ръце на гърдите и по устните му играе лека усмивка. Дощя й се да го напляска.

Беше купил телевизор. Вечер, докато гледаха, Жюлиет наместваше ръката му на раменете си. Той не изглеждаше особено доволен. Тя грабваше ръката му, увиваше я около врата си, но той я отдръпваше. Накрая тя се отказа.

Скоро след като пристигнаха в селото, Мартин прибра едно изгубено куче. Жюлиет го кръсти Шоколад.

Шоколад се хранеше с останките, които тя му даваше, спеше на слънце, нощем лягаше в леглото на Мартин, слизаше подир Шарло в мазето, но никога не се доближаваше до Луи.

Една вечер все пак се долепи до канапето, на което Луи се бе излегнал.

— Какво иска от мен? — учуди се той.

— Да го погалиш — отвърна Жюлиет.

— Как се прави?

Не се преструваше — наистина не знаеше как се гали куче. Жюлиет му показа къде да сложи ръката си, как да я придвижи, как да погали кучето между очите, да го почеше леко зад ушите, да продължи по корема… Шоколад тихичко ръмжеше от удоволствие, легнал по гръб, навирил лапи.

Луи се опита да го погали, но натисна малко по-грубо и Шоколад стана, отърси се и отиде да си проси милувки другаде. Докосванията на Луи винаги бяха сексуални. Вечер, когато наближаваше времето да си лягат, той хващаше Жюлиет за палците на краката и френетично ги мачкаше.

— Не може ли веднъж поне да ме докоснеш безкористно? — оплакваше се Жюлиет. — Без задни мисли? Да си чувал случайно за нежност?

— Чувал съм. Измислили са я жените, за да ни скопят…

Един ден Марсел и Жанет Тюил им дойдоха на гости. Жюлиет представи Луи като племенник на Шарло. Господин Тюил беше силно озадачен.

— Не мога да си представя един толкова очарователен господин като господин Милал да има такъв недодялан племенник.

Луи не направи никакво усилие да спечели Марсел Тюил.

— Лицемер, задръстеняк — мърмореше той, като му видеше гърба.

Господин Тюил беше много доволен от дъщеря си, прегръщаше я през рамо с жест на щастлив собственик. Тя вече беше трети курс право и един от преподавателите й я бе посъветвал да изпрати кандидатурата си за стажант в една кантора по международно право: „Ноблет и Фарланд“. Сега чакаше отговора и се надяваше, че не само ще я приемат, но и че ще изкара някой и друг франк.

— В случая парите са без значение, аз съм насреща. В края на краищата ти си единственото ми дете!

Марсел и Жанет пиха по един аперитив с компанията и обещаха отново да им гостуват. Поздравиха Шарло, целунаха Жюлиет и кимнаха на Мартин и Луи.

— Както виждаш, и мен не ме носят в сърцата си — успокояваше Мартин Луи, — само дето по отношение на мен винаги е било така!

— Нали точно заради такива като тях си решила да се ометеш толкова далече — пошегува се той.

Мартин бе решила да замине в края на годината. Телевизионното й послание остана без отклик. Няма да си прекарам живота да го чакам, повтаряше си тя, за да си дава кураж. Направих глупост, но си платих за нея, минало-заминало, точка.

Не желаеше да се скапва от угризения, нито да изпада в самосъжаление. Най-много от всичко искаше да стане нормална, каквато си беше преди. Случваше се да се събуди посред нощ от почукване по стъклото на прозореца. Сигурно само така й се струваше, защото Шоколад спокойно си спеше. Няма да се върне, няма да се върне. Престани да си мечтаеш, девойко, повтаряше си тя, увивайки се плътно в завивките.

Един ден отиде с Шоколад до Питивие и майка й й каза, че някакъв младеж я търсил по телефона.

— Младеж, какъв младеж?

— Нямам представа.

— Но нали сте говорили… той какво каза? — попита Мартин изнервено.

— Говорихме. Каза: „Мартин там ли е?“.

— И после?

— Отвърнах, че те няма.

— И това ли беше всичко?

— Да. Бързах, трябваше да отида в пералнята преди обяд.

— О, не — изплака Мартин. — Как можа! Ами ако е звънял Ришар…

— Не познавам приятелите ти. Пак ще се обади, не се тревожи!

— Направо не мога да повярвам! — избухна Мартин. — Всички знаят моята история, показват ме по телевизията, пишат по вестниците, а собствената ми майка затваря телефона и ме успокоява, че той пак щял да се обади.

Внезапно усети да се връща цялата й ненавист към покритата с мушама маса, към гърмящия телевизор, към четирите стаички, към примирението на родителите й и сляпата им вяра в повелите на Партията. Всичко това я изпълваше с ярост. Идеше й да дръпне покривката, да разтърси майка си, да си го изкара на букета от изкуствени рози, украсил бюфета.

Възпря я единствено уплашеното изражение на майка й. Предпочете да излезе, тряскайки вратата. Тя изобщо не разбира. Безсмислено е да се опитвам да й обяснявам. По-добре се разбира с Жоел, двете си говорят за марки паркетин или за програмата на телевизията!

Друг един мъж пък се обади на Мартин — инспектор Ескула. Покани я да го посети в кабинета му на седми юли в петнайсет часа.

Мартин отиде, силно заинтригувана. Какво ли иска от мен, нищо лошо не съм направила. В полицейския кабинет изскочиха старите й страхове от времето, когато малката Мартин крадеше в магазините. Помисли си дори, че може да е нещо свързано с Ришар, но отхвърли тази мисъл и го изчака да заговори.

На излизане си каза, че би предпочела хиляди пъти да я беше извикал за това, че е свила някоя вълнена шапка или тостер.

— Смятаме, че знаем кой е убиецът — заяви инспектор Ескула. — Благодарение на приятелката ви Бенедикт. Проучихме собствениците на мерцедеси в околността под претекст, че има фабричен дефект в двигателя, и в една от колите открихме косми, които биха могли да бъдат на близначките Лантие. Той е млад мъж, женен отскоро, несполучлив брак.

— Познавам ли го? — прекъсна го Мартин.

— Чакайте сега…

— Кой е?

— Чакайте малко, ви казвам. Проследихме го и открихме, че се навърта около сестра ви. Изненадахме го няколкократно, докато правеше опити да я доближи. За щастие, тя не го подозира. Очевидно целта му е отмъщение и сестра ви е идеалната мишена.

— Говорихте ли с нея?

— Не, ще бъде прекалено рисковано. Тя все още е разстроена и може да се паникьоса. Не искам той да се усъмни. Искам да го пипна на местопрестъплението.

— На местопрестъплението?

— Точно така. Сестра ви ще ни помогне да го примамим.

— Нямате право да постъпвате по този начин!

— А може би искате да я нападне, когато не я наблюдаваме?

Въпросите се блъскаха в главата на Мартин — би трябвало да познавам убиеца, след като инспекторът ми говори по този начин. Искат да си послужат с мен и с Жоел. Дали убиецът подозира нещо?

— Кой е той? — отново попита тя.

— Не знам дали имам право да ви кажа.

— Доверявате ми се достатъчно, за да говорите с мен, но недостатъчно, за да ми кажете името му. Заклевам се да държа устата си затворена.

— Това, което искам от вас, е много просто: да привлечете сестра си на определено място в определен час. Аз ще се погрижа за всичко останало.

— Обещавате ли ми, че ще попречите на убиеца да действа?

— Категорично. Ще бъда на мястото с моите хора.

— Добре. В такъв случай ви давам съгласието си, но при едно условие.

— …

— Да ми кажете името му. Не искам да съм в неведение, след като ще съм на косъм от смъртта.

Комисарят се колебаеше. Само двама души знаеха: той и заместникът му. Ако случайно се разчуеше, планът му щеше да пропадне. От друга страна, наистина се нуждаеше от съдействието на това момиче. Изглеждаше сериозна, достойна за доверие.

Той се отпусна на стола, протегна крака и впи очи в нейните.

— Заклевате ли се да запазите тайната и да не казвате думичка на никого?

— Моля ви, господин комисар. Бенедикт си е мълчала, а тя е журналистка. Никой не разбра за номера с колата.

Ескула кимна. Права беше, безспорно.

— Мисля, че го познавате.

Мартин се изправи на стола, нащрек, очаквайки най-лошото. След клеветническата кампания, която разбуни града, беше готова да чуе какво ли не. Нима тя самата не беше подозирала бащата на Жюлиет?

— Анри Бишо.

Тя хлъцна и зяпна, смаяна. Анри Бишо. Нужно й бе доста време, за да придаде на тези срички обичайния им смисъл. Анри Бишо. Несломимият й обожател, болезнено стеснителният млад мъж с почернели нокти от набитата под тях пръст.

— Не разполагаме с никаква улика срещу него, но съм почти убеден, че е той — продължи комисарят. — Докато нещата се изяснят, пълно мълчание.

Мартин не продума през цялата вечер.

Жюлиет и Луи се опитваха да я разведрят с разни шегички.

— Хрумна ми нещо — заяви най-накрая Луи. — Ще пускаме фойерверки в градината.

— И ще поканим цялото село — допълни Жюлиет. — И Бенедикт, и родителите ти, и сестра ти, и Рьоне… ще бъде невероятно, ще видиш!

Мисълта за Анри Бишо не излизаше от ума на Мартин. Не може да бъде. Ескула сигурно се е объркал. Бишо… Та той не се осмеляваше да ме погледне, а оня ми разправя, че бил изнасилил, измъчвал и умъртвил две момичета?

Не.

Станала е някаква грешка.

Чувството на ужасяваща изненада се примесваше с друго чувство, което тя не би доверила никому: сякаш някой я беше окрал, беше я лишил от нещо, което й принадлежеше, което беше единствено и само нейно. Години наред Бишо бе за нея застраховка, успокоение, евентуален тих пристан. Тя му се смееше, не го вземаше на сериозно, но свикна с него и си го харесваше. С безусловно и непоклатимо постоянство той й бе внушил усещане за превъзходство, каквото никой никога не й бе признавал. Той й принадлежеше. И сега й го отнемаха, отредили му бяха ролята на убиеца!

Глава 2

Луи обяви, че тържеството с фойерверките ще се проведе на 14 юли, а 13-и ще е неработен ден. Никакъв бетон, никакво шкурене на греди, никакво търкане на подове в този ден.

Мартин започваше да се съвзема, но от време на време сякаш изключваше.

— Ама любовта наистина е гадна работа — ругаеше Луи и предпочиташе да мисли за обещаните фойерверки.

Ходиха до Орлеан да ги купят двамата с Шарло. Сега оставаше само да получат разрешение от кмета на Жирен господин Мишел.

— Щеше да е по-разумно да се беше сетил първо да го поискаш — назидателно каза Шарло. — Ами ако ти откаже?

— Каквото и да става, фойерверки ще има!

Отиде да попита Маргьорит къде живее кметът.

„До бряста“, отговори тя, сякаш му съобщаваше пощенския код.

— Кой бряст?

— Брястът на кмета.

Луи тръгна да обикаля селото, от къща на къща, от бряст на бряст, в търсене на господин Мишел.

Господин Мишел помоли за малко време, да размислел. И той подготвял тържествено факелно шествие, заря и бал, на 13-и вечерта.

Луи се досети: не биваше фойерверките на парижанина да затъмнят тези на кмета.

— Вижте, ако нямате нищо против, ще дам петстотин франка за селската каса — предложи той.

И понеже оня си траеше, Луи уточни:

— Петдесет хиляди стари франка.

Стиснаха си ръцете. Селският глашатай грабна фунията, метна се на колелото и се зае да разгласява празничната програма за 13 и 14 юли. Съобщи и за поканата на Жюлиет до всички жиренци.

— По случай празника госпожица Жюлиет, внучката на госпожа Миняр, ще почерпи по чаша вино.

Къщата придобиваше вид. Една стая беше почистена, подът бетониран, загладен, стените с гипсова шпакловка — белосани.

Това е то щастието, мислеше си Жюлиет и погледът й се местеше от къщата към Мартин и Луи, към Шарло и градината. Човек трудно си го представя, но всичките му мечти са свързани с него. Изпитва го в най-невероятни моменти, на най-различни места… Окъпано от спокойна и нежна светлина като тази привечер, смътно, но въпреки всичко присъстващо, усещане за покой, който бавно се спуска, обгръща ме и ми дава сила… Или концентрирано и силно, като при подписването на договора между Виртел и Шарло, чувство за пълноценен живот, за постигната победа… Щастието е летливо вещество. Кацва за миг, колкото да го зърнеш, и пак полита във въздуха. Поемаш дълбоко въздух, разтваряш гърди, казваш си „добре съм“, но ако направиш опит да пресъздадеш това блажено състояние, виждаш, че не успяваш. Щастието не вярва на изтърканите образи, представи, идеи и бързо-бързо се изпарява, плюе си на петите…

— Къде ще спят Бенедикт и Емил? — попита Луи.

— В красивата стая — отвърна Жюлиет, преливаща от щастие и от желание да го дарява с пълни шепи.

— Жалко за хубавото легло — отвърна Луи. — Да го сефтоса двойка, дето хич я няма по тази част.

Бенедикт и Емил пристигнаха на 13-и сутринта от Париж, все още възбудени от оживлението в столицата. Емил се успокои, зървайки телевизора — щеше да следи размириците в Лондондери. Бенедикт донесе дебел бежов килим, подарък за новия дом.

Жюлиет ги заведе в отредената за тях стая. Емил се тръшна на леглото и отскочи един-два пъти, вторачен в Бенедикт, която отклони поглед.

— Имам да ти разказвам толкова неща — започна развълнувано Бенедикт. — Низо си подаде оставката… Откакто баба му почина, той се държи много странно. Щял да пише роман, така се говори.

— Много добре — отговори Жюлиет.

— Глупава постъпка — намеси се Емил. — Преспокойно можеше да прави и двете неща. Чудя се от какво ще живее.

— Баба му била оставила платна на стари майстори — обясни Бенедикт. — Винаги може да ги продаде.

— Както и да е, той не ставаше за журналист — заключи Емил. — Е, каква е програмата за вечерта?

Вечерта присъстваха с цялото село на факелното шествие, след което се преместиха на разклона на пътя между Жирен и Жермон, откъдето можеха да се насладят на фойерверките. По-късно на селския площад имаше бал и всички танцуваха под звуците на акордеона.

— Покани Мартин — пошушна Жюлиет на Луи.

— Не мога, обещах първия танц на Маргьорит.

По случай празника Маргьорит се беше накъдрила на ситно и бе прекалила с брилянтина.

— Блести, създава празнично настроение — обясни тя на Луи. — Понеже съм много дребна, трябва да бъда двойно по-красива.

Кръгла и топчеста, тя беше висока метър и петдесет и тежеше шейсет кила.

И понеже ритъмът се ускори, го предупреди: „Не ме изпускайте, иначе ще се изтърколя“. Луи се изкикоти.

— Вие поне нямате комплекси!

— Още една измислица на парижанин! На село нямаме време за такива работи. Коя е вашата изгора?

— Моята какво?

— Вашата изгора. Вашето момиче де.

— Аха… Жюлиет.

— Така си мислех, защото Мартин е много тъжна. А пък с вас на човек не му остава време да се отегчава.

Тя се засмя и лицето й се сбръчка като повехнала ябълка. В очите й припламнаха закачливи искри.

— Ако решите да отделите малко място за зеленчуци в дъното на градината, само ми кажете, ще се погрижа, тъкмо ще си докарам някоя пара.

— За това трябва да поговорите с Жюлиет, Маргьорит, тя е собственицата.

Тя извърна глава и в носа го удари силна миризма на брилянтин.

— Приятелката ми, Моник, млекарката — посочи тя с брадичка една брюнетка. — Продава гъсто и мазно мляко, като го сварите, се получава един пръст каймак.

— Я ми кажете, Маргьорит, как става така, че кравите пасат само трева, а дават гъсто и мазно мляко?

— Знам ли…

Не знаеше. А Луи от дете си задаваше този въпрос. Подозираше, че кравите ядат децата си, теленцата. Беше прекарал доста нощи да ги следи в опит да ги пипне на местопрестъплението.

Танцът свърши. Маргьорит си оправи блузата и си приглади косата. Луи отиде при Жюлиет и Мартин на бюфета. Жюлиет беше зачервена и задъхана, Мартин — по-скоро посърнала и мрачна.

— Искаш ли да танцуваш — попита я Луи.

— Не.

Луи настоя.

— Не настоявай, Луи, моля те…

Луи се обърна и прегърна Жюлиет. Двамата се отдалечиха. В непрогледната нощна тъма светеше само квадратът, образуван от оркестъра и оградения с лампички дансинг. Покрай него се мяркаха загадъчни сенки, тъмни петна и по-нататък се открояваше друг ярък квадрат: паркингът. Възрастните обитатели на селото, забили дръжките на лампионите в земята, наблюдаваха как танцуват младите.

Оркестърът поде „Капри, всичко свърши, Капри, градът на първата ми любов…“ и Мартин се замисли за Ришар. Първата ми любов… Двойките се завъртяха, момичетата, увиснали на врата на партньорите си, момчетата, сложили ръце на ханша на момичетата.

— Един танц?

Мартин се извърна стреснато. Бишо…

— Не ме ли помниш?

— Да, да, разбира се, че те помня, просто ме уплаши… тоест… изненадана съм.

Той се усмихваше. Тя тръсна глава, не можеше да го погледне в очите. Потърси с поглед инспектора и хората му.

— Чакаш ли някого?

— Не. Да. Тоест…

— Ще танцуваме ли?

Смесиха се с танцуващите. Жюлиет ги забеляза и вдигна палец победоносно, наклони се към Луи и му пошушна нещо. Луи се изправи и смигна съзаклятнически на Мартин.

Глупаци, каза си тя.

Страхуваше се.

Преди три дни инспектор Ескула я предупреди, че капанът ще щракне на 13-и вечерта, по време на танците в Жирен. Един инспектор получи задача да пофлиртува с жената на Бишо и да я убеди да дойде на бала с мъжа си. Мартин се обади на Жоел.

Жоел се дърпаше. Рьоне ненавиждал подобни вечеринки. А тя не искаше да отиде сама.

— Ела с Гладис. Толкова ще ми бъде приятно. Ще ти покажа къщата. Искам да ни посъветваш за някои неща.

Най-накрая Жоел отстъпи и се съгласи.

Бишо не умееше да танцува, не спазваше такта, кичурът коса все така му падаше в очите и той машинално го отмяташе. Ноздрите му се издуваха като на жребец, надушил вятъра.

Мартин полагаше всички усилия, за да не се покаже прекалено скована или враждебна, но влажната й длан непрекъснато се изплъзваше от ръката на Бишо.

— Без жена си ли дойде?

— Не, с нея съм, но тя е по-нататък.

— Бебето добре ли е?

— Да…

„Никога вече няма да отидем там, където ми каза «обичам те», никога вече, нали така реши…“

Най-сетне успя да зърне Ескула. Застанал под едно дърво редом с един инспектор в розова риза. Той й махна леко и тя се отпусна. По гърба й потта се спускаше на вадички. Отпусна се на рамото на Бишо… За секунда, после внезапно се отдръпна.

Той я изгледа, учуден.

— Лошо ли ти е?

— Не… не.

Той стисна китката й, сякаш се готвеше да й премери пулса. Тя го погледна — непохватен и недодялан селянин с хубава усмивка. Притесни се. Не може да е той.

— Ти каква кола караш? — попита тя.

— Мерцедес, защо?

— Просто така.

Тази песен край няма… Взря се в тълпата, търсеше Гладис или Жоел. Не ги откри.

— Чакаш ли някого? — отново попита той.

— Не. Никого.

— Щото непрекъснато шариш с очи.

Точно в този момент видя Гладис и Жоел. Танцуваха заедно. Гладис водеше и жвакаше дъвка. Забелязаха Мартин и дойдоха по-близо.

— Ужасно са отегчителни тези селски танци — заяви Гладис, като си вееше с чантичката си.

— Нали дойдохме, за да ти доставим удоволствие — прекъсна я Жоел. — О, виж ти, привет, Анри!

Мартин видя как ноздрите на Бишо потрепериха.

— Само ми кажи кога искаш да отидем да разгледаме къщата… щото не ми се ще да кисна тук до безкрай — каза Жоел.

Бишо не я изпускаше от очи, заслепен, лицето му се гърчеше от нервни тикове. Жоел се изхили подигравателно и пошушна нещо на ухото на Гладис, която прихна.

— Сега вече те грабвам и не искам да чувам никакви протести.

Мартин усети как една здрава ръка я грабва и я издърпва от прегръдките на партньора й. Двамата с Луи се завъртяха в ритъма на валса, отдалечавайки се от Жоел и Бишо.

Мартин се опита да се измъкне, но Луи си помисли, че се шегува, и я притисна още по-здраво.

— Пусни ме, Луи, пусни ме.

— Хич не си го помисляй, дължиш ми един танц.

Тя видя Жоел и Бишо да се отдалечават по посока на бюфета, мерна и Гладис, която танцуваше с един местен.

Инспекторът и мъжът с розовата риза ги нямаше под дървото.

— Пусни ме, Луи, моля те…

— Танцуваш с някакъв бивш обожател, а на мен ми отказваш? Не е много любезно.

Мартин се поколеба за миг, после изненадващо вдигна крак и с все сила заби коляно в чатала му. Луи се сви надве, извика и се отпусна на земята.

— Съжалявам, приятел, но като не разбираш от дума…

Спусна се да търси Жоел, взираше се в тъмното, оглеждаше хората покрай бюфета… Най-сетне ги откри на пътя, който водеше към паркинга. Инспекторът сякаш се беше изпарил. Той е луд! Бишо ще я подмами в колата и тогава ще бъде много късно.

Изрита елегантните си обувки на висок ток и се втурна да настигне сестра си.

— Чакайте ме, чакайте ме — извика тя.

Бишо и Жоел не се обърнаха.

Мартин се уплаши, страхът я стисна за гърлото. С последни сили, останала без дъх, успя да ги догони и хвана Бишо за края на сакото.

— Пусни я, Бишо… пусни я.

Думите прозвучаха толкова умолително, че той направи крачка назад и я погледна. Видя паниката в очите й. Тя знаеше. Погледът му стана студен и изцъклен.

Стисна я за ръката и я попита:

— Защо толкова се страхуваш?

— Махай се — викна Мартин на Жоел, махай се… Той е, той е убиецът, който те подложи на ужасните мъчения.

Жоел остана за миг като ударена от гръм, после търти да бяга. Бишо я стисна още по-силно и Мартин остана без дъх.

— Сега кротко ще се качиш с мен в колата, иначе ще те удуша.

Мартин усети как краката й се подкосяват. Бишо я влачеше към паркинга. Мерцедесът беше паркиран под уличната лампа и Мартин успя да види как полицаят с розовата риза се сниши, за да не го забележи Бишо.

— Пуснете я, Бишо! Вдигнете ръце, предайте се!

— Как не! — извика Бишо. — Ако стреляте, тя ще го отнесе.

Той изправи Мартин, избута я пред себе си, за да се предпази, и заобиколи колата. Притисната като в менгеме, Мартин нямаше как да се измъкне. Усети го, че рови в джобовете си за ключовете на колата. Не е въоръжен, опитваше се да разсъждава тя, значи няма опасност… Той се наведе, отключи вратата, намести се на седалката, завъртя ключа на двигателя, докато с лявата ръка продължаваше да стиска Мартин за врата, превита надве, останала без въздух… В момента, в който бе готов да потегли, яростно я изрита и тя се изтърколи на асфалта на паркинга. Мартин хвана главата си с две ръце, за да я предпази, чу как колата потегли, последвана от друга кола… После всичко свърши. Ужасно й се допишка и усети, че се изпуска.

Когато полицаите пристигнаха в двора на стопанството му, безжизненото тяло на Анри Бишо лежеше проснато върху капака на мерцедеса. В краката му се валяше карабината, с която се беше застрелял. Същата карабина, с която беше заплашвал жертвите си.

Глава 3

Вестта за благополучната развръзка на случая „Бишо“ избухна като бомба в Питивие. Езиците се развързаха. Едни бяха смятали Бишо за „странен“, други „отказваха да повярват“. Но всички си отдъхнаха, престанаха да се гледат с подозрение и момичетата пак започнаха да се разхождат спокойно. Господин Тюил се раздели със съжаление с копринения шарф на председател и реши да се кандидатира за общински съветник през следващия мандат. Беше придобил вкус към властта, харесваше му да прави помпозни изявления, да се обръщат към него с „господин председател“.

Жоел за кратко се върна на авансцената и даде няколко интервюта на журналистите, които се изсипаха в града да отразят криминалната афера.

Инспектор Ескула си удържа на думата и даде на Бенедикт първото и най-обстоятелствено интервю по случая.

— Ларю ще е на седмото небе — каза Емил. — Един уикенд през лятната ваканция, през който няма да си човърка мозъка и да се чуди как да запълни броя.

Бенедикт се затвори в стаята си, написа материала и отиде у Маргьорит да го продиктува по телефона на стенографките на вестника.

— На кого? — попита Жюлиет, която неотлъчно я следваше по петите.

— На стенографките. Те записват със скоростта, с която говориш. Стой до мен и сама ще се убедиш.

— Ами ако решиш да промениш нещо в последната минута?

— Няма проблем, те променят текста. Във всеки случай Емил го прочете и много го одобри.

— Подписано и подпечатано от учителя — пошегува се Жюлиет.

Бенедикт я изгледа враждебно.

Симон извади телефона от шкафа, където го държеше. Бенедикт продиктува материала си с тона на човек, който води непринуден разговор, и Жюлиет, запозната с историята до най-дребните детайли, заяви, че бил страхотен.

Всички бяха доволни, с изключение на Луи. Шашките щяха да изгният в кашоните, ако продължаваха да се размотават така, нямаше да изпълнят небето с пъстроцветни фигури и гирлянди.

— Ела с мен до Питивие — покани той Жюлиет, намусен като разглезен малчуган.

В моменти като този, в които отново се превръщаше в малко дете, Жюлиет не можеше да му устои. По изключение Шарло му даде колата си, проглуши му ушите с безброй препоръки, напомни му за бонуса си на примерен шофьор.

В Питивие Луи извади чековата си книжка, твърдо решен да пръска пари.

— Стига си харчил като луд, ще останеш без пукната пара — опитваше се да го обуздае Жюлиет.

— Човек не трябва да трупа пари, пиленцето ми, защото те го развалят, правят го лош. Парите са измислени, за да ги харчиш!

— Родителите ми не мислят така.

— Да, но видя ли как живеят: дребнаво, свити зад сандалките на промоция и дървеното конче за детската клиентела. Трябва непрекъснато да изпитваш усещане за спешност, иначе седиш и дремеш. Когато свършат парите, какво правиш?

— Запретвам ръкави и печеля още.

— Точно така, това е правилният отговор. Трепеш се. Откриваш уникалния смях на Ричард Уидмарк, подлагаш на изпитание обонянието си от брилянтина на Маргьорит, отиваш при Шарло на остров Жат… Действаш, защото е спешно, защото се налага! В противен случай плюеш върху надуваемото дюшече и се разкапваш.

— Какво мислят твоите родители за начина ти на живот? — прекъсна го Жюлиет.

— Не ми се говори за родителите ми, натъжавам се.

— Защо? Те какви са?

— Размекнати и дребни, а изборът за мен беше или да стана педал, или мухльо с наднормено тегло. Единствен син на двама мекушавци.

— Това няма нищо общо. Бащата на Хичкок продавал пилета.

— И Хичкок беше шишкав. Както виждаш, прав съм!

С Луи никога не можеше да се говори сериозно. Винаги се измъкваше и увърташе. Всички теми, свързани с детството, любовта, двойките, бяха табу. Тя сви рамене и го последва.

Най-после празничният ден дойде. Луи натъкми фойерверките в дъното на градината и през десет минути ходеше да проверява дали са наредени правилно. Мартин, Жюлиет и Бенедикт бяха сглобили импровизирани маси от дървени магарета и дъски, на които бяха наредили бутилки с разнообразни аперитиви: горчивка „Сюз“, всякакви видове мартини, пастис, лекото и пивко вино „Бир“ на хининова основа, което отначало продавали в аптеките за подсилване, ароматния аперитив „Бартисол“ и какво ли не още…

Луи бе пожелал да ги „опита“, преди да дойдат гостите, и Жюлиет, притеснена, не го изпускаше от поглед. Ужасно се страхуваше да не вземе да сгафи пред родителите й. Когато беше трезв, се контролираше. Почерпен, ставаше непредвидим.

Когато госпожа и господин Тюил слязоха от колата, Жюлиет забеляза, че се бяха облекли празнично, като повечето хора от селото, включително и родителите на Мартин. Единствени семейство Тасен бяха неофициално облечени.

Жюлиет се зае да ги разведе из къщата.

— Луи ще ходи на разпродажба на мебели в един луксозен хотел в Орлеан, да купи вана и мивка за банята — обясняваше Жюлиет.

— Много е предан този младеж — отбеляза госпожа Тюил.

— Много е предан, но недостатъчно добре възпитан. Като го гледам, вече се е почерпил — сряза я господин Тюил.

— Кога ще свършите ремонта? — попита госпожа Маро.

— В края на лятото.

След като разгледаха обновената къща, господин Тюил дръпна дъщеря си настрани.

— Искам да поговорим.

Отидоха в стаята на Бенедикт. Той седна на леглото и потупа с ръка мястото до себе си. Жюлиет се намести и той я хвана за врата. Жюлиет потръпна — винаги се смущаваше, когато баща й проявяваше нежност.

— Искам да ти кажа колко ме радваш. Ремонтът, успехът на изпитите… Много съм доволен.

Смущението на Жюлиет растеше.

— Бях се уплашил, че ще пропаднеш, когато се получи онази отвратителна картичка. Да, да, ужасно се бях притеснил. Искам да те попитам нещо.

Той говореше бавно и надуто, спираше след всяка дума, сякаш очакваше някакъв отзвук, преди да произнесе следващата.

— Кой плаща ремонта?

— Ами… Шарло и Луи. Аз ще им ги върна, когато започна да печеля.

— Според мен е неприемливо.

— Шарло спечели много пари с Виртел, а и Луи…

— Не, не, ще отида да поговоря с господин Милал. Дълг на баща ти е да урежда подобни въпроси, освен това исках да ти направя подарък за изпитите.

— О, татко, благодаря!

Тя го целуна. Той я притисна до гърдите си и двамата останаха така, смутени, неловки, не знаеха как да се разделят.

— Хайде, ела да отидем при гостите ти. Не е възпитано да си говорим насаме — сложи край на неудобното положение господин Тюил.

В градината хората се бяха разделили на групички. Жителите на селото не се смесваха с външните гости.

— Трябва да се направи нещо — заяви Луи. — Не може да прекарат целия следобед да се гледат изпод вежди като градския мишок и полския мишок от баснята на Лафонтен…

Той се мушна обратно в къщата.

— Убеден съм, че Жюлиет много скоро ще се справи финансово през новата учебна година — обясняваше Шарло на госпожа и господин Тюил. — Тази година й беше доста трудна заради разправиите с Виртел, но…

— Какви разправии с Виртел? — прекъсна го госпожа Тюил.

— О, как да ви кажа… Той я уволни без никакво обяснение и тя беше дълбоко засегната.

— Но тя нищо не ни е казала!

— Сега вече всичко е наред. Тя преодоля удара и започна действително да проявява интерес към правото.

— Исках да спомена за скромния подарък, който смятам да й направя — каза господин Тюил. — Скоро ще получите чек за част от ремонта, защото не виждам причина да не взема участие. В края на краищата къщата принадлежи на семейството на жена ми, тя е нещо като семеен имот.

Шарло отказа. Господин Тюил настоя и най-накрая Шарло склони.

— Да знаете — продължи той, — дъщеря ви е стабилен човек. Много по-силна е, отколкото изглежда и отколкото тя самата си мисли. Обикновено твърди, че не можела да направи това и онова, а после внезапно се втурва и го прави! Чичо ми казваше, че нямало провали поради липса на талант, а само поради липса на характер. А Жюлиет има характер, и то какъв…

Госпожа Тюил внимателно слушаше. Господин Тюил кимаше с вид на щастлив собственик.

— Нямам никакви притеснения относно Жюлиет — заяви той.

— Още повече — продължи Шарло, — ако тя успее да се реализира в международното право, ще ми бъде особено полезна след някоя и друга година. В момента работя върху усъвършенстването на формулата, затова се заех с къщата на Жюлиет.

Той намигна закачливо на господин Тюил.

— Ако не греша, този бетон е още по-лек, по-устойчив и с по-добри изолационни качества от предишния. Модернизирах собственото си изобретение.

Той започна да им обяснява, че благодарение на новата формула устойчивостта на бетона ще се увеличи двойно в сравнение с тази на обикновения бетон.

— … Добавянето на няколко милиарда плазмени протеини към цимента повишава изключително електрохимическия му коефициент на сцепление.

Той рязко спря насред обясненията си. Напълно бе забравил, че семейство Тюил вероятно си нямаха понятие от бетон. Измъкна се, заявявайки, че трябва да отиде да пийне.

— Знаеш ли къде е Луи? — попита той Жюлиет.

— Нямам представа. Изстреля се в къщата и оттогава не се е появявал.

Шарло я огледа: тъмнокоса, загоряла от слънцето, с изгарящи черни очи, ситни бели зъби, с бенка в основата на носа и тъмен фин мъх над горната устна, който се опитваше да изсветлява…

— Току-що разговаряхме за теб с родителите ти.

— Затова ли си наливаш мартини до ръба на чашата!

Той се засмя.

— Лудетина!

— Връчи ли ти чека за ремонта?

— Каза, че ще ми го изпрати.

— И това е нещо — отговори Жюлиет със смутена усмивка.

— Я ми кажи — продължи Шарло, — ти влюбена ли си в Луи?

— Не. Никак. С него се чувствам добре, нищо повече.

— Аха, така значи… И в кого си влюбена понастоящем?

— В никого.

— Виж ти, твърде непривично за теб.

Вярно е, каза си Жюлиет. По принцип това е обичайното ми състояние. Трябва да съм попаднала в това състояние от дете, нещо подобно на Обелиск с неговата магическа отвара.

Бенедикт се бе излегнала на тревата до майка си. Беше щастлива — Ларю я бе похвалил по телефона. Чувстваше се щедра и готова да слуша приказките на майка си.

— Убедих баща ти да ме пусне във Франция това лято с Джоун. За десет дни.

— Това е добре — отвърна Бенедикт.

— Ще ми се, ако е възможно, да прекарам края на август в Париж, както миналата година.

— Ще ми бъде много приятно — каза Бенедикт и целуна майка си. — Ще можеш даже да си избереш стая. Жюлиет и Унгрун няма да ги има!

— Сигурно ти изглежда странно да виждаш как майка ти отново се превръща в девойка?

— Откровено казано, по-скоро ми е приятно. А пък и ти никога не си била като другите майки.

Бенедикт облегна глава на рамото на Матилд. Семейство Маро се бяха сближили с Маргьорит и Симон и тя ги чу да си говорят за захарната фабрика.

— Татко знае ли за Емил и за мен? — попита тя неочаквано.

— Да. Аз му казах. Не му пука, бъди спокойна. В Питивие се страхуваше да не избухне скандал, но в Париж… Пък и правилата за добро възпитание важат до осемнайсет години. Ти си на двайсет, вече си голяма. Държиш ли на това момче?

— Не знам.

— Мечтаеш за принца от приказките? Забрави. Той не съществува. Важното е мъжът, когото обичаш, да ти донесе основното. Останалото… нагаждаш се според обстоятелствата.

— Знам.

Останалото беше онова, което видя снощи, докато гледаха телевизия. Луи и Жюлиет се бяха изтегнали на канапето, Емил и тя седяха на пода. Бенедикт се доближи до Емил и го хвана за ръката, когато внезапно погледът й бе привлечен от краката на Луи. Тъмни, космати, с прекалено дълги, почти извити нокти, краката на дявола. Изпита неудържимо желание да ги погали, да ги покрие с целувки, да ги оближе. Пламна от смущение. Не можеше да откъсне очи от тях, не виждаше нищо от това, което ставаше на екрана, краката я хипнотизираха. Ненадейно, кракът на Луи се плъзна и се отпусна върху крака на Жюлиет, разходи се нагоре-надолу по него, одраска го, беше истински любовен акт, пръстите на двамата се преплитаха, разделяха се, свиваха се, отново се преплитаха… любеха се пред нея. Тя стана и излезе от стаята, обхваната от ревност.

От тавана долетя музика от времето на нямото кино, изпълнявана от механично пиано.

— Пианото работи ли? — учуди се госпожа Тюил.

— Кое пиано? — попита Жюлиет.

— Пианото на Минет. Обучавал я един младеж, но се наложило да напусне, защото злите езици в селото започнали да подмятат, че й бил любовник!

— Може и да е било вярно — предположи Жюлиет.

Човек не може да твърди, че знае всичко за бабите си, само защото ги е познавал, когато са били вече старици. И без да иска, им е отнел правото да са мечтали и обичали.

— Младежът изчезнал и никой повече не я чул да отвори дума за пианото… Предупреди приятеля си да внимава, защото подът на тавана не е много здрав.

— Луи? — извика Жюлиет от мястото си.

— Да, пиленцето ми — отговори той, показвайки рошавата си глава на таванското прозорче.

Жюлиет се изчерви. Кой ли беше чул „пиленцето“? Никой…

— Внимавай, според мама имало дупки по пода, да не хлътнеш в някоя!

— Добре. Супер, пианото работи, ще има изненада за вас. Ще дам концерт.

— Той свири на пиано? — попита госпожа Тюил.

— Да.

— А какво работи?

— Ами… актьор е.

— Това не е работа!

— Свири на пиано по баровете и композира музика за реклами.

— Познава ли Жан-Франсоа Пенсон?

— Не.

— Ти вече не се ли виждаш с него?

— Изгубихме се от поглед в последно време.

— Жалко. Толкова свестен младеж. Много щях да съм доволна, ако с него… ако ти и той… Щях да съм доволна да ми стане зет.

— Още съм много млада да мисля за брак, мамо.

— Останах с впечатление, че държиш на него.

Така си беше — много силно се бе стремила към него. Щеше дори да се омъжи за него, ако й бе предложил.

— Нещата са сложни, мамо.

— За вашето поколение. За моето бяха много прости.

На тавана Луи продължаваше да свири. Удряше по клавишите и Жюлиет усещаше как ликува. Подхвана „Париж, това е Айфеловата кула, забила връх в небесата, казват, хубава е, казват, грозна е, само дето без нея Париж нямаше да е Париж…“.

На моравата всички слушаха, клатеха глави в такт, някои бяха станали и танцуваха. Настроението беше ведро. Затворила очи, Жюлиет се замисли за щастието, този тънък, прозирен воал, който щеше да обвие къщата… В това време Луи засвири любимата си мелодия, която го вдъхновяваше, радваше го, караше го да танцува: Cost, cosa, it’s a wonderful world. Cosi, cosa…

Луи изстреля ракетите сам. Посред бял ден. На хоризонта слънцето все още грееше. Беше едва шест часът.

Развалиха му празника. При първите тактове на Cosi, cosa… Тюил, онова дребно и стиснато човече, скочи и изрева да прекрати музиката, след което го наруга и зашлеви дъщеря си. Пред очите на всички гости. Найлоновата му риза беше изскочила от панталона и тирантите му се бяха опънали до скъсване.

— Аха, пипнах ви най-после, значи, вие сте оня с cosi, cosa… и мръсните думи… долен мерзавец! Това сте вие, оня същият, който омърси името ми — повтаряше той, зачервен и задъхан, сочейки с пръст таванското прозорче.

Бе разкопчал яката на ризата си и съскаше през стиснати зъби.

— Не искам да ви виждам повече, господине, никога! Нито вас, нито дъщеря ми, вашата съучастничка. Вие се подиграхте жестоко с името ми, опетнихте репутацията ми. Никога вече… А ти, лъжкиньо, не очаквай нищо от мен, нищичко.

Той чукна с нокътя на палеца по предните си зъби, грубо хвана за лакътя госпожа Тюил и я помъкна навън.

Жюлиет посрещна с изправена глава кръстосания огън, остана така, докато външната врата се тресна, след което се обля в сълзи пред гостите, които, недоумяващи, се споглеждаха смутено или си намигаха клюкарски в очакване на обяснения.

— Това е заради картичката ти — ридаеше безутешно Жюлиет, седнала на моравата, подвила единия крак под себе си. — Заради картичката, която изпрати от Корсика…

Луи се беше свил в дъното на градината. Повдигаше му се. Омразата, повтаряше си той, омразата, която тлееше във всички двойки, във всички семейства, неизбежната омраза, навсякъде, където има институции, притежание, изключителни права… Той претендира, че обича дъщеря си, и проваля празника й. Заради някаква пощенска картичка, която му е преседнала и не е успял да преглътне.

Едва се сдържаше да не скочи да му размаже физиономията на онова дребно човече, на онзи гаден задник, дърт лицемер, който парадираше с принципите си и с доброто си възпитание… да му изстиска лайната от задника и да му намаже лицето с тях.

По-добре да вземе да изстреля ракетите.

Жълти, зелени, сини ракети, които се издигаха в облаците, пръскаха се на безброй бляскави късчета и си съперничеха със слънцето…

Глава 4

Това не беше първата кавга на Жюлиет с родителите й. Разправиите между хората са като изключенията от граматическите правила. Един път може. Става лошо, когато започнат да зачестяват. Значи, правилото не струва.

Традиционното правило на любовта, на което би трябвало да се основават отношенията родители — деца, отново се оказа нарушено. Сериозно, при това. Жюлиет го съзнаваше и всеки път, когато връвта се опъваше и аха-аха да се скъса, я връхлиташе чувство на страх. Страх да напусне спокойното убежище на детството, когато мама и татко бдят над нас като мощни гръмоотводи, страх да остане сама, очи в очи с това, което възрастните надуто и високопарно наричат Живот.

Бенедикт и Емил си заминаха за Париж. Мартин се готвеше за голямото пътуване и умът й вече беше отвъд Атлантика.

Е, оставаше й Шарло, разбира се.

И Луи.

Отношението му към Жюлиет беше непостоянно. Понякога, отпуснал глава на корема й, въздишаше, задоволен и щастлив. „Истинска рядкост е да попаднеш на момиче, с което да можеш да се любиш, да се смееш и да си говориш“, заявяваше той. Жюлиет го галеше по тъмнокосата глава и му връщаше комплимента наум.

Когато обаче отиваха на езерото Комбрьо да плуват, той се обръщаше след всяко момиче, което хващаше окото, и възхитено подсвирваше.

— Смешен си, държиш се като някакъв пубертет — сърдеше се Жюлиет.

— Правя каквото си искам.

В такива моменти в ума на Жюлиет се прокрадваше съмнението. Може би татко има право, той е гамен, нехранимайко… Раздърпан, рошав, панталонът му — зле закопчан и размъкнат, очите му светват при вида на всяко закръглено дупе, ръката му е винаги готова да плесне нечий задник… Тогава се хващаше, че мисли като баща си, и гледаше Луи накриво. И това безразсъдно пръскане на пари, липсата на постоянна работа, подигравателното отношение към всичко и всички… Той не е мъж за мен.

Един ден, докато Луи довършваше една рамка на прозорец, тези мисли толкова ясно прозвучаха в главата й, че той прекъсна работата си и подхвърли:

— Ей, пиленце, човек пораства, пораства и стиска зъби. И престава да мисли за родителите си.

— Не мисля за тях!

— Мислиш и още как! Чувствам го. Защото си е чиста загуба на време. Забрави ги. Те са глупави и лоши.

— Забранявам ти да говориш така! Те са ми родители! И кой си ти, та да ги съдиш? Актьорче някакво, което търчи подир всеки ангажимент!

Луи вдигна глава и я изгледа преценяващо. С един поглед, непознат досега, поглед, който я повдигна, претегли я и я пусна в противниковия лагер.

— Шарло! Ще ми дадеш ли ключовете от колата? — провикна се той.

— За какво са ти? — запелтечи Жюлиет, надушила връхлитащата неприятност.

— Изчезвам. Във въздуха се носи гаден дъх на омраза.

— И ме оставяш самичка?

— Честно казано, като те гледам, струва ми се, че ти е много приятно да си самичка.

Шарло му подаде ключовете и той излезе.

Жюлиет взе да ругае и да хвърля гръм и мълнии. Ето какъв е той, омита се точно когато имам нужда от него. Мразя го. Знае само да ме щипе по задника и да дрънка мръсотии.

Чу двигателя на колата и се изстреля на двора.

— Мразя те, мразя те — извика тя и срита вратата.

— Да ти кажа откровено, скъпа, изобщо не ми пука… — отвърна Луи и потегли.

Не се върна през нощта.

Жюлиет чакаше в палатката.

Гневът й се уталожи и тя потъна в размисъл. Стоп! Да тегля чертата. Прекалено много неща се случиха през последните дни, затова си заслужава да ги поогледам. Луи е прав: пораствам. А това боли. Или поне в моя случай. Откакто се запознах с него, приемам всичко за нормално: подаръците, които ми прави, присъствието му, това, че ме люби като никой друг, приемам за нормално да си тръгва, да се връща и веднага да ми звъни, да прекарва лятото с мен… А аз какво му давам?

Сръдни, необясними гневни изблици, ревност, когато погледне някоя друга, проявявам дребнавост в чувствата и се преструвам на безразлична. Няма ли да е по-просто да отида при него и да му кажа: „Обичам те. Затова съм толкова непостоянна и раздразнителна, затова хитрувам, за да почувствам ръката ти на раменете ми, когато гледаме телевизия или когато се унасяме в сън, увити като пашкули в спалния чувал“.

Предната нощ в съня си неволно бе отпуснал крак върху бедрото й. Тя не смееше да мръдне от страх да не го махне.

Обичам го.

А той?

Той не знае, че го обичам!

На сутринта Луи цъфна на закуска. Небръснат, с мътен поглед, с чаша кафе в ръка. И поведе оживен разговор с Шарло.

— Учените са установили — обясняваше Шарло, — че комарите се хранят с цветен прашец и с влагата от растенията. Женските обаче, когато носят яйцата си, се нуждаят от допълнителни протеини, които си набавят, смучейки кръв от хора и животни.

— Разбирам накъде биеш, Шарло, хапещият комар е бременна женска, затова аз от човещина трябва да се оставя да ми изсмуче кръвта. Не, няма да се оставя! Дума да не става.

— Добър ден — поздрави Жюлиет с най-очарователната си усмивка. — Добре ли спахте?

Увлечени в разговора за бременната женска, двамата едва я удостоиха с отговор. Жюлиет си наля чаша кафе и си отряза филия хляб.

— Чакай малко, чакай — продължаваше възбудено Шарло. — За да накараш бременната женска да те остави на мира, трябва само да направиш така, че тя да чуе звук от разгонен мъжки екземпляр.

— Отлично я разбирам — подигравателно се изкиска Луи. — След като веднъж си се преебал, ставаш по-предпазлив… парен каша духа!

Жюлиет предпочете да не се намесва. Трудно можеше да подхване любовен разговор след подобно въведение.

Луи през целия ден даваше заето. Не беше враждебен, не се изплъзваше, просто се беше отнесъл. Наложи й се да чака до вечерта, за да се обяснят, и понеже бе чакала прекалено дълго, направо хвана бика за рогата.

Задаваше се буря и двамата лежаха в палатката. Спалният чувал на Жюлиет се долепи до този на Луи и той недоволно изръмжа:

— Какво има? Спи ми се…

— Искам да живея с теб.

— Не.

— Обичам те.

Спалният чувал на Жюлиет се покатери върху този на Луи и тъмните кичури се напъхаха в носа му, гъделичкайки го. Той извърна глава да не кихне.

— Престани, гъделичкаш ме.

— Искам да живея с теб.

— И дума не може да става. Много съм поласкан от предложението, но няма да го приема.

— Защо?

— Защото с мен не може да се живее, а ти си много мило момиче.

— Обичам те — повтори упорито Жюлиет.

— Не е вярно. Въобразяваш си, че ме обичаш.

— Но след като ти казвам! Знам какво говоря.

— Не и когато става дума за любов.

— Защото на теб всичко ти е ясно?

— Горе-долу. Много е просто. Ако искаш, някой ден ще ти го нарисувам…

— Обичам те, искам да живея с теб и повече да не се разделяме.

— Ох, ама стига вече!

Той се размърда, за да се освободи от пухения пашкул на Жюлиет. Тя се прекатури на постелката, разтърка си кръста и му заби един юмрук.

— Мразя те!

— Ето, виждаш ли! Какво ти казах.

— Не може да се говори сериозно с теб, ти всичко обръщаш на шега.

— Напротив, може да си говорим за луната, за звездите, за бетона, за инжекционния двигател, за бременния женски комар… Имаме предостатъчно теми за разговор!

— Аз пък искам да говорим за мен и за теб!

— Аз пък не искам!

По тона му си личеше, че е непреклонен. Тя се разсърди и се сви в спалния си чувал. Замисли се за себе си и очите й плувнаха в сълзи. Горката аз… Какво ще правя, ако той наистина не ме обича? Умили се над съдбата си и едри сълзи се затъркаляха по бузите й.

Луи продължи да лежи неподвижно. Няма да отстъпя пред шантажа на сълзите. Жените неизменно пробутват този номер, след като видяха как Рет Бътлър подава носната си кърпичка на Скарлет и после я сграбчва в обятията си.

Жюлиет не се признаваше за победена. След като се убеди, че сълзите не помагат, тя отново атакува.

— Признавам ти, че те обичам, и в теб не трепва нищо, това ли искаш да ми кажеш?

— Казвам ти, че съм много поласкан. Но имам право да откажа да живея с теб, нали? Не съм ли честен?

Жюлиет бе принудена да му го признае. След което смени регистъра и тонът й стана умолителен.

— Не ме ли обичаш?

Луи поклати отрицателно глава и млясна с език.

— Слушай, пиленце, не разчитай на мен да ти шепна на ушенце любовни думи.

— Кажи ми все пак какво чувстваш към мен.

— Виж сега. Добре ни е, приятно ни е, нали?

— Колко все пак ме обичаш? Малко, много…

— Да не си решила да ме подлагаш на някой от онези тестове от „Мари Клер“?

— Кажи ми, Луи, моля те… Умолявам те.

— Никога не умолявай мъж, пиленце, пази достойнството си.

— Кажи ми!

— Хайде да спим, ужасно ми се спи.

Той протегна ръка и й позволи да се гушне под мишницата му. Жюлиет съзнаваше, че жестът му е доказателство за огромна нежност. Осмели се да попита:

— Какво намираш в мен, след като не ме обичаш?

— Харесвам те, ти си мила, приятна…

Жюлиет се нацупи. Той прихна.

— Не ти е достатъчно, настояваш, искаш да чуеш просто „обичам те“, нали така?

Тя не отговори. Луи се прозя. Прекалено шумно, за да е истинска прозявка, реши тя. Лека-полека напредвам.

— Няма да те оставя да заспиш, докато не получа отговор!

— Но нали ти отговорих — започна да се нервира той. — Харесвам те. Това е! Какво искаш, да му се не види? Да те обичам или да търча подир задника ти?

— Да ме обичаш.

— Трябва да помисля. Хайде, спи ми се. Точка по въпроса.

— Хич и не си го помисляй.

— Напротив, мисля си го. В противен случай си грабвам пухенката и отивам да спя при Мартин.

— Няма да го направиш!

Той се измъкна от чувала и излезе от палатката.

Мартин се размърда недоволно и измърмори нещо неразбрано, когато Луи се настани до нея в леглото. За миг помисли, че е Шоколад, но се сепна от двата студени крака, долепени до нейните.

— Какво търсиш в леглото ми?

— Спасявам се от Жюлиет. Настоява да й поискам ръката!

— Ти и Жюлиет бракувани! Пълна лудост!

— И ти ли мислиш така?

— Абсолютно. Не се вълнувай, бързо ще забрави. Тя си е постоянно влюбена. Нещата ще си дойдат на мястото. Сега по-добре да спим.

— Да спим.

Само че Луи не можеше да заспи. „Тя си е постоянно влюбена…“ Облегна се на лакът, поразмисли и събуди Мартин.

— Сега влюбена ли е в някой друг?

— Ми не… Нали е влюбена в теб! Какво ти става?

Той се умълча.

— Всъщност не разбирам защо толкова се опъваш — продължи Мартин. — Тя е красива, умна. Мъжете й се лепят като мухи на мед.

— Така ли, а много ли са?

— Не са малко. Обаче не ходи с всички!

— Много ясно — избухна Луи, — въпрос на надмощие. Достатъчно е да ги държи настрана, за да налапат въдицата… Не искам да живея в двойка — викна той, — не искам…

— Ей, успокой се!

— По-силно е от мен. Като гледам баща ми и майка ми, ми се иска да духна и повече да не се връщам!

— Още ли си мислиш за тях? Така няма скоро да изплуваш, приятел!

— Извинявай, още не съм пораснал и съм твърдо решен никога да не пораствам! Не ми е ясно какво ви прихваща вас, момичетата, та винаги искате да сте влюбени. Ще речеш, че това е единствената ви цел в живота!

— Защото ти си над тези неща?

— Смятам, че това разваля всичко.

— Тогава, ако не си влюбен в Жюлиет, за какъв дявол си тук посред лято и въртиш кирката на слънцето по цял ден като луд? Задавал ли си си този въпрос?

— Забравих, че си й приятелка.

— Точно така. Отговори ми, без да се заяждаш.

— О! Ужасно ме нервирате и двете!

Той стана, грабна си завивката и се премести при Шарло, който спеше в новата стая. По гръб, с полуотворена уста, леко похърквайки.

— Този поне няма да иска да си разговаряме!

Тактика, тактика, повтаряше си Жюлиет на сутринта. Снощи се разкрих, изгубих точки, но днес ще нанеса големия удар.

Към един часа, когато се готвеха да седнат на масата, Луи се доближи до нея и попита:

— Нали не се сърдиш вече?

Жюлиет го изгледа учудено.

— За снощи ли? Никак… Извинявай, преживях леко сантиментално разочарование, но го преодолях и край. Сигурно те изнервих, а? — И без да му даде възможност да отговори, продължи: — Днес следобед отивам в Питивие. Някой да има нужда от нещо?

— Какво ще правиш в Питивие? — полюбопитства Луи.

— Ще се поразвея и ще си купя обувки.

Тя протегна дългия си загорял крак и босото си ходило. Луи жадно огледа финото стъпало и дългия крак.

— Вземи ми един абсорбатор за влага — помоли Шарло.

— И цигари — добави Мартин.

— А как ще отидеш? — осведоми се Луи.

— На стоп. Откакто пипнаха убиеца, няма проблем!

На площад „Мартроа“ попадна на Жан-Франсоа Пенсон, който излизаше от аптеката с угрижен вид и натоварен с пакети. Току-що пристигал от Париж, майка му била зле със сърцето, но отказвала да влезе в болница.

— Смяташ ли да поостанеш? — попита Жюлиет.

— Да.

— Искаш ли да видиш къщата ми в Жирен?

— С удоволствие — отговори той, като си свали слънчевите очила и си възвърна самоувереното държане на красавец, който се оставя да го свалят.

— В такъв случай, среща в кафето в късния следобед, тръгнала съм на пазар.

Жюлиет продължи по пътя си, размахвайки кошницата си. Пенсон вече не я впечатляваше, но можеше да се окаже полезен.

Купи си червени обувки на висок ток и минипола с цепки от двете страни. Сърцето й се разтуптя, когато мина покрай магазина на родителите си. Баща й подреждаше рафта и тя се запита дали я е видял, но не обърна глава.

Рибарят, зает да подрежда току-що получената мерлуза, се втурна към жена си на касата, да й каже кого е видял, та да не изпусне гледката.

— Обувки с такива токове със сигурност не се продават в дюкяна на Тюилови!

Жан-Франсоа Пенсон примигна, когато я видя да се носи плавно към него. Жюлиет Тюил бе придобила класа, без всякакво съмнение. Нищо общо с непохватното момиче, потънало във възглавниците на дълбоките фотьойли на „Брюмел“.

Жюлиет бе изчислила, че за да постигне желания ефект, трябваше да се появи вкъщи по време на аперитива, когато си пиеха пастиса. Щеше да влезе така, сякаш слиза по парадното стълбище на „Казино дьо Пари“, съпроводена от красивия Пенсон с белоснежната усмивка и американските каубойски панталони.

Натисна клаксона, за да извести, че пристига. Победоносно влезе първа, отстъпи леко встрани и покани с жест Жан-Франсоа. Луи ще побеснее. Пенсон има истинска брадичка и уста, не прилича на костенурка!

Жан-Франсоа се представи, ръкува се с всички поред. Жюлиет му предложи да вечеря с тях. Той отклони поканата, но предложи след вечеря да отскочат до един моден бар в Орлеан.

— Чудесно — отвърна веднага Жюлиет, — в такъв случай може да дойдеш да ме вземеш в десет часа, става ли?

Тя го изпрати, полюшвайки се грациозно на високите си токове. Разцелува го продължително, долепена плътно до него.

Към десет часа, когато чу гумите на колата да изскърцват по чакъла на алеята, стана и се запъти към вратата.

— Няма да е лошо да си вземеш жилетка — посъветва я Луи. — Да не се простудиш.

Тя кимна и грабна един пуловер, без да удостои с поглед нито Шарло, нито Мартин.

— Чао, чао — махна им тя, изпращайки им въздушни целувки. — Не ме чакайте, сигурно ще се прибера много късно.

— Чао, чао — отвърна Луи. — Забавлявай се добре, пиленце.

— Това смятам да направя.

Той я изпрати с ангелска усмивка. Без свъсени вежди, без мрачни погледи.

Отвън клаксонът бибипна и тя най-после се реши да излезе. От победоносния й вид нямаше и следа. Отпуснала рамене, с мъка пристъпваше на кокилите, на които се бе покатерила.

Глава 5

Жюлиет не спря да подскача на дансинга чак до пет сутринта. Искаше да даде време на седналия в палатката Луи да изпие до дъно чашата на разяждащата го тревога. Да го дамгоса със знака на отмъщението, за да може следващия път, когато му прошепне „обичам те“, и през ум да не му минава да се измъкне с отговора „много съм поласкан…“.

Не й се наложи да се насилва. Жан-Франсоа Пенсон беше очарователен. Между двамата вече нямаше недоразумения, а тя не се опитваше да го съблазнява. Маските бяха паднали и двамата се забавляваха от сърце.

След като я докара обратно, тя му благодари за чудесната вечер. Беше напълно искрена. Беше в прекрасно настроение и се готвеше директно да се прибере в палатката, когато видя, че в стаята на Мартин свети.

Мартин беше облечена с дългата си нощница, с която обикновено спеше, Шарло беше напълно облечен.

— Преча ли? — осведоми се закачливо Жюлиет.

Двамата имаха вид на съзаклятници.

— Не сте ли твърде ранобудни? Какво правиш облечен по това време и в тази стая, Шарло?

— Току-що се върнах от Париж.

— От Париж? Защо, какво има?

— Закарах Луи в Париж.

Той си свали очилата и разтърка очи. Пребледнял като платно. Стиснал устни, за да не избухне от гняв.

— Закарал си Луи? — повтори Жюлиет недоумяващо.

— Да не си въобразяваш, че ще седи да те чака със скръстени ръце, докато ходиш да се чукаш! Позволи ми да ти кажа нещо, Жюлиет, ако сам не бе решил да си тръгне, лично аз щях да го принудя да се качи в колата с ритници в задника! Слава богу, не се наложи да се намесвам, все още е останало тук-там по някое човешко същество, което заслужава да се нарича „мъж“!

— Пак се започва! — въздъхна Жюлиет. — Давай, изпей арията на истинските мъжкари.

— Всеки със своята песен, скъпа моя. Ти ни сервираш арията на кокетката, ние ти подаваме репликата с фагота на мъжкаря. Достатъчно, писна ми, отивам да си легна. Лека нощ!

Жюлиет се обърна към Мартин с ням въпрос в очите.

— Едва бяхте потеглили с Пенсон — започна да разказва Мартин, — и Луи се надигна от стола, оригна се и подхвърли: „Добре, щом като е така и ми обявяват война, аз съм длъжен да се върна на позициите. Заминавам за Париж“. Извини се, че няма да бъде в състояние да довърши ремонта и че оставя Шарло сам, и добави: „Ако остана, повече няма да посмея да се погледна в очите дори в отражението ми на прозореца“. Този израз ужасно ми хареса.

— И не остави никаква бележка за мен?

Мартин се усмихна.

— Не. Нямаше настроение за писане.

— Така, значи… оказа се, че с моята наказателна акция се самонаказах — заключи Жюлиет.

До края на юли Жюлиет и Мартин не престанаха да обсъждат вдовишкото си състояние от всички възможни ъгли. „Ние с теб сме досущ като мъжките комари — иронизираше Мартин, — партньорите ни бягат от нас.“

Бенедикт и Емил идваха при тях за уикендите и Емил помагаше на Шарло. Не беше сръчен като Луи, но след някой и друг ден тренировки се научи и започна да се справя не лошо.

— Питам се дали и този път Бенедикт не се оказа права — разсъждаваше на глас Жюлиет. — Никаква страст, просто уважение и обич. Само ги погледни колко щастливи изглеждат!

— Не им завиждам — отвръщаше Мартин. — По-добре да съм сама, отколкото да изживявам такова никакво, дребнаво щастие.

Привечер, преди съвсем да се спусне мракът, двете отиваха да се разходят из полето. Шарло продължаваше да се сърди на Жюлиет.

— Не, Шарло, не съм го изгубила, ще видиш. Пак ще се съберем. Не веднага, защото той сигурно все още е бесен, но след известно време… Пак ще го имам. Бива ме с мъжете, повярвай ми, всъщност най-много с тях успявам. Ще звънна на вратата му и… — Тя млъкна по средата на изречението и се плесна по челото, изплаквайки: — О, не… О, не…

Шарло, Мартин, Бенедикт и Емил я изгледаха учудени.

— Нямам адреса му в Париж! Никога не съм ходила у тях! Той идваше на улица „Плант“ или се срещахме в хотел „Ленокс“.

— Може да го има в телефонния указател.

— Бих се учудила.

От този ден Жюлиет изгуби увереността си, че ще си върне Луи. Изтощаваше се да прави всевъзможни предположения. Бих могла да обиколя баровете, продуцентските къщи, разните там агенти или да се навъртам в „Ленокс“…

Накрая се успокои, все щеше да намери начин да го открие.

Шарло не беше толкова уверен.

— Обожавам това огромно легло — заяви Бенедикт вечерта, докато си лягаха.

— Като гледам колко го използваме… — измърмори Емил.

Бенедикт не желаеше да подхваща темата, защото истината щеше да означава раздяла, а неистината — нови лъжи. От известно време Емил се оплакваше, подхвърляше неприятни и неуместни забележки, които тя оставяше без отговор. От време на време мога да направя усилие, но не всяка нощ.

Когато се замисляше за тях двамата, тя си представяше Пиер и Мари Кюри един до друг, надвесени над микроскопа. Понеже Емил продължаваше да се цупи, тя нежно се обърна към него с въпроса:

— Знаеш ли на кого приличаме ние с теб?

— На деветдесетгодишна двойка.

— На Пиер и Мари Кюри и аз се гордея с това!

— Аз пък, да ти призная, повече бих искал да съм любовникът на Мари Кюри.

— Тя не е имала любовник!

— Напротив. Имала е. Асистентът на Пиер Кюри. Мари Кюри е имала любовник…

Бенедикт беше смаяна.

— А като говорим за двойка — продължи Емил, — бих искал нашата да не е толкова извисена, по възможност да е по-банална. Лека нощ!

И той й обърна гръб.

Бенедикт изпита облекчение. Този път беше спасена. Емил щеше да се сърди известно време, после щяха да се сдобрят под някакъв претекст. Както обикновено. Тя мечтаеше да се разделят и да си останат приятели. Не искам да го изгубя напълно. Не съм виновна, че не го желая. Би могъл да направи усилие, да се постарае, да носи лещи, да се научи да се облича, да не се изгърбва, да се грижи за кожата си, да ходи на зъболекар… С времето откриваше у него все повече физически недостатъци.

Утре ще отиде да види майка си.

Материалът на Бенедикт за ареста на Бишо, подписан с тлъсти черни букви, излезе на първа страница на „Фигаро“ и беше високо оценен от цял Питивие. Тя си бе направила труда да спомене имената на някои по-първи граждани и всички скътаха по един брой за спомен. Поздравяваха я, ръкуваха се с нея, тя леко се изчервяваше от удоволствие и криеше очи зад падналия кичур. В неделя я задържаха цял час в месарницата, когато отиде да купи традиционното бутче за обяд. Месарят я представяше на клиентите с думите: „Това е тя, Бенедикт Тасен“. „Ама какво заключение бяхте написали, направо страхотно!“, похвали я един клиент. Заключението беше дело на Емил.

Вкъщи Матилд чистеше боб, щеше да го слага в буркани за зимата.

— Направо невероятно — отбеляза Бенедикт, — не мога да направя крачка на улицата, без някой да ме спре и да ме поздрави за статията ми!

— И аз искам да ти кажа колко много ми хареса. Особено краят… Помъдряла си, скъпо мое дете.

Бенедикт седна и се зае за работа, искаше и тя да помогне на майка си. На кухненската маса бяха наредени буркани, гумички, етикети, имаше купчина шушулки и някакви стари вестници.

— Затрупана съм от работа. Не знам как ще смогна… — притесняваше се майка й.

Матилд пипаше чевръсто. Беше прибрала косата си с шал. „Колко е красива! — възхити се Бенедикт. — Искам и аз да съм такава красавица на нейните години.“ Майка й носеше дългата си черна коса на кок и беше изключително изискана във всяко отношение. Един ден, припомни си тя, тогава още ходехме на училище, дадохме оценки на майките ни и моята получи почти отличен! Жюлиет мърмореше недоволно, защото нейната едва успя да стигне до тройка, а Мартин заяви, че подобни класации и оценки били тъпотии — майка й беше на опашката.

— Е, миличка, умори ли се? — обърна се Матилд към Бенедикт, забелязвайки отнесеното й изражение.

Бенедикт продължи да чисти боба.

— Ужасно е досадно! Като си помисля, че в кутия е също толкова вкусен!

— Върховно невежество! Боб в консервена кутия!

Матилд напълни догоре един буркан, написа на етикета „Зелен фасул с масло, лято ’70“ и продължи:

— Ще имаш ли нещо против сестра ти да се премести в твоята стая? Непрекъснато се оплаква, че нямало достатъчно място да лепи постерите си.

— Защо в моята стая?

— Защото тя живее тук, докато ти почти не си идваш или се връщаш от дъжд на вятър. Ти ще отидеш в нейната… много е приятна, ще видиш. Аз я подредих. Пренесох вече твоите вещи и тоалетката ти.

— Аха, значи съм изправена пред свършен факт!

— Чуй ме, Бенедикт, Жьонвиев е вече на шестнайсет и има нужда да се разшири. Вярно е, че нейната стая не е толкова хубава, колкото твоята, но във всички многодетни семейства е така, всеки се съобразява с останалите.

— Но всички други са запазили старите си стаи!

— Другите, както ти казваш, си идват много по-често, отколкото ти, и не са имали най-красивата стая като теб.

— Така да бъде, след като вече е факт. Предполагам, че нямам избор.

Матилд отново направи опит да омаловажи нещата. Не си беше представяла, че Бенедикт ще се разстрои толкова.

— Вече си голяма, скъпа моя. Животът ти е другаде. Имаш хубав дом в Париж. Защо е нужно да се вкопчваш в живота си на малко момиченце?

— Това си беше моята стая.

Бенедикт се беше вторачила в шушулките, за да не се разплаче. Ненавиждам големите семейства. Бих искала да съм единствено дете. Не искам постоянно да деля, да разменям, да давам… Вдигна очи, пълни със сълзи.

— О, милото ми гълъбче плаче! Хайде, не ставай смешна. Обърши си сълзите и се усмихни.

Бенедикт си избърса сълзите.

— Искам да ти направя един подарък — заяви Матилд, — заради статията. Пазех го за раждането на първото ти дете, но така или иначе…

— Герданът от едри бели и сиви перли? — промълви едва чуто Бенедикт със свито гърло.

Майка й кимна утвърдително. Сълзите на Бенедикт отново се затъркаляха по страните й. Този път плачеше от вълнение. Скочи и силно прегърна майка си.

— О, мамо! Колко те обичам, да знаеш колко те обичам…

— И аз, милото ми момиченце. Хайде, да побързаме сега, иначе никога няма да сколасаме. Дай тук още един вестник за шушулките, защото този вече не ги побира. Ей там, под камината, там са старите вестници.

Бенедикт се наведе и измъкна един вестник от купчината — беше „Фигаро“ от 15 юли. Нейният брой.

Вечерта, когато се върна в Жирен, тя се втурна към Емил, прегърна го здраво, притисна го до болка, за малко да го задуши.

— Емил, Емил, имам нужда от теб… Нуждая се от теб… Няма никога да ме напуснеш, нали? Никога. Кажи ми го. Дори да се държа лошо с теб.

Емил я хвана за брадичката, развълнуван.

— Какво се е случило, мило?

— Кажи ми, че ме обичаш, кажи ми го… Заради снощи, толкова се страхувам, че вече не ме обичаш. Бях лоша, нали? Лоша…

Тя хълцаше, задъхана. Емил я прегърна и я залюля като малко дете.

— Не плачи, любима, не плачи. Всичко е наред, бъди спокойна. Обичам те и никога няма да те оставя.

— Никога?

— Никога.

Бенедикт дълго време остана сгушена в обятията му, след което отиде да си оправи грима за вечеря.

— Благодаря ти, Емил — целуна го тя, преди да излязат от стаята.

Глава 6

Още с връщането си в Париж Луи се отправи към офиса на агента си. Секретарката му обясни, че господин Вичи отсъства, и го посъветва следващия път да се обади по телефона, преди да реши да намине. Луи й пусна най-съблазнителната си усмивка, но тя остана непреклонна. Лош знак, каза си той, сигурно не са подписали договора.

Париж беше опустял, както обикновено в началото на август. Той отиде до хотел „Ленокс“. Приятелят му барманът беше на поста си. Почерпи го питие и попита за Жюлиет.

— Край — отговори Луи и прокара ръка по плота.

— Жалко, беше много сладка. Но нали знаеш, една изгубена, десет…

— Десет неприятности избегнати!

Двамата се чукнаха.

— Ох, тези мадами — изхили се подигравателно Луи след третия скоч. — Да ти призная, опитах веднъж и с един тип, защото в живота трябва да опиташ от всичко, прав ли съм, но не се получи.

На Луи не му беше за пръв път да си вдигне чукалата след някоя раздяла. Случвало му се беше даже да си признае, че има нещо опияняващо в това, да изгориш мостовете, да изпепелиш всичко зад гърба си, да се озовеш на ръба на пропастта.

— Трудното е първият път. Да си тръгнеш, да се махнеш… При положение че от малък, от дете са ти втълпявали, че каквото и да става, трябва да търпиш, да понасяш…

Елизабет. Дъщерята на хлебаря от Понсе сюр Лоар. Дребна блондинка с луничаво лице. Вечерно време ходеше на частни уроци при бащата на Луи, защото не можеше да се справя с материала, за разлика от останалите деца. „Много е красива, прекарва времето си да се зяпа в писеца на писалката си“, мърмореше ядосан Анри Гаяр. Семейство Гаяр вечеряха рано. Луи си изяждаше супата и бягаше при Елизабет, която го чакаше в съседната плевня.

— Вдигни си полата и ще ти дам два бонбона.

— Не е достатъчно.

— Три.

— Повече!

Луи се замисляше. Даваха му много малко джобни, баща му беше против.

— Когато пораснем, ще се оженим — предлагаше той в замяна.

Тя повдигаше розово-бялата си пола, откривайки розово-белите си бедра. „Каква красота, каква красота!“, изпадаше в екстаз Луи. Протягаше ръка да ги докосне, но Елизабет спускаше полата си.

— Покажи ми пак, покажи ми пак — умоляваше Луи.

— Не. Стига ти толкова.

Следващия път се видя принуден да даде още по-големи обещания.

— И ще имаме ли много деца? — попита Елизабет, полуотворила овлажнели устни.

— Ще имаме много деца — повтаряше Луи, за да му позволи да долепи уста до влажната розова цепка.

— И ще живеем в къщата на родителите ти, нали?

— А… не. Когато порасна, ще стана авиатор!

— Авиатор! Тогава ще се наложи да отидеш в Париж. Аз не искам да ходя там, искам да си стоя тук.

И той се отказа да става авиатор.

На осемнайсет години Елизабет се беше източила, все така бяла и русокоса, и селските момчета точеха лиги, когато минаваше покрай тях. Прекарваше си времето да ближе сладолед — казваше му айскрийм, да си слага руж на бузите и розово червило на устните. Луи ревнуваше толкова силно, че един ден си разкървави ръцете, стискайки юмруци, защото един от младежите я зяпаше прекалено отблизо. Тя нямаше нищо против да продължават да се виждат, но искаше доказателства за сериозните му намерения.

— Но нали трябва да ходя в казармата!

— Сега ще се сгодим и ще се оженим, когато се върнеш.

— А после?

— Ти ще станеш учител и ще живеем в училището.

— Учител! — повтори Луи. — Досега не ми е минавало през ума.

Ожениха се в църквата на Понсе сюр Лоар един съботен следобед през юни 1960-а. Луи беше на двайсет години. Елизабет си беше ушила рокля а ла Бриджит Бардо: силно вталена, с безброй волани, и бе покрила косата си с бяло шалче, вързано под брадичката. Всички мъже от селото облажаваха Луи.

Заминаха на сватбено пътешествие в Париж. Родителите им се бяха съюзили да им платят, за да отседнат в „хубав хотел“. Младите избраха „Роаял Монсо“, защото беше съвсем близо до „Шан-з-Елизе“.

В бара на хотела един чернокож пианист изпълняваше парчета по поръчка на клиентите, те му ги тананикаха и той ги свиреше. Първата вечер, докато Елизабет остана да си почива в стаята, Луи слезе в бара и се облегна на пианото. Не откъсваше очи от пъргавите черни пръсти, които играеха по белите клавиши, от тялото, което танцуваше и се извиваше на табуретката, от жените, наобиколили пианото… Прекара нощта, щракайки с пръсти в ритъма на музиката…

Една след друга пресушаваше чашите, които пианистът му поръчваше, без да го пита, преди към три часа да му направи знак да седне до него.

— Come on. Play something…

Луи не разбра.

— Името ти? — попита го пианистът.

— Луи.

— Луи, Луи, ей, Луи…

Луи се приближи и чукна с пръст по клавишите.

— You don’t know?

Луи поклати отрицателно глава: „Не, не“. Не разбираше какво му говори мъжът.

— Try… try… there is nobody left, who cares?[14]

Той се отмести и Луи разбра, че му прави място до себе си, да посвири. Той седна, започна, отначало боязливо, наслуки, после взе по-яко да блъска. Черният се смееше. Луи се смееше. После черният направи „Не, не“ с глава и му показа как да изсвири един акорд, къде да постави пръсти. Луи повтори. После още един и още един…

— Уиски?

— Да, да — каза Луи, който се чувстваше вече ужасно пиян.

Черният поръча една бутилка и две чаши.

— Straight?[15]

Луи повтори „Straight?“, реши, че оня му иска пари, и изпразни джобовете си. Черният се разсмя, пляскайки се по бедрата.

— Joints? Smoke?[16]

Имитираше пушене. Луи кимна. Черният сви две цигари, една за себе си и една за Луи, и продължи урока.

— Hey, man, you can sing what you want with three cords… That’s fine. When you don’t know, just do lalala…[17]

Призори на Луи му се повръщаше от пиене, но беше щастлив. Повтаряше ла-ла-ла на три тона и пееше всички песни… Черният се надигна, клатушкайки се.

— Hey, man, I have to go…[18]

Луи го проследи с поглед.

— Tomorrow?[19] — попита той.

— You mean tonight? — поправи го черният, прихвайки силно с пресипнал глас. — ОК, Louie, tonight…[20]

Заклатушка се и за да си проправи път, разбутваше масите, които падаха с трясък. Луи отпусна брадичка на пианото и се унесе в сън.

Така премина първата му сватбена нощ.

Следващите дни бяха изтощителни. През деня обикаляше Париж с Елизабет, катереше се по Айфеловата кула, крачеше из залите на Лувъра, пързаляше се из салоните на Версай. Вечер тайно сипваше леко приспивателно в чашата с вода, която даваше на Елизабет, и слизаше при Били пианиста.

Елизабет недоумяваше защо се чувства толкова уморена, Луи обясняваше, че за това е виновен Париж, завиваше я и слизаше в бара.

След като клиентите си отидеха, Били поръчваше една бутилка, свиваше по някой друг джойнт и учеше Луи да свири.

Били беше родом от Мисисипи. От дете свиреше на пиано, без изобщо да познава нотите.

— Nothing. I don’t know anything about music. Just listening to it and then lalala… That’s enough you know, when you like it…[21]

Луи схвана, че имал жена и пет деца там и пътувал, за да се разведри, защото нали ти е ясно, „You know one wife and five kids“[22]. Той разперваше пръсти „едно“ и „пет“, извивайки рамене, сякаш му бяха отзад на гърба.

— Невъзможно, Луи. Невъзможно. Те изяждат теб… Тогава мен отива, отива… Париж. А! Париж…

И той засвирваше „Париж това е Айфеловата кула, забила връх в небесата, казват, хубава е, казват, грозна е, само дето без нея Париж нямаше да е Париж…“. Луи знаеше думите на песента, но не можеше да я изсвири и Били го научи.

Били му предаде целия си майсторлък за една седмица. Луи се гледаше в огледалото и се намираше красив с тъмните сенки под очите.

Последната нощ беше толкова тъжен от предстоящата раздяла с Били, че през цялото време му разказва за Понсе.

— Има ли бар там? — попита Били.

Бар в Понсе! Не, не, Луи поклати глава отрицателно.

— No music! — ококори очи Били.

— No music — потвърди Луи, кимайки.

— Buy some records![23]

— Good idea… records![24] — съгласи се Луи, кимайки одобрително.

След като се върнаха в Понсе, Луи си купи пиано и плочи. Изпразни спестовната си книжка. Тогава за пръв път се спречка с баща си.

— Като си помисля как цял живот, цял живот се борих, за да ти дам образование, солидна база, да те възпитам в духа на истинските ценности, а ти как постъпваш! От раз прахосваш всичките си спестявания! Замисли ли се какво ще стане, ако нещо ти се случи? Вече не си сам! Вече имаш от-го-вор-нос-ти! Даваш ли си сметка какво означава това! — крещеше баща му.

Шубето, помисли си Луи, той се опитва да ме зарази със собственото си шубе.

Не се огъна — купи пианото и плочите. Елизабет не се намеси. След като Луи искаше пиано…

Двамата обитаваха пристройката до училището, докато Анри Гаяр излезе в пенсия.

Луи си пускаше плочите и се опитваше да свири по слух. В началото почукваше колебливо, налучквайки мелодията, но постепенно, благодарение на акордите, на които го бе научил Били, започна да свири по слух. Заниманията му с музициране се застъпваха с учебните му часове, затова се снабди с „Помагало на учителя“, в което бяха събрани решенията на задачите с течащите кранчета, пълните и празните басейни, срещащите се влакове, съгласуванията на всякакви причастия, глаголи и какво ли не още.

— Имаме две кранчета, които текат — диктуваше Луи. — От едното изтичат три децилитра вода на минута, от другото — седемнайсет. Колко време е нужно, за да се напълнят два столитрови варела, при условие че от единия изтичат хиляда и двеста милилитра на минута?

В „Помагалото“ бяха дадени единствено отговорите: 26 и 98 часа. За жалост, не бяха показали начините за решаване на задачата. Боже мой, Боже мой, направи така, че поне един да я реши, иначе съм загубен!

Усещаше, как капки пот оросяват челото му, и жадно се взираше в учениците, заети да драскат в тетрадките си. Объркан, Луи дори се ухили угоднически на отличниците на класа Пол и Жак Бюзар. Със свито сърце започна да събира тетрадките и да пита за отговорите.

— 12 и 46 — отговори Пол Бюзар.

— Не, не е вярно. Ти, Жак?

— 13 и 82.

— И ти нямаш правилния отговор.

— Лоран?

— 19 и 123.

— Изобщо не е това. Няма ли някой от вас, който да може да реши една задача? Ще ви друсна по една двойка на целия клас и ще ви оставя след часовете в класната стая за наказание. Край на свободните следобеди в четвъртък, край…

Ризата му бе залепнала за гърба. Нервно натроши тебешира, който стискаше в ръка. Ако никой не успееше да намери правилното решение, щеше да им се накрещи, да ги накаже и сам да се мъчи да открие решението. В противен случай ще се окаже, че съм тъпак, и няма да имам грам авторитет. Не съм за този занаят. Виж ти, това е идея…

— Моля, гос’ине, моля, гос’ине!

Жерар Льотюр, оня с цайсите, дето заекваше, вдигаше ръка. Последната му надежда.

— Два-два-два…

— Спокойно, Жерар, не бързай.

Изглежда, беше попаднал на правия път.

— 26 и, и, и, и… 98!

— Много добре, Жерар, отличен. Излез на дъската да покажеш на тези лентяи как трябва да се реши задачата.

За да развеселява децата, купи папагал и реши да го научи да говори. По един час на ден учениците правеха опити да разговарят с пернатото. Целият клас затаяваше дъх, а птицата, кацнала на един клон сред гроздови зърна и корички хляб, клюмаше, упорито стиснала човка. Луи се възползваше от случая, за да разсъждава върху мъдростта на пилето, което осъзнало, че много често говоренето води човека до гибел.

Елизабет чакаше бебе. Луи се чувстваше излишен вкъщи. Бебето се роди. Беше момче, кръстиха го Франсоа, заради когото му забраниха да свири.

— Поне засега, Луи. Шумът му пречи да спи, той е толкова мъничък…

— Това не е шум! — възмущаваше се Луи. — Това е музика!

На Франсоа току-що му бяха поникнали първите зъбки и Елизабет отново се почувства отпаднала.

Розали, очарователно русокосо и белолико момиченце, беше одрало кожата на майка си. Пианото пак се оказа под възбрана, вдигала се ужасна патърдия. Луи водеше безкрайни монолози с папагала, който продължаваше да стои безмълвен.

— Ще се махна, ще замина — казваше му той, за да си изплаче душата, — ще постъпя като Били. Жена и две деца, идват ми в повече.

Папагалът чоплеше мократа коричка хляб, кълвеше я и я плюеше, съвършено безразличен.

— На теб не ти пука, нали ще живееш сто години! Само че на мен, приятелче, не са ми отредени толкова! Искам да живея сега. Ще се махна, ще се махна, ще се махна оттук…

Не изпитваше някакви особени чувства към децата си, случваше се дори да им забрави имената. Елизабет не му придиряше.

— Нормално, мъжете не се интересуват от бебета, те са толкова мънички, но почакайте да пораснат и тогава ще видите…

Луи очакваше с нетърпение да пораснат, за да се върне към пианото нощем.

Елизабет бе започнала леко да се отпуска, стана една такава сладникава. Сигурно кърменето и майчинството я размазват толкова, мислеше си Луи. Вече не се налагаше да настоява, нито да се пазари с нея, за да я накара да си запретне полата.

— Поне веднъж няма ли да ми кажеш „не“ — прошепна й той една вечер, преди да заспи.

— „Не“ за какво, любими?

Той не отговори.

Най-сетне дойде дългоочакваният ден на пенсионирането на Анри Гаяр, на преместването от едната къща в другата, на предаването на връзката ключове и даването на съвети.

— Ще организираме вечеря, ще го отпразнуваме — предложи Елизабет. — Ще поканим твоите и моите родители и ще отпразнуваме настаняването ни.

Човек не отпразнува „настаняване“, каза си Луи. Каква ужасна, мрачна дума. Настанявам се, заравям се в дупката си.

На вечерята вдигнаха наздравица за Луи, новият глава на семейството и ръководител на училището, и той леко се прегърби от изброените отговорности.

Следващите дни бяха още по-ужасни. Всички го преследваха за всичко: домакинката за работното време на училищния стол, водопроводчикът за разваленото кранче на втория етаж, родителите на учениците за отрочетата си, Елизабет за неговите собствени.

Родителите на Луи придобиха лошия навик всеки ден да идват на вечеря у тях, под претекст, че „училището им липсвало“. Луи се гневеше, докато се приготвяше за лягане.

— Искат да ме уморят… Целия си живот икономисваха да си купят къща и след като се нанесоха в нея, само се чудят как да се върнат обратно тук!

— Но те са ти родители, скъпи! — напомняше Елизабет.

— Точно така, затова да си стоят на родителското си място — далече от мен!

— Нали знаеш, че идва един момент, когато родителите се превръщат в твои деца. Трябва да го приемеш, скъпи. И ти самият след време ще бъдеш доволен Франсоа и Розали да поемат грижите за теб!

— И ти ли започваш! Вече ме виждаш като немощен старец! Ама какво ви става бе, хора? Аз съм на двайсет и три години, не съм стар!

Беше толкова бесен, че излезе да изпуши една цигара при папагала.

— Заминавам, старче, заминавам, махам се оттук…

Опита се да си разтвори душата пред Елизабет, но тя много се ядоса.

— Признай си, че не желаеш да пораснеш, че искаш да си останеш дете цял живот!

— Точно така, не искам да пораствам. Не искам да ходя с костюм като възрастен и да произнасям сложни думи с важно изражение! Кажи ми какво лошо има в това?

— В такъв случай не трябваше да се жениш, да правиш деца. Сега е много късно.

Тази нощ той спа в покритата част на училищния двор. Тази нощ взе решение да се махне.

Изкара последния си ден в училище, както обикновено. Прибра се за вечеря, както обикновено. Масата беше сложена. Родителите му го посрещнаха, усмихнати.

— Месарят мина и пита какво ще искаме за събота — съобщи Елизабет, която прехвърчаше насам-натам, оправяйки ту едно, ту друго. — Не, не, оставете на мен, татко — спря тя с жест бащата на Луи, който предлагаше да нареже хляба. — Поръчах бутче, ще направя печено, но все повече се убеждавам, че се налага да си вземем хладилник. Нали се сещаш, оня, дето го видяхме миналата седмица?

Дума да не става, мислено се опълчи Луи, ако купя хладилник, направо съм загубен.

Беше се изправил до масата, не докосваше салфетката си, не дърпаше стола да седне.

— Какво стоиш като истукан? — обърна се Елизабет към него, повдигайки капака на супника. — Сядай!

— Не.

Всички вдигнаха очи. Няколко капки супа потекоха по брадичката на баща му.

— Какво ти е, Луи? — попита майка му. — Да не си болен?

Болестта. Алибито на отказващите да общуват. Върховният аргумент, с помощта на който да се измъкнат. Просто мога да им кажа, че ме боли глава, и всичко ще си дойде на мястото. Ще ме утешат, ще се погрижат за мен. Ще ме приютят на топло в семейното гнездо, ще ми пъхнат в ръката два аспирина. Ще си спестя куп неприятности!

— Реших да замина.

Той се отпусна на стола с подкосени крака.

— Местят те на друго място ли? — попита Елизабет. — Затова ли не се чувстваш добре?

Последен шанс за последна лъжа.

— Не. Махам се оттук, заминавам завинаги. Не мога. Всичко това…

Той посочи стаята, подредбата, всичко чисто, спретнато, ведро, истински модел от списание, олицетворяващ идеалния дом.

— Съжалявам, наистина съжалявам, но направих грешка, сбърках…

Седяха, онемели. Както в театъра, когато чакаме лошият да се сгромоляса, а добрият да победи. Брадичката на баща му лъщеше необърсана, майка му го гледаше, застинала с лъжица във въздуха. Ще я поднесе към устните си, след като прекрача прага, след като си изляза. Тази мисъл му вдъхна смелост. Няма да умрат без мен.

Стана, отиде до вратата и се обърна.

— Ще ви пиша. Ще се постарая да ви изпращам пари.

— Забравяш, че имаш две деца! — напомни баща му.

— Знам, знам, съжалявам…

Натисна дръжката на вратата и излезе.

Имаше усещането, че е участвал във филм на забавен каданс, но след като напусна къщата, лентата отново се завъртя на обичайните обороти. Свежият въздух го погали по лицето.

В покритата част на училищния двор папагалът спеше.

— Ей, старче… Заминавам. Махам се. — Почеса го по главата. — Постарай се да проговориш някой ден!

Погледна пианото си, вдигна капака, спусна го. Бръкна в джоба си — имаше само две банкноти от по десет франка.

Глава 7

Мартин замина за Париж в средата на август. Преди това се беше обадила на управителката на супера „Кооп“, която се бе съгласила да я върне на работа като касиерка… но само до Коледа.

— Ще си подготвя отново документите за „Прат“ и ще замина за Коледа. Този път наистина ще замина, каквото и да става.

Жюлиет остана сама в Жирен, в компанията на Шарло и Шоколад.

— Ще се наложи двамата да запретнем ръкави и да довършим ремонта — заяви Шарло, оглеждайки бъркотията наоколо.

След като Мартин си замина, Жюлиет се обезкуражи от огромната работа, която оставаше да се свърши.

— Никога няма да успеем!

— Напротив. Пък и Симон ще ни помага.

Незнайно защо, оптимизмът на Шарло я подразни.

— Писна ми от този ремонт! — заяви тя и изрита купчината пясък. — Край няма…

— Щеше да приключи по-бързо, ако бяхме наели майстори. Обаче щеше да струва доста по-скъпо.

Пари, винаги и само пари. Постоянно се сблъскваше с този проблем. Би трябвало да започнат да ни учат как да ги печелим веднага щом поотраснем. Вместо да ни учат на всякакви безполезни и ненужни неща!

— Татко изпрати ли ти чека?

— Да.

— И ти го запази, така ли?

— Да.

— Но защо? Аз щях да ти ги върна, само че по-нататък! Не искам нищо от него.

— Ти нямаш пари, Жюлиет.

Унизена. От родителите си, а сега и от Шарло. Унизена и подпомагана, и подкрепяна. Не искам да съм финансово зависима от когото и да било.

Качи се на тавана, където потърси усамотение до пианото.

Cosi, cosa… Не знам къде е. Може би в този момент шепне мръсни думи в ухото на някоя друга?

Седна до пианото и обгърна коленете си с ръце. Ревнувам и ме боли. В началото беше добре, тогава не го обичах. Бях по-лесна за съжителство и вероятно по-интересна. Любовта те прави безпомощен. Ставаш глупав, точно когато трябва да блестиш и да заслепяваш.

Лъскавите педали на пианото сякаш бяха позлатени. Жюлиет си представи обутия в ботинка крак на Минет върху педала и как кракът на учителя едва докосва нейния.

Погали лъскавото акажу, ръката й тръгна нагоре към клавишите, но се спря на някаква грапавина. Едно различно парче фурнир, залепено по-късно, нещо като кръпка. Опита се да го премахне, да го приплъзне встрани, нагоре, надолу, почовърка, почука, докато най-накрая щракна някаква пружина и Жюлиет видя пакет писма и една снимка. Снимка на нежно усмихващ се млад мъж с черни очи и черна коса, допрял с три тънки пръста наклоненото си лице. Писмата говореха за любов, за фини къдрици, за прилежно сведено чело, за седефени нокти и пъргави пръсти. Всички бяха написани с един и същ фин, почти женски почерк. Последното загатваше за целувка по челото в края на предишен урок и даваше обет за вярност до гроб, целомъдрие и вечна любов. Той се подчиняваше на решението на Минет, без да се бунтува, и поднасяше извинения за безразсъдството си.

„Как всичко се е променило оттогава!“, разсъждаваше Жюлиет. Как е възможно да скъсаш заради целувка по челото? Да се откажеш да изживееш разгоряла се страст? Минет със сигурност е обичала този младеж. Повече от съпруга си. Въпреки това е останала тук, в Жирен, следвала е реда, установен от родителите й, от мъжа й. Послушала ги е. Подчинила се е.

Зад писмата Жюлиет откри в тайника и дневника на баба си. Той започваше така:

„Трябва да съм затоплила леглото му, преди да си е легнал, преди да се е отпуснал под завивките и след като ме е попитал: «Достатъчно ли е топло?». Оставам до късно в кухнята, чакайки да заспи, за да не се налага да понасям «онова». Когато ме докосва, имам чувството, че съм крива, безформена: прекалено малки гърди, равна от горе до долу, като кютюк, никаква талия, къси крака. Погледът му ме загрозява“.

Дневникът изобилстваше с подробности от ежедневието на Минет.

„Вчера се научих да приготвям задушени картофи с масло на силен огън, без да прегарям маслото. Много е лесно. Тенджерата трябва да е чугунена, картофите да са пресни и постоянно да ги разбъркваш с дървена лъжица в продължение на двайсет минути. Да не ги изпускаш от очи. Поднасяш ги златисти, уханни и можеш да добавиш лъжица прясна сметана…“

Или: „Розите са прекрасни хора“. „Уважавам паяците, не ги убивам. Старая се да ги държа настрана от очите на мъжа ми, защото той ги смачква.“

Често споменаваше мъжа си.

„Той не си прави труда да взема предпазни мерки, аз трябва да внимавам, да търся нужните хора. Не искам друго дете. Не смея да споделям с никого. Когато се оплаквам на майка ми, тя грубо ме наставлява: «Бъди по-гъвкава, всичко ще се намести. Не си първата, нито ще си последната». Той е господарят. Вчера се скарахме, защото изразих несъгласие с проповедта на господин свещеника, и той ми заповяда да си затварям устата. «Ти си жена, мълчи си.» Когато споделих това с майка ми, тя каза: «Кой носи парите вкъщи? Той. Така че бъди по-гъвкава».“

Отново и винаги парите, отбеляза Жюлиет. Ако Минет бе разполагала със собствени пари, щеше да замине с учителя по пиано. Подчинението на жените се обяснява главно с безпаричието им, а не толкова с чувството им за дълг.

Имаше дни, в които Минет беше весела.

„Мъжът се нуждае от много грижи, но моят поне е здрав, работи и не пие като мъжа на Бланш. Не се червя заради него, когато ни поканят в общината.“

Към края записките й бяха в стенографски стил:

„Вчера, четиринайсети аборт. Защо не съм бездетна?“

От последните записки я побиха тръпки, бяха ужасяващи.

„22 декември 1958: той е мъртъв. На мен весела Коледа.“

Жюлиет върна обратно писмата (те принадлежаха на пианото), но си запази дневника.

Една сутрин раздавачът донесе писмо, препратено от Париж. Пликът носеше печата на адвокатската кантора „Ноблет и Фарланд“. Документите й бяха приети. Жюлиет Тюил беше одобрена за едногодишен стаж в кантората. На стажантите не се полагаше заплащане.

Краят на лятото завари Жюлиет в Жирен. Цял един месец в полусамота й се отрази благотворно. Прекарваше времето, наблюдавайки цветята и мравките, Шоколад и паяците, розите и ягодите. Не общуваше много-много с Шарло. Помагаше на Маргьорит в полската работа. Маргьорит постоянно се оплакваше от времето.

— Оплаквате се, когато е хубаво, оплаквате се, когато вали… Нищо не може да ви направи щастливи — казваше Жюлиет.

— Щастие — отвръщаше Маргьорит, — още една парижка дума. На село такова нещо не съществува. Ние живеем с времето и реколтата, затова за нас прогнозата е толкова важна.

— Но все пак нали си се омъжила, Маргьорит — не се предаваше Жюлиет, — значи си обичала Симон.

Маргьорит свиваше рамене.

— Трябваше ми мъж да работи на полето, нищо повече. Той ми беше първият и казах „да“.

— Но си била щастлива все пак, нали?

— Правичката да ти кажа, децата ми са здрави, изкарвахме достатъчно да ги отгледаме! Другото…

А за мен другото е важното, към него се стремя в живота, разсъждаваше Жюлиет. Минет си е мечтаела за красивия учител, Маргьорит се утешава и мечтае, докато чете „Ние двамата“, аз упорито преследвам някакъв идеал за мъж, който може би съществува само в книгите или в мечтите. Ами ако всъщност аз съм измамената и жертвата?

В Париж Мартин се беше записала на курсове по търговски английски. Тръгваше си от работа в „Кооп“-а в седем без петнайсет и пътуваше цял час, за да стигне навреме до площад „Одеон“. Всяка божа вечер. В брошурата се твърдеше, че ежедневните занимания помагали да се „потопят курсистите изцяло в езика“. В нейния случай това беше единственият начин да изтрие от паметта си спомена за един дълъг шлифер и за проблясващата светкавична усмивка, която й се привиждаше зад всеки ъгъл.

— Никога ли няма да се спреш? — дивеше се Бенедикт пред неизчерпаемата работоспособност на Мартин.

— По-добре се чувствам, когато се претрепвам от работа.

— Заради Ришар ли? Пак ли те прихваща? Защо не отидеш да го видиш? Сигурно вече се е върнал.

— Аз направих достатъчно. Сега е негов ред да се реши на една малка крачка.

— Искаш ли аз да отида?

— Най-много искам да приключим с темата, да я изтрия от съзнанието си. Пълно затъмнение. Изтриване… А ти никак не ми помагаш, като ми говориш непрекъснато за него.

Бенедикт реши да поеме нещата в свои ръце и да отиде сама. Семейство Брузини не я познаваха, а в случай че Ришар се е върнал, щеше да си поприказва с него. Отвори й госпожа Брузини. Бенедикт успя да види, че надписите със спрей бяха заличени, но фасадата не беше пребоядисана изцяло.

— Добър ден, госпожо, аз съм от Националния комитет по преброяването на населението.

— Имате ли документ?

Бенедикт показа отдалече журналистическата си карта и френският трикольор свърши работа. Госпожа Брузини я покани да влезе.

— Само да не се забавим много, че трябва да приготвям вечерята.

Бенедикт извади молив и формуляри, които сви от вестника, и започна с въпросите: брой деца, с какво се занимават… Госпожа Брузини не беше от схватливите и Бенедикт се нервира.

— Кой е глава на семейството у вас? — попита тя рязко.

Истинската анкетьорка би трябвало да е авторитетна личност, нали така.

— Мъжът ми, но той е болен. А големият ми син не е тук, в момента е в Марсилия.

— Професия на съпруга и на сина?

Госпожа Брузини се поколеба за миг и изтърси:

— Мъжът ми е безработен, а синът ми работи на надница в Марсилия. Работи на пристанището. Изпраща ни по малко пари в края на месеца.

— Адресът на сина ви в Марсилия?

Колкото по-рязко говореше Бенедикт, толкова по-сговорчива ставаше госпожа Брузини. Тя стана и отиде до бюфета. Отвори едно чекмедже и се разрови вътре. Бенедикт видя, как се старае да намери адреса на Ришар, и се почувства обзета от странно усещане за власт. Защо съм толкова дръзка, когато се представям за друг човек? Как се получава така, че аз, която толкова се страхувам от живота, успявам да направя такива удари? Ето сега например, никой не ми помага. Никой не ме е хванал за ръката, за да ме доведе тук.

Госпожа Брузини седна отново, държеше някакъв плик. Извади от плика писмо и прочете адреса: улица „Мартини“ №36, апартамент Ж5.

Бенедикт си записа адреса и зададе още няколко въпроса, след което си събра листовете и си взе довиждане.

Госпожа Брузини я изпрати до входната врата, извинявайки се за забавянето. Бенедикт не си даде труда да отговори.

Глава 8

— Доколкото видях, бяха десетина, искаха да поднесат венец на гроба на жената на Незнайния воин.

— На кого? — попита Режина, внезапно обзета от съмнения относно познанията си по френски.

— На жената на Незнайния воин. Така пишеше на лентата: „Има и някой по-незнаен от Незнайния воин — жена му…“.

Матилд беше дълбоко развълнувана. Разхождали се двете с Джоун по „Шан-з-Елизе“ и видели група жени, поели към Триумфалната арка. Джоун настояла да се присъединят към тях. Не успели, защото точно тогава полицаите обградили групичката, издърпали цветята и лозунгите от ръцете на жените и ги натоварили в полицейски фургон да ги отведат в управлението. Матилд и Джоун присъствали на сцената, вцепенени от ужас.

Режина слушаше и лакомо похапваше компот от дюли направо от буркана, беше си го донесла от Германия.

— Ако продължавам да се тъпча така, скоро ще стана огромна и никой мъж няма да ме иска. Дори Незнайния воин…

Страните на Матилд бяха пламнали от вълнение.

— Не мога да обясня защо, но групата протестиращи жени дълбоко ме развълнува. Обикновено сме свикнали да виждаме групи протестиращи мъже. Една от жените носеше транспарант с надпис: „На всеки двама души единият е жена“. Досега не се бях замисляла.

— Един от двама е жена. А колко ли са възможните съпрузи? — попита Режина с пълна уста.

— Наистина ли искате да се омъжите? — обърна се Матилд към нея.

— Това е единствената ми надежда. Не виждам какво друго бих могла да направя. Нямам дипломи, нямам пари, нямам професия. Всъщност не ме бива за нищо.

— Когато се омъжих, и аз бях като вас.

— Ето на, виждате ли. А сега имате прекрасни деца, красива къща, мил съпруг. Преуспели сте в живота.

Матилд кимна. Беше подредила живота си. Въпреки всичко нещо не й достигаше.

На другия ден на първа страница на „Франс Соар“ се появи заглавие с огромни букви: „Протестаращите феминистки не успяха да поднесат венците си“. Статията беше посветена на Движението за освобождение на жените, напомняше накратко за американското сродно движение Women’s Lib и съобщаваше, че предния ден в Ню Йорк 25 хиляди американки излезли на улицата да протестират.

Същата вечер, след като Мартин се върна от английския, Матилд отиде в стаята й. Искаше да й разкаже за преживяното приключение. Мартин я изслуша с усмивка.

— Говорите ми странни неща, Матилд. Доколкото виждам, за вас това е откритие, нещо ново, нали?

Матилд леко се изчерви.

Мартин продължи:

— Майка ми беше ангажирана изцяло в политическите борби. Мен ако питате, бих предпочела да се беше посветила на женската кауза. Политиката е капан за тъпаци, така мисля аз, това е моят девиз. Няма партия, която да се вълнува от съдбата на жените. Впрочем не виждам смисъла от такава партия. Всяка жена трябва сама да се освободи. Преди да замина за Ню Йорк, ще ви дам книгите си, сред тях има някои доста интересни, сама ще видите.

— Не можете ли да ми заемете една-две още сега?

— Добре, но запомнете добре едно нещо, Матилд! След това вече няма връщане назад. Какво ще правите с всичките си нови идеи в Питивие? Ще си създадете само неприятности.

— Ще постъпя според обстоятелствата.

Мартин й даде да прочете книгата на Бети Фридан[25] „Женската мистика“.

— Как мислите, дали ще мога да я разбера? — притеснено попита Матилд.

— Да, разбира се — успокои я Мартин майчински.

Чувстваше се странно, че именно на нея се е паднало да запознава госпожа Тасен с феминистката литература. Развълнува се.

Матилд се върна от Флоренция разхубавена, загоряла, различна. Лакома и сериозна. Лакома за знания, прилежна и сериозна като ученичка.

Запасяваше се за зимата. Събираше книги, посещаваше концерти, изложби…

— Такава повече ми харесвате, преди се притеснявах от вас — каза й Мартин.

— Защо се притеснявахте?

— Не знам точно защо. За мен семейство Тасен си беше друг свят. Свят на привилегировани, които използват специални прибори за риба и разговарят на културни теми, докато се хранят.

— Вярно, така е. Но аз никога не съм отделяла време за себе си. Правех всичко в името на мъжа ми и на децата. От време на време си задавах разни въпроси, но не можех да им отговоря и отново се оставях да ме погълнат ежедневните грижи. Едва миналата година отидох на почивка за пръв път сама, представяте ли си?

— Мама никога не е ходила сама на почивка — въздъхна Мартин.

— Ето виждате ли… С нея сме от жените, които откриват живота късно. На четирийсет и пет години.

Бенедикт наблюдаваше Матилд с безмълвното отвращение на майка, която гледа пъпчивата си дъщеря, влюбена в кинозвезда.

Не я разбираше. Ако би дръзнала да изкаже на висок глас какво мисли, щеше да заяви, че й е смешно да гледа как Матилд започва да чете книгите на Мартин, как иска да се върне на училищната скамейка, как се облича… Матилд носеше широки панталони, индийски туники, сплиташе косата си на дълги плитки, които падаха свободно на раменете й. Най-смешното в цялата работа беше, че всеки ден отлагаше завръщането си в Питивие.

— Мамо, вече сме на прага на новата учебна година!

— Не преувеличавай, скъпа, има още цяла седмица.

Когато се хранеше, Матилд издаваше странен звук: челюстите й пукаха и леко поскърцваха. Преди не обръщах внимание, нервираше се Бенедикт.

— Нека веднъж и баща ти да види какво е, пък и той може да се справи много добре.

— Татко да тръгне да купува тетрадки и учебници, как го виждаш? Чуваш ли се какви ги говориш!

— Защо не?

— Ясно. Книгите на Мартин са ти размътили мозъка!

— Няма да е лошо и ти да ги прочетеш.

— Нямам нужда.

— Не съм много убедена.

— Какво искаш да кажеш? — отвърна Бенедикт с агресивен тон.

— Нищо особено.

— Благодаря, нямам нужда. Нямам желание да заприличам на превъзбудените американки, които манифестираха по нюйоркските улици!

— Такава ли ме виждаш вече? — попита Матилд, изненадана от яростната реплика на дъщеря си.

— О, мамо! Дай да сменим темата, искаш ли. Иначе ще се скараме, а не ми се иска, пък и не виждам смисъла.

— Не ми се струва чак толкова страшно. Казват, че все някой ден трябва да убием майка си.

— И ми го заявяваш широко усмихната! Ти си полудяла.

Жюлиет се прибра от Жирен точно когато Матилд реши да се завърне в домашното огнище, проклинайки учебните помагала и престилките, на които трябваше да бродира букви и опознавателни знаци. Не забрави да им припомни, че пак ще им дойде на гости.

— И ако няма свободно място, ще отседна на хотел!

Жюлиет не проследи с особено внимание драмата, която се разиграваше между Бенедикт и майка й. В главата й се въртеше една-единствена мисъл: да открие Луи!

Ремонтът на къщата почти приключи и Шарло беше удовлетворен от подобрения бетон. Тръгна си щастлив с Шоколад на задната седалка, настанен между бидоните и разни мостри.

Жюлиет отиде в хотел „Ленокс“. Не беше особено трудно да намери адреса и телефона на Луи. Беше спал там миналата нощ и си бе забравил документите в стаята. Жюлиет се чудеше дали да му се сърди, или да му благодари.

— Където и да се появи този пич, мадамите ще се избият да го преследват — каза й барманът. — Чудя се какво толкова намирате в него. Той е мръсен, груб и луд… Снощната например, някаква холандка, мацка и половина, манекенка, щеше да си прекара хиляда пъти по-добре с мен, какъвто съм любезен, внимателен, имам и скътани парици. А той профуква всичко до петак!

Жюлиет се колеба в продължение на няколко дни, докато реши да му позвъни.

Взираше се в парчето хартия, на което беше преписала адреса и телефона, и се питаше: „Ами ако го изхвърля? Ще се освободя завинаги от Луи“.

Само че беше пропуснала момента, адресът и телефонът се бяха запечатали в ума й. Способна съм дори да запомня номера на колата му и на социалната му застраховка.

Една вечер набра номера, молейки се на света Схоластика да не вдигне.

Той вдигна.

Тя разпозна гласа му и начина му да се провиква „ало“, сякаш имаше пожар. Вероятно ядеше, защото го чу да дъвче в слушалката.

Затвори.

Нямаше сили да държи слушалката. Обзе я необяснима слабост, зави й се свят и коремът й се сви на топка. От едно-единствено „ало“… Час по-късно отново набра номера.

— Добър ден, обажда се Жюлиет.

— Коя Жюлиет?

Бам. Ударът я разтърси цялата, зашемети я от глава до пети. Усети, че не й достига въздух, че оглушава, че сърцето й спира, и направи страхотно усилие, за да го върне в ритъм. Ръката, с която държеше слушалката, се изпоти и за малко да я изпусне, косата й се омазни от напрежение, умът й я съветваше да затвори, утробата й протестираше: „Не, не, искам да ме люби, без значение колко ще ми струва!“.

Готова съм на всичко, само да не седя, да се гриза отвътре и да чакам, каза си Жюлиет, пък и нищо не губя, един ден ще му го върна тъпкано. Ще го срещна случайно на улицата, ще бъда красива, с обувки на висок ток и ще го подмина, без да го погледна. Ще се притисна до мъжа, който ще бъде с мен, и няма да го погледна дори с крайчеца на окото.

— Жюлиет Тюил.

— Аха, добър ден… И как се чувства Жюлиет Тюил?

Говореше с наглия тон на играч, току-що спечелил партията, който се наслаждава на победата, подпрял небрежно хълбок на бара, с мехурчета бирена пяна по устните. Който се фука с подвига си пред приятелите и не бърза за никъде. Който безцеремонно афишира колко не му пука.

Едно на нула за него, отбеляза Жюлиет. Толкова по-зле. Задрасквам думата „любов“ от речника и започвам да го давам практично. Секс, секс и пак секс. Искам да ми каже колко му е гот, как влиза и излиза, как мазно се плъзга, как цялата съм мокра и колко му харесва това… Останалото — гордостта, самолюбието, любовта към ближния, ще го оставим за после.

Размениха някоя и друга баналност. За времето, за това, как минава, за това, как е минало, откакто не са се виждали.

— В такъв случай можем да се видим, а? — предложи той, добронамерен и щедър. И без да дочака отговора, продължи: — Утре на обед.

— Не, няма да мога.

Обед — не беше най-хубавото време за сдобряване. По-добре беше да е тъмно и да хванеш нечия ръка в мрака.

— Утре вечер — каза тя.

— Добре.

Тя затвори.

Утре вечер, вечерта на надеждата…

Утре ще спя с него. Край на терзанията. Поне до утре вечер.

А вдругиден ще е друг ден.

Бе й определил среща в един китайски ресторант. Пристигна първа, колкото и да се размотаваше в старанието си да закъснее.

Той влезе с ръце в джобовете на дънките, пристъпвайки плавно и спокойно.

Погали я по главата за добър вечер.

— Приятно ми е да те видя.

Не обелиха дума за нощта, в която той си тръгна. Говориха за къщата, за Шарло, за ремонта, за Мартин, Бенедикт, Емил. В единайсет часа той погледна часовника си и стана.

— Имам запис в студиото в единайсет и половина.

— Цяла нощ?

— Цяла нощ.

— Може ли да дойда с теб?

— По-добре недей.

След като излязоха на улицата, той я целуна и попита:

— Кога ще се видим?

— Да оставим това на случайността — отговори Жюлиет.

Този път обаче няма да тръгна да я предизвиквам. Да върви по дяволите!

Отговорът й му хареса.

Много бяха нещата у нея, които му харесваха.

Докато вечеряха, отиде до тоалетната и връщайки се на масата, я видя отстрани — подпряла брадичка с ръка, косата — разрошена, миглите — дълги като рачешки щипки.

Потръпна — Жюлиет седеше, съсредоточена като хищник, дебнещ плячката. Малко оставаше да започне да се облизва. Не искам, каза си той, не искам. Затова измисли записа в студиото. Ще сваля някоя майка и ще я изчукам със затворени очи, съсредоточавайки се върху циците или задника й…

Откакто се върна в Париж, все си търсеше работа. Бертолучи снимаше филма, но не му дадоха роля в него. Времето си минаваше и му се струваше, че е почти стар — беше на двайсет и осем, а нямаше нищо зад гърба си.

Пак свиреше по баровете и записваше реклами. За млечните продукти на „Шамбурси“. Поне печелеше пари.

Искам да стана звезда. Да изписват на афишите името ми с главни букви и хората да се тълпят на опашки на касите на кината. Имам нужда от това. За да се чувствам добре. Майната им на онези, дето плюят на такива неща! А и на нея ако не й покажа, че съм по-силният, ще я изгубя. Няма да се оставя да ме изнудва. Искам аз да съм изнудвачът.

Беше го потърсила и се бе наконтила заради него. Беше я завел в онова ресторантче, което вонеше на бульон. Неонът светеше право във физиономията й. Лесно й е на нея — когато й докривее, трябва само да свирне и мъжете си чупят краката да търчат. Но не и аз. И не желая да ми обяснява защо постъпи така. Не искам да проявявам разбиране. Не искам да бъда обективен. Ако започна да проявявам разбиране, е мен е свършено. Ще се превърна във всеопрощаващо и разбиращо приятелче. Не съм приятелче. Не проявявам разбиране. Не търпя. Стоя изправен, достатъчно далече, за да я предизвиквам и да ме желае. Дори когато ми се ще да пъхна ръка под полата й, да я заведа в леглото си, нея, момичето с миглите, извити като рачешки щипки.

Глава 9

— Искам да го видя, искам да го видя — повтаряше Жюлиет, подритвайки камъчетата, — помогни ми, Шарло.

— Защо толкова искаш да го видиш? Не беше толкова настървена, преди да ти отреже квитанцията!

— Защо ли? Защото искам, затова! Нещо в мен го иска: тук, тук и тук! — И тя посочи главата, сърцето и корема си. — Това не са ли достатъчно основателни причини?

Шарло се сгуши в шала си. Беше началото на октомври и времето застудяваше. Ще трябва да се запаси с нафта за зимата.

Луи често му гостуваше. Никога не споменаваше Жюлиет. Двамата се разхождаха бавно в градината, която плавно се спускаше към Сена. Луи хвърляше пръчка на Шоколад, който, вместо да му я носи, подскачаше весело насам-натам, разнасяйки я в муцуната си.

— Какъв тъпак е този пес — заявяваше Луи и погваше Шоколад.

Хвърляше се с плонж на земята и кучето го заобикаляше. Шарло беше силно озадачен от яростта, с която младият мъж се нахвърляше върху кучето. Дори и четириногото, и то се дивеше и накрая пускаше пръчката.

Луи непрекъснато говореше за работата си. По-точно за това, че не може да си намери работа.

— Изчакай малко. Нещата ще потръгнат, след като пуснат във Франция филмите, в които си се снимал.

— Никога няма да ги пуснат.

След което се умърлушваше и крачеше безмълвно до края на разходката.

— За какво мислиш, Шарло? — попита Жюлиет.

— За Луи.

— Виждаш ли, и ти също. Скучно ми е с другите момчета. Започвам да се прозявам, само като ги слушам как четат и коментират листа с менюто в ресторанта. С изключение може би на Низо.

— Низо? Този пък кой е?

— Не знаеш ли, бившият колега на Бенедикт от „Фигаро“. Обажда ми се няколко пъти и най-накрая отидох на кино с него. Той е ужасно влюбен в мен и ме гледа, сякаш съм… всичко!

Което ми се отразява добре, ужасно добре, допълни наум тя.

— А Бенедикт, тя какво мисли?

— Не знае. Той ми звъни под друго име вкъщи. Фредерик Моро.

— Аха, той ли беше младежът, дето искаше да пише?

— Да, всъщност вече започна. Пише роман. Приятен е, но… не съм влюбена в него. Шарло, Шарло, моля те, само една среща с Луи и ако не върви, обещавам повече да не ти досаждам.

Една съботна сутрин Шарло звънна на Жюлиет.

— Той е тук.

— Пристигам.

— Само че не желая да ме намесвате във вашите истории.

Говореше съвсем тихо в слушалката и Жюлиет изрева колкото й глас държи: „Благодаря, Шарло!“.

Няма да си мия косата, няма да се гримирам, да не ме заподозре.

Провери резервоара на мотопеда, имаше достатъчно бензин, и запърпори към остров Жат.

Той беше там.

В ателието на Шарло.

Жюлиет се престори на изненадана.

— О, Луи! Добър ден.

— Доърден…

Наведен над тезгяха, той пилеше някаква част.

Без да го погледне, Жюлиет се обърна към Шарло:

— Вече съм стажантка при Ноблет, всичко е наред.

Шарло се ококори. Та нали знаеше, че тя вече от две седмици стажуваше при Ноблет.

— Мисля, че няма да е зле да лансирам патента ти в чужбина.

Прави се на делова жена, иска да му вземе акъла, каза си Шарло.

Луи продължаваше да размахва пилата, съсредоточен в работата си. Шарло не знаеше как да се измъкне, без да се получи прекалено нагласено.

Жюлиет му правеше знаци да освободи терена, да изчезва.

— Ти затвори ли бариерата на влизане? — попита Шарло.

— Не — отговори Жюлиет, макар прекрасно да си спомняше, че я е затворила най-грижливо.

Шарло трепереше Шоколад да не излезе на пътя и да попадне под някоя кола.

— Боже мой, Шоколад! Ще изтичам да проверя — извика той и се измъкна.

Жюлиет разкопча якето си и пристъпи към Луи.

— Какъв късмет, че се срещаме тук.

— Късмет за кого?

— Какво правиш?

— Поправям един стар кардан за колата на един приятел.

— А по принцип?

— По принцип? Нищо, съвсем нищо.

Той продължаваше да човърка по кардана.

Жюлиет взе кардана и го остави на плота, измъкна му пилата, постави ръцете му на талията си, пъхна крак между краката му и нежно го целуна. Отначало той стисна зъби и извърна глава, но тя притисна коляно до бедрото му и езикът й се стрелна в устата му.

— Мръсница…

Грабна с две ръце лицето й и я зацелува бурно, олюлявайки се, като едва не изгуби равновесие. Ръцете му се спуснаха надолу към гърдите й, долепи бедра до нейните. От устните на Жюлиет се откърти дълбока въздишка, тя мушна ръка в панталона му, сграбчи члена му и започна да го гали. Тъкмо се готвеше да свали дънките си, искаше да я обладае тук, направо на тезгяха, когато той ненадейно се отдръпна.

— Жюлиет, адски тъпо е… Не мога нищо да направя за теб. Не мога да ти дам това, което искаш.

— А какво искам аз според теб?

— Искаш да постъпим като родителите ти, да се „установим“, да си играем на семейна двойка, да сме си верни с всичките му там глупости. Аз не мога.

— Ако се откажа от тази идея?

— Ще ти хрумне друга подобна. До деня, в който най-накрая ще постигнеш своето, но не по любов, а защото съм мързелив и безхарактерен.

— Страх ли те е?

— Може би.

Тя се замисли за миг.

— Не съм свикнала с момчета като теб.

— И аз не съм. Не мога да свикна със себе си.

Жюлиет се засмя.

Той продължи:

— Най-дребното нещо ме прави щастлив или нещастен. Ако съм сам, е по-лесно…

— Въпреки всичко иска ми се да опитам.

— Виждаш ли? Готова си на всичко.

— В такъв случай да кажем, че имах желание да те видя.

— За да се чукаме?

— За да се чукаме.

— Харесва ми, когато си искрена.

— Кога започваме? — попита Жюлиет.

— Утре вечер.

— Добре.

Тя подскочи и седна на тезгяха. Оправи си дрехите.

— Кажи ми една нежна дума на тръгване, само една…

Той отново я изгледа подозрително, поклащайки глава.

Жюлиет не се предаваше.

— Моля те, една нежна дума за из път.

Той отново бе взел кардана и внимателно го оглеждаше.

Жюлиет въздъхна, предаваше се.

Тъкмо си обличаше якето, застанала с гръб към него, когато го чу да прошепва:

— Кур.

Тя се усмихна, обърна се и изтърси:

— Ташаци.

Вкъщи, на улица „Плант“, я чакаше писмо. Беше от родителите й, позна по почерка. Отвори го с нетърпение. Помирение? Признание в любов? Примирие? Признават, че съм пораснала, и дават дума да не навлизат в моята територия… И аз ги обичам, независимо че не се разбираме, нищо че си говорим на френски. Може да решим да се обичаме без думи в края на краищата.

Тя се тръшна на леглото, притиснала плика до гърдите си. От него изпадна сгънат на четири лист и чек за две хиляди и петстотин франка, подписан от господин Марсел Тюил, „Котаракът в чизми“, улица „Курон“ №26, Питивие.

Тя разгърна листа. Беше празен, без нито една дума.

— О, не! — изплака Жюлиет, разстроена.

Обля се в сълзи, които скоро пресъхнаха. Не беше нищо повече от изблик на самосъжаление, укори се тя.

Взе чека и го накъса на малки парченца, пусна ги в един плик и прилежно написа адреса на родителите си. Отиде до пощата веднага, за да няма връщане назад.

И сега, какво ще правя? Това е само красив жест, хубава реплика. Също като Сюркуф в трюма на парахода, когато английският капитан, който го е пленил, се появява и се обръща към него с оскърбителни думи: „Вие, французите, се биете за пари, за разлика от нас, англичаните, които се бием за честта си!“. „Човек винаги се бие за това, което му липсва!“, злорадо се изсмял безстрашният пират, окован във вериги.

Жюлиет нямаше пукната пара, но имаше чест в изобилие. Накрая Сюркуф бе натрупал състояние и постлал пода на къщата си в Сен-Мало с жълтици! Понеже Наполеон му забранил да ги реди легнали, за да не стъпва по лика му, Сюркуф заповядал да редят монетите плътно една до друга изправени! Френският флот бил разорен, а Сюркуф позлатил подовете в дома си. Истински пират, какво да си говорим.

На Жюлиет й хрумна идея.

Идея, която я накара да се намръщи, но все пак реши да я обмисли. Не трябваше да си заравя главата в пясъка, а да погледне истината в очите: парите й бяха свършили.

Изключено беше да поиска назаем от Шарло — беше голяма циция.

Нито от Луи.

Нито от Мартин.

Нито от Бенедикт.

Изключено беше да обяви къщата за продан.

В такъв случай?

Виртел…

При положение че предложението му продължава да е в сила. Защо не? Пират или куртизанка, къде е разликата? Дори няма да ми е толкова трудно, ако вместо „курва“ казвам куртизанка.

Куртизанка… Едно време за жените това е било начин да преуспеят, не по-лош от всеки друг. В никакъв случай не беше по-нечестен от пиратските набези. Слагам черната превръзка на Сюркуф, наконтвам се с кринолините на Ла Пайва[26]… щурмувам Виртел и му свивам мангизите. Без много-много да се размотавам, само колкото да натоваря трюмовете на кораба, да се изсмея на родителите ми и да убедя моя принц…

Жюлиет не беше особено убедена, че това е добра идея.

Даде си две седмици срок за размисъл.

Пета част

Глава 1

Сутринта на 10 ноември 1970 година телефонните централи прегряха и излязоха от строя. Париж остана без телефони. Мартин се бе събудила схваната и трескава и реши да звънне на госпожа Мерсо, управителката на „Кооп“-а, за да я предупреди, че няма да отиде на работа. Лекарят, когото Режина веднага извика, я прегледа и й каза да лежи.

Мартин вдигна слушалката, нямаше звук. Тръсна я, наруга я, наруга френските пощи, френската техника и нахълта в банята, където Режина се разпяваше.

— Откога не сме плащали телефона?

— Ло-а-ло-а-ло-а-ло… Плащаме си го редовно. Ли-о-ли-о-ли-о-ли…

— Сигурна ли си?

— Напълно. Защо?

— Защото няма сигнал.

— Изчакай малко, ще се оправи. Нали ги знаеш пощите и телефоните…

Мартин затвори вратата, ядосана. Опита отново да се свърже, пак започна да ругае, тресна слушалката. Напразно.

Легна си. Чувстваше се прекалено отпаднала, за да чете, затова си пусна транзистора и го закрепи в гънките на завивките. Отпусна се в странно полубудно състояние, главата й беше олекнала, всичко я болеше. Новините в единайсет я изтръгнаха от унеса й.

„Както ви съобщихме първи сутринта, генерал Дьо Гол е починал снощи в деветнайсет и двайсет и осем в имението си Боасри в Коломбе ле дьоз Еглиз…“

— Мамка му! — възкликна Мартин. — Дъртакът Дьо Гол е умрял, татко ще е щастлив!

„От сутринта цяла Франция коментира развълнувано събитието. Телефонните централи в Париж се претовариха и излязоха от строя.“

Сега има да коментират, в това отношение французите са ненадминати. За двайсет и четири часа ще пренапишат трийсет години от френската история и ще обградят с бляскав ореол стария генерал, когото преди по-малко от година натириха в семейното имение да си пише мемоарите.

Мартин изключи транзистора. Искаше да си спести водопада от посмъртни венцехваления, които скоро щяха да залеят ефира. Знаеше, че ще се престараят. Приживе им пречеше, сега обаче всички ще се боричкат за него, ще го прекроят, ще го принизят до собственото си ниво, ще си го присвоят. Ненавиждам това лицемерие. Истина си е. Когато умреш, се превръщаш в прекрасен човек. Няма да е лошо в професионалната биография да добавят графа „Състояние на кандидата“: жив или умрял. Отбелязвате „умрял“ и веднага получавате работата. Като умре, най-критикуваният приживе човек се превръща в национален герой. Нямам сили да слушам подобни тъпотии. Французите много си падат по покойниците, особено по прочутите. Издигат се в собствените си очи поне с няколко сантиметра. Аз жив, той умрял.

Пък и ти става мило — обръщаш поглед към миналото и установяваш колко е било велико, славно, щастливо. Още една причина да хленчиш за настоящето, което, да си го признаем, не е никак розово, и да си сложиш превръзка на очите, защото бъдещето и то не дава признаци, че ще бъде по-светло… Ех, славни години бяха! Франция беше велика страна. Вирнала петльовия гребен, кукуригаше ведро и гръмко, изразяваше се изискано. Жана д’Арк, Луи XIV и Наполеон ще влязат отново в употреба. Ще ги изтупат от прахта и ще има да парадират с тях. Какво от това, че едната умряла на кладата, другият се споминал, обзет от лудост и слабоумие, а третия го захвърлили на една безлюдна скала. Няма лошо, това са нашата История, нашето Минало, нашето Величие.

Сама, болна, Мартин лежи в леглото и сърдито нарежда. Ама че си тъпа, девойко… Точно сега прославените покойници бяха легион. Който и вестник да отвориш, се натъкваш на труп. Възхваляван. Оплакван. И забравян. Имаше за всеки вкус: за домакините, за изисканите интелектуалци, за политиците. Бернар Ноел, Луис Мариано, Бурвил, Жионо, Дос Пасос, Мориак, Мак Орлан, Насър, Керенски, Даладие. Естествено, за едните са били изплакани много сълзи. За другите, по-малко. Защото дори и в смъртта има отличници и двойкаджии. Тези, на които им се полага специално телевизионно време, и онези, които си отиват, споменати в скромно съобщение от няколко реда. Как тогава да останеш в паметта на поколенията, след като са те изпратили по съкратената процедура! Трябва да уцелиш правилния ден за умиране, за да не те претупат надве-натри.

Ами ако Ришар е умрял? Шофирайки с безумна скорост по някоя магистрала или въвлечен в някоя съмнителна комбина? За него нямаше да говорят.

Когато се чувстваше уморена или отпаднала, образът на Ришар се замъгляваше. Превръщаше се в бледо копие. В силует на мъж, когото ще поздрави с „добър ден, господине“, ако случайно го срещне на улицата. Единственото, останало й от него, беше една светкавична усмивка, едно тайно име: Марин, и думи и изрази, които все още я разсмиваха. Веднъж го беше замъкнала в Музея на модерното изкуство на изложба на някакви съвременни американски художници. На излизане го попита какво мисли за изложбата и той прошепна тихичко:

— Нацвъкани сополи, банда педали…

Четирите думички се бяха превърнали в техен запазен знак. В парола, в сигнал за сдобряване, в любовно признание. Зяпаха ги смаяни, ако дочуеха как двамата си шепнат „нацвъкани сополи, банда педали“, но те си знаеха какво искат да кажат. Заболяваше я, когато си повтореше тези думи. Иначе към всичко наоколо беше безчувствена. Така ли се настаняваше забравата? Или беше затишие пред нова болка? Бе новак в областта на любовните страдания. Учеше се в крачка. Може би щеше да е по-добре да беше умрял… Щях да съм вдовица.

По-благородно звучи, отколкото изоставена.

По-лицеприятно. По-представително. В обществото е нещо като титла. Вдовица на Ришар крадеца. Като Ивон, вдовицата на генерал Дьо Гол, спасителят на Франция. Получаваш пенсия, почитат те и те обичат. Изоставените жени ги съжаляват, докато ги гледат в очите, а като им видят гърба, започват да злорадстват и да ги одумват.

Как тогава да зараснат раните! Налага се да се промушвам между погледите, прошепнатите думи и получените рани.

Пак си пусна транзистора, за да избяга от собствените си мисли.

Пак говореха за Дьо Гол…

* * *

Мартин се оказа права. Следващите дни бяха много бъбриви. Езиците се развързаха, мастилото се лееше… Не само във Франция. Цял свят беше в траур и за няколко дни Париж се превърна, както винаги бе мечтал генералът за „своята скъпа и стара родина“, в център на света.

„Фигаро“ бе натоварил двайсет и четирима репортери и фотографи да отразяват събитието до най-малките подробности. Емил Буше прояви толкова усърдие и организационна дарба, че Ларю му възложи да отговаря за репортажите.

На 11 ноември, в навечерието на тържествената служба в катедралата „Нотр Дам“, на „Шан-з-Елизе“ се състоя огромен митинг с полагане на венци и процесия от участници в Съпротивата при Триумфалната арка. Емил изпрати Бенедикт да отрази на място събитието, да направи „моментна снимка“.

— Ще откроиш отделни лица сред множеството, ще предадеш атмосферата на преклонение, ще споменеш за чужденците, ветераните, такива неща, ясно ти е, нали?

Задачата му на отговорник го изпълваше с чувство на собствена значимост и той наперено пъчеше хлътналите си гърди.

Понеже не беше особено въодушевена от репортажа, Бенедикт попита Жюлиет дали има желание да я придружи. Тя се съгласи. Смъртта на генерала я бе развълнувала.

Никога не го бе смятала за политик. Политиката я отегчаваше. Беше, като да си среден ученик в училище. Това не я интересуваше. Генералът искаше Франция да бъде сред отличниците. За целта полагаше усилия да й даде тласък, да я изведе на върха, внушавайки й собствените си мечти за величие. Романтичен магьосник, който мечтаеше неговата принцеса да е най-красивата, най-почитаната, най-ухажваната. Приказен принц, облечен в цветовете на Франция и препънал се в националния трикольор.

На Жюлиет й стана приятно при вида на струпалите се парижани, смирени и достойни. Дори се просълзи. Горда беше, че е французойка. За пръв път изпита усещането за принадлежност към една страна, към нейната култура и история. Именно за това щеше най-много да съжалява: Дьо Гол беше създал френската мечта, която като всички мечти е измислена, но ви окриля. След него вече никой нямаше да се осмели да го стори.

Франция щеше отново да се превърне в джудже. Историята на Дьо Гол беше историята на Франция; историята на Помпиду щеше да е историята на един човек, роден в Монбудиф, и нищо повече.

Тези мисли се нижеха в ума й, докато вървеше подир Бенедикт, която с молив и бележник в ръка интервюираше струпалите се хора. Блъскана, мокра — над Париж валеше дъжд — тя се стараеше да не губи от поглед приятелката си, която шареше насам-натам сред множеството.

— Ела, ще опитаме да се приближим до Триумфалната арка — каза Бенедикт.

Жюлиет се вкопчи в края на шлифера й и повече не се пусна. Бенедикт си проправяше път с лакти и след тях се чуваха негодуващи гласове. Жюлиет сведе поглед, смутена. Най-накрая успяха да се доберат до първия ред, точно зад полицейския кордон. Огромно синьо-бяло-червено знаме се вееше под Триумфалната арка, осветено от трицветен лъч. Беше настъпила нощта и черното парижко небе бе прорязано от светлини. Въпреки дъжда множеството напираше от всички страни на площада и от време на време се чуваха възгласи: „Да живее Дьо Гол, да живее генерал Дьо Гол“, които всички подемаха в хор. Жюлиет се въздържа да скандира от страх да не стане смешна. Да не се изложи пред Бенедикт, която си водеше бележки и мърмореше.

Под Триумфалната арка се бяха строили студенти от висшите училища, участници в Съпротивата и някакви господа, облечени в сиво от глава до пети. Гвардейският духов оркестър изсвири сигнала в почит на загиналите, последван от Марсилезата. Жюлиет не успя да сдържи сълзите си и подсмръкна. Тъкмо се бе поуспокоила, и Бенедикт я дръпна към себе си.

— Давай! Зърнах едни японци, смятам да си поговоря с тях, това си е истинска находка.

След японците се появи американец, после две млади англичанки, закачили на британското знаме черен креп.

— Екстра — ентусиазира се Бенедикт. — Събрах всичко каквото ми трябва. Да се връщаме във вестника.

Трябваше да напише статията си незабавно и двете се върнаха в редакцията на „Фигаро“. Докато приятелката й трескаво пишеше на ръба на масата, Жюлиет оглеждаше просторната стая, превърната в главна квартира, където се разпореждаше Емил. Едва разпозна в разсеяно поздравилия я мъж дребничкия младеж, който седеше в кухнята на улица „Плант“ по пижама и мажеше с масло препечените филийки.

От балкона се виждаше бавно обезлюдяващият „Шан-з-Елизе“. Бях свидетел на исторически момент, каза си тя. Един ден ще има какво да разказвам на децата и внуците си.

Глава 2

Луи пак въртеше мистрията и чука. Този път в едно мазе на улица „Тампл“. Когато Жюлиет пристигна вечерта, както се бяха уговорили, той бъркаше хоросан. Дънките му бяха скъсани отзад и на коленете. Носеше прекалено тесен стар червен пуловер. Жюлиет го изгледа. Влюбена съм в едно хлапе, което си играе в пясъчника на кварталната градинка.

— Какво правиш тук? — попита тя.

— Нали виждаш, правя се на физически работник.

— Аха…

Не само той се правеше на „физически работник“. Десетина момчета и момичета режеха с трион някакви дъски, ковяха пирони, боядисваха плоскости.

— В комуна ли смяташ да заживееш?

— Отгатна, пиленце. От днес нататък ще се наложи да ме делиш с други.

Жюлиет запали цигара.

— Ти пушиш? — попита Луи.

— От време на време. С бетона на Шарло ли работиш?

— Не, отказва да ми каже как го получава. На мен, представяш ли си? Малко се посдърпахме заради това.

Едно русо момиче дойде и без да погледне Жюлиет, попита дали Луи ще отиде с тях да хапнат в бистрото.

— Не, с приятелка съм. Мари-Анж, това е Жюлиет.

Двете се поздравиха без особен ентусиазъм.

— Добре тогава. След това пак ще се видим. Другите искат да бачкаме до късно тази вечер — обясни Мари-Анж.

— Добре.

— Тази коя е? — попита Жюлиет, след като Мари-Анж отиде при другите.

— Избягала е от къщи. Ще участва в трупата. Иска да става актриса. Сладка е, нали?

Жюлиет сви устни пренебрежително. Изведнъж се почувства като истинска буржоазка в тази обстановка. Студентка съм, работя в юридическа кантора по международно право, живея в голяма къща. Вярно, така е, но съм без пукнат грош и скоро ще се наложи да проституирам.

— Какво сте решили да правите в това мазе?

— Театър, пиленце. След като институциите не желаят да чуят за нас, ние ще си създадем собствена сцена, ще си пишем текстове и сами ще си ги играем. Естествено, няма да е като в „Комеди Франсез“, но ще струва по-евтино.

— И кога го реши това нещо?

— Нищо не съм решавал. Запознах се с Брюно, високият тъмнокос младеж, дето боядисва в дъното… — Той й го показа с мистрията. — … при моя агент. Всъщност оня, който се водеше за мой агент, щото сигурно не се е охарчил много да говори по телефона и да ми търси ангажименти! И тъй като нямаше участия, Брюно се занимаваше с дребни поправки, с боядисване на апартаменти. Пихме по едно, дори не се напихме и три седмици по-късно той ме потърси. Попита дали ще се присъединя към една трупа, за целта трябвало да мога да играя комедийни роли и да забивам пирони. Казах си: „Защо не?“. Пак мога да си съчинявам рекламните мелодийки. Гладна ли си?

Жюлиет кимна.

— Ще ядем на място. Имам всичко необходимо.

Разрови се в един кашон и извади бутилка вино и някакви консерви. Отвори една кутия сардини с олио, една с компот и една с крем монблан с шоколад. Тапата на бутилката изхвръкна.

— Заповядай, на теб се пада честта — покани той Жюлиет, поднасяйки й кутийката със сардини.

— Няма ли хляб?

— Чакай да видя.

Стана и донесе един нарязан хляб, опакован в целофан. Разкъса опаковката със зъби и подаде една филийка на Жюлиет. Тя си взе една рибка и деликатно я сложи върху хляба. Луи си взе с пръсти две рибки и ги глътна направо, без да ги дъвче. Обърса пръсти в дънките си и продължи с пълна уста:

— Ще потръгне. На хората им писна да плащат луди пари, за да гледат пиеси на някакви си жалки драскачи. За цените на билетите измислихме нещо като колелото на лотарията, с цифри от едно до петдесет. Който изтегли номер едно, плаща един франк, и т.н. Хитро, а?

— Отдавна не съм те виждала толкова ентусиазиран!

— Боря се, правя усилия. Хубавото е, че е пълно с мадами.

Жюлиет сви рамене, бясна. Ужасно я нервираше, когато започнеше да ги дрънка такива! Гадно хлапе, което ме предизвиква с кофичката и лопатката си.

— Пука ми, да ти кажа. И в кантората е пълно с мъже, какво си мислиш. Само че аз не се фукам като теб.

— Аха, тя се обиди, цупи се.

— Изобщо не ми пука. Всеки си има свой живот, нали така?

— Точно така. Не искаш ли малко шоколадов крем, за рака на черния ти дроб?

— Не, благодаря. Пръстите ми миришат на риба, а нямам други за смяна.

Луи се засмя.

Язвата му не го беше безпокоила и през последните дни спеше добре, без хапчета. Мястото му допадаше. Ще бъде мръсно, грозно и в духа на времето. Тук ще мога да говоря истински, да пиша истински, ще престана да се нагаждам към кофти роли и да се подчинявам на режисьора, който настоява да се ядосвам наужким с изкуствени думи.

— И какво ще правим след прекрасната вечеря? — продължи Жюлиет.

— Нищо, пиленце. Аз се връщам на строителната площадка.

— …

— Нали чу какво каза Мари-Анж. Ще бачкаме до късно през нощта. Отваряме врати след седмица, а краят му не се вижда.

— Добре тогава. Можеше да ми го кажеш предварително!

— Чуй ме, Жюлиет, между теб и бачкането избирам второто. Ясен ли съм?

— Кристално. Добре тогава, чао.

Тя му се усмихна с най-пленителната си усмивка и излезе. На стълбището се размина с Мари-Анж и останалите от трупата. Отстъпи, за да им даде път.

— Няма ли да останеш с нас? — попита високият брюнет, който трябваше да е Брюно.

— Не. Доскоро.

Луи се обади пръв.

— Е, малка приятелко, още ли се сърдим?

— Съвсем не. Просто съм затънала в работа.

— Кога ще се видим?

— Не знам.

— Сърдита си. Чувам го ясно. Какви искаш да сторя? Да се търкалям в краката ти? Да те обсипя с бижута? Да ти напиша писмо?

Жюлиет едва не прихна. Луи да седне и да пише писмо! Все едно да го помолиш да ти каже „обичам те“ на лунна светлина под акомпанимента на цигулка и с букет цветя в ръце.

— Да напишеш писмо, ти? — отвърна Жюлиет.

— Хайде на бас, че ще го направя — отвърна Луи.

— Добре тогава, ще чакам.

След два дни получи писмо, адресирано до госпожица Жюлиет Тюил, улица „Плант“ №64, Париж, 14-и район.

— Няма да повярваш какво ми се случва — каза тя, размахвайки писмото под носа на Мартин, — Луи ми е написал писмо.

— Не може да бъде! — възкликна Мартин. — Той знае ли да пише?

Жюлиет отвори плика и извади бял лист, на който Луи беше написал с едри букви една-единствена мръсна думичка: „Кур“.

— Мръсник — процеди през зъби Жюлиет, — тъпкано ще му го върна.

— Много ли ми изневерява през тези две седмици? — попита Жюлиет, сгушена в Луи на голямото легло в една от стаите на хотел „Ленокс“.

— Такива въпроси не се задават, освен ако не си падаш мазохистка.

Не бе устояла дълго на изкушението да му се обади. Той й предложи да мине да го вземе от мазето.

Тъй като искаше да ограничи максимално евентуалните търкания и главно да си уреди среща далече от Мари-Анж и останалите, тя предложи да се видят в хотел „Ленокс“.

— А няма ли да ме попиташ дали аз съм ти изневерявала? — полюбопитства Жюлиет.

— Няма.

— Защото се страхуваш, че ще те заболи ли?

Той не отговори.

— Ти чувстваш нещо само когато те наранявам — заяви тя, заковавайки очи в лицето му.

— Би трябвало да си доволна. И това е някакво начало. Хайде да си говорим за друго. Защото в противен случай ти е ясно как ще свърши.

Понеже Жюлиет се нацупи, той я прегърна, целуна я и каза:

— Нека ти обясня нещо, пиленцето ми. Рядко се случва един мъж и една жена да се разделят, защото си изневеряват. Правят го по-скоро защото се отегчават. Нашият случай не е такъв, затова дай да сменим темата.

Толкова добре се чувстваше сгушена в обятията му, че не потърси повече аргументи за задълбочаване на спора.

И все пак, каза си Жюлиет, май тъпчем на едно място.

— Не напредваме, Луи, уверявам те, изобщо не напредваме.

— Какво значи „да напредваме“? Да създадем дом и семейство и деца заложници, които да патят? Предпочитам да съм влюбен, отколкото удобно настанен. Ако си пасваме в леглото, то е, защото с нетърпение чакам да се видим, да те докосна, да ти разтворя краката, да те ближа…

Гласът му се промени, стана по-дрезгав, по-тих и Жюлиет затвори очи.

— Хайде, говори още, не спирай да говориш.

Войната се отлагаше за по-нататък.

А случаите за обявяване на война не липсваха.

Луи живееше повече във „Вре Шик“ — така се казваше кафе-театърът — отколкото с Жюлиет. Трябва да се наложа, да покажа кой владее положението, повтаряше си тя, наблюдавайки как момичетата се навъртат край него. Той ги зяпаше неприкрито и жадно, и протестираше, когато Жюлиет го хващаше на местопрестъплението.

— Аз съм жив човек все пак. Майната ти! Няма да ме накараш да живея в лъжа, не искам. Взех решение преди доста време да не лъжа повече, значи, няма да лъжа и край.

Истината беше, че в семейството на кафе-театъра Жюлиет се чувстваше чужденка. Членовете на трупата прекарваха цялото си време в онова мазе. Когато не се налагаше да допълват декора или да поправят нещо по тавана, който заплашваше да им падне върху главите, се качваха на сцената или съчиняваха пасаж по пасаж пиесата. Първото им представление вървеше по-скоро добре, и касата се пълнеше.

Един ден, когато повечето бяха грипозни, се наложи да отменят представлението. Луи написа бележка и я залепи на вратата: „Тази вечер няма да има представление, актрисата е в менструация“. Постепенно налагаше свои идеи, свои изрази: „Тази вечер представлението е безплатно за зрители с панталони на шотландско каре“ или „Отоплението не работи, няма страшно, в антракта предлагаме топла супа“.

Следващото представление беше почти изцяло негово дело. В „Завършената интелигентност е завършена глупост“ се разказваше за млада майка, която за пръв път качва на самолет синовете си и самолетът се разбива пред очите й. Тя ридае безутешно, получава нервна криза и се търкаля по земята, когато един много елегантен и високомерен инженер се приближава до нея и започва да й обяснява колко смешни и жалки са нейните плачове и крясъци. Нима не знаела за закона за земното притегляне! Да си представим, че самолетът, на борда на който били децата й, е една маса, означена с „М“, която поради някакъв технически дефект не е издържала на неотразимото привличане на друга маса, в нашия случай Земята. Това наричаме във физиката падане на телата. Под въздействието на теглото си всяко тяло получава съответното ускорение. Опитите показват, че независимо от тяхното естество и маса, всички тела падат с еднакво ускорение. Майката е присъствала на онагледяването на теорията на Галилей. Накратко казано, това, че самолетът се е разбил, е напълно закономерно. Ако е интелигентен човек, тя трябва да го разбере. Постепенно риданията на жената утихват и тя повежда разговор с инженера. „Да — припомня си тя, — всъщност Нютон е бил първият, който в труда си «Математически начала на натурфилософията», публикуван през 1687 година, е направил връзката между тегло и земно привличане, разглеждайки теглото като проявление на един универсален феномен: взаимното привличане на телата.“ Инженерът си отдъхва, жената е интелигентна, разбрала е. Двамата се прегръщат, оженват се, имат много деца, които един ден водят на някакъв аеродрум. И отново трагедия. Само че този път инженерът е този, който не желае да разбере. Предпочита да го сметнат за глупак и безутешно оплаква децата си. Връчват му тържествено грамота за глупост и… се появяват трите му деца, спасени от пламъците.

— … Защото всичко може да се разтълкува, на всичко може да се даде разумно обяснение, всичко може да се облече в думи, ама не трябва да се доверяваме на думите — обясняваше Луи на останалите.

В такива моменти се сещаше за учителските си години, за учениците си, за учебните часове. Преди десет години се бе оженил за дъщерята на хлебаря и се стараеше да живее като всички останали. Днес е сам, дезориентиран и твърде неуравновесен. Започваше нова кариера в едно мазе в компанията на безработни, на хора, напуснали домовете си, на бояджии. Иска ми се да заживея с Жюлиет, но се колебая между секса и обичта. Ако заживея с нея, тя ще бъде моята медицинска сестра, гувернантка, майка… Може би съм още прекалено млад. Може би на четирийсет и пет, ако дотогава не хвана цироза от къркане, ще гледам другояче на нещата.

— Луи, Луи, какво става? — провикна се някой.

— Мислех си за нещо.

— За твоята пиеса ли?

— За пиесата ми.

Ето така „Завършената интелигентност е завършена глупост“ бе написана и поставена от Луи Гаяр и неговата трупа.

Глава 3

След като Емил стана заместник на Ларю, Бенедикт придоби самоувереност, която дразнеше немалко нейни колеги. Злите езици се бяха развихрили още с назначаването й в отдела на Емил, но след повишението на Буше се вдигна голяма тупурдия. Бенедикт не си даваше сметка, понеже тези, които злословеха зад гърба й, бяха същите, които, широко усмихнати, я питаха: „Как си?“. В края на краищата за момента тя беше любимката на мъжа, чиято амбиция, въпреки че не я афишираше, беше обществена тайна. Бенедикт се движеше из коридорите със самочувствието на стопанка. Разполагаше се в кабинета на Емил, сякаш беше неин собствен. Четеше телеграмите, ползваше услугите на секретарката, преглеждаше поканите, които му изпращаха, следеше частните прожекции, на които желаеше да присъства, и подбираше събитията, които искаше да отразява. Възползваше се от неговата власт.

Естествено, продължаваше да се държи с обичайната си изисканост и да се носи със студената, резервирана елегантност, с която толкова силно впечатляваше Емил. Никой не можеше да я обвини в проява на лош вкус. Проблемът бе, че от известно време се държеше повече като господар, дошъл да обходи земите си, отколкото като беден крепостен, който тревожно мачка шапката си с ръце.

Емил също се променяше. Остави се Бенедикт да го заведе на шивач, на авеню „Виктор Юго“, където обнови гардероба си. Господин Барне обличаше звездите на рекламния бизнес, младите депутати и напористите млади индустриалци. Лично той му предложи най-доброто според него и се ангажира да присъства на пробите на поръчаните костюми. Емил се съгласи също да отиде на коафьор и да се подложи на разреждане на косата и на избелване на зъбите. Но когато Бенедикт спомена за други, по-радикални промени, например да смени очилата с контактни лещи, той твърдо отказа.

Не желаеше да се променя прекалено бързо. Беше в началото на професионалния си възход и смяташе, че е длъжен да се съобразява с колегите си, за да може да получи подкрепата им, когато настъпи моментът за истинското завземане на властта. Това обясняваше защо гледаше да не дразни никого и да омаловажи издигането си. Единственото му слабо място беше Бенедикт. Или по-точно, жените, защото новата му позиция предизвика внезапен обрат в отношението им към него. Поне в отношението на колежките му. Новопридобитата му слава все още беше в рамките на вестника, не бе стигнала до официалните вечери и светските колонки на пресата. С изключение на „Монд“ — вестникът съобщи за назначението му в антрефиле, което го изпълни със задоволство.

Когато Бенедикт научи за подновяването на междуособните войни и уреждането на сметки сред марсилските престъпници, както и за труповете, изоставени по тротоарите и в заведенията, не й бе никак трудно да получи разрешение от Емил да замине за Марсилия.

Все още не беше изгубила надежда да открие Ришар, нито да го върне на Мартин. Нищо че два месеца преди полета Мартин си взе нов самолетен билет за Ню Йорк. Искаше да замине веднага след Коледа и да посрещне новата 1971 година на американска земя, на „Таймс Скуеър“, където американците се целуваха и си пожелаваха щастлива нова година.

Колкото повече време минаваше, толкова повече Бенедикт харесваше Мартин. Защото, макар да не го съзнаваше, между тях не ставаше дума за конкуренция — нито сантиментална, нито професионална, нито социална, както и защото се възхищаваше на нейната воля, праволинейност, откровеност и решителност. Завиждаше й за силата — силата да си е сама господар, да дължи само на себе си трофеите, които редим на етажерките.

Не й беше по сърце фактът, че Франция ще се лиши от тази непокорна Мартин и от бъдещите й победи. Докато живееше на улица „Плант“, Мартин й служеше за пример, беше й нещо като мадона, към която се обръщаше, за да се почувства смела и готова на всичко.

Така че Бенедикт замина за Марсилия. Проведе разследването, продиктува материала си по телефона и се отправи към улица „Мартини“ №36. В просторното остъклено фоайе на модерната сграда имаше домофон и Бенедикт откри инициалите Р. Б.

Не натисна звънеца, а изчака един от обитателите да влезе и се шмугна покрай него. Качи се на асансьора и натисна копчето за шестия етаж.

Сградата беше внушителна — с мрамор, декоративни растения и огромни прозорци. На площадката подът беше застлан с дебел мокет, а стената — украсена с модернистична литография.

Тя натисна звънеца, пое дълбоко дъх и зачака. Ако не потръгне в журналистиката, ще се преквалифицирам в детективския занаят, си каза тя. Очевидно имам нелоши шансове.

Отвори й пищна блондинка по пеньоар, от онези, дето се снимат голи в мъжкото списание „Люи“. Пеньоарът беше разтворен на бюста, носеше чехли на висок ток с розови помпони. С негримираното си лице напомняше досущ малко момиченце.

— Кого търсите? — осведоми се русокосата хубавица. — И защо не звъннахте по домофона? Не мога да си обясня защо плащаме безбожен наем, след като домофонът не служи за нищо!

— Братовчедка съм на Ришар. Изпраща ме майка му.

Русата мадама измърмори нещо неразбрано, но я пусна да влезе.

— Да ви предупредя, заета съм с гладене, успокоява ме.

Изправи се до дъската за гладене и енергично започна да разхожда напред-назад ютията, раздипляше воланчетата, изпичаше бастите, наблягаше върху извивките.

— Към колко се прибира Ришар?

— Обикновено към седем, когато тръгвам за работа.

Очевидно не гореше от желание да разговаря. Бенедикт не посмя да си съблече палтото и стоеше права, скръстила ръце.

Блондинката беше изцяло погълната от воланите и дантелките. Бенедикт се опитваше да проумее как оня Ришар на Мартин беше станал Ришар на тази блондинка.

Някъде около деветнайсет часа мадамата влезе в банята да се разкрасява, ключът във вратата се превъртя и се появи Ришар. Целият в черно: черно кожено палто с голяма цепка, черни очила и черен кожен каскет.

При вида на Бенедикт леко се стъписа.

— К’во праиш тук?

— Дойдох да те видя.

— Видя ли Джина?

— Да, тя е в банята.

— Кой те изпраща?

— Никой. Мартин изобщо не подозира.

— Много бих се учудил.

— Дойдох по собствена инициатива, Ришар. Не получи ли посланията й от лятото, след като…?

— Какви послания?

— Първо ти писа. После те издирваше чрез вестниците и накрая я показаха по телевизията.

— Не съм получавал никакви писма, пък и не чета вестници. Извинявам се. Ние тук не сме много учени и културни. Можеш да докладваш на лъжкинята.

— Мартин не е лъжкиня. Тя постъпи така, защото…

— Бай, бай, отивам на работа. — Джина беше излязла от банята.

На Бенедикт й бе достатъчен един поглед, за да отгатне какво работи Джина. Мигаше на парцали, клепачите й бяха обилно наклепани в зелено и дългите й руси къдрици се спускаха до кръста. Прилепнала по тялото й рокля, главозамайващо високи токове, предизвикателно щръкнал бюст…

— Коте, да се видим при Пиеро, да хапнем по нещо?

— Добре — отвърна Ришар, пляскайки я по бедрото. — Приятна работа.

Тя помаха със златната си ламена чантичка и излезе. Без да погледне към Бенедикт.

— Не работиш ли на пристанището? — попита тя.

— Не. Сводник съм, скъпа, по-скоро половин сводник, деля си Джина с един приятел, който е в пандиза. Грижа се за нея, докато той излезе. Не се преуморявам… Тя ми носи добри пари.

— Не прекалявай, няма смисъл.

— Не прекалявам. Да ти призная, преди, когато разнасях доставките, тогава прекалявах, но с обратен знак. Разносвач на минимална заплата, как ме виждаш! Като си помисля, че почти си бях повярвал! Все трябва да се минеш веднъж, нали? Аз вече го сторих, но от сега нататък, край, баста!

— Ришар. Тя те обича. Знам. Чакаше те цяло лято…

— Не замина ли за Щатите?

— Не.

— Можеш да й предадеш да си стяга багажа, няма повече да ме види. Искаш ли нещо за пиене?

— Не, благодаря.

— Ще ме извиниш, но по това време съм свикнал да си приготвям едно блъди мери.

Той отиде в кухнята и тя чу да подрънкват кубчета лед в чаша. Телефонът звънна и той вдигна. Дълго разговаря за някакъв кон, на който заложил, и доволен, затвори.

— Обичах Мартин, кълна се, обичах я.

Говореше бавно, сякаш търсеше думите, и Бенедикт не го прекъсваше от страх да не млъкне и да се затвори.

— Едва не умрях, когато Луи съобщи, че заминавала. Беше същото, както когато приключих с дрогата. Същото, кълна ти се. Зависим. Зависим от тази мадама. Онази нощ бях като луд. Свих една кола и карах до тук. С бясна скорост, с газ до дъно по магистралата. Спомням си, че в колата имаше касета със записани песни, сред които „Stand by me“… Пусках си я, докато ми писнаха ушите. Тук намерих приятели. Те имаха момичета. Първия път, когато една курва ми бутна без пари, изпитах страхотен кеф. Беше Джина. След като опандизиха нейния тип, тя продължи да работи за мен. Това е…

Той си играеше с чашата, прехвърляше я от едната в другата си ръка, без да разлее и капка. Говореше, свел очи. След като свърши, на устните му проблесна светкавичната усмивка.

— Животът с нея, така както тя го искаше, не беше за мен. Не й противоречах, за да й доставя удоволствие, но това не бях аз. Имам си вече установени навици тук. Продавам по малко дрога, Джина ми носи по нещо. В неделя обикалям живописните заливчета, тук са приятелите, красивите коли, дребните далавери, слънце през цялото време…

— Но тя те обича, Ришар!

В мига, в който думите се изплъзнаха от устата й, осъзна, че нямаше смисъл да го убеждава. Той беше прав.

— Не биваше да постъпва по този начин — отвърна той. — Не биваше… Сигурно животът, който съм избрал, ще бъде тежък, но съм любопитен да видя как ще се получи. Искаш ли да отидем да хапнем някъде?

Вечеряха в ресторант на старото пристанище. След като приключиха, той бръкна в джоба си да плати сметката и помоли:

— Няма смисъл да й казваш, че си ме видяла.

— Наистина ли искаш да си мълча?

— Да. Тя продължава ли да носи шлифера ми?

— Да.

Моят шлифер. Кръглото й дупе. Шнолите й, шаловете й, здравето й, енергията й, непоклатимите й идеи… Веднъж през лятото се обади в Питивие. Отсреща му отговориха, че току-що била излязла, и той затвори. Слава богу. В онзи момент като едното нищо можеше да не издържи и да се огъне, да остави името и телефона си. От самото начало имаше предчувствие, че работата няма да излезе читава. You’ve lost that loving feeling, you’ve lost that loving feeling, you’ve lost that loving feeling and now it’s gone, gone, gone, ouaouaoua…

Беше го изгубил, любовното чувство. За доста дълго време.

Заради Мартин спря да си гризе ноктите. „Нищо не чувствам, когато ме галиш по гърба, нямаш нокти“, бе заявила тя един ден. Тогава си купи един горчив лак и така превъзмогна лошия си навик.

Заради Мартин… Заради Мартин…

Откъсна със зъби парченце нокът, плати и двамата излязоха от ресторанта.

Сбогуваха се в мрака и Бенедикт взе такси за гара „Сен-Шарл“.

Реши да не казва на Мартин за срещата си.

Така щеше да е по-добре. След като откри любовта, сега Мартин откриваше омразата.

Със същото чувство на удивление.

В началото си каза: „Ще го забравя. Лесна работа. Аз съм прагматична, енергична. Достатъчно е да си кажа забравям, точка, край, забравям“.

Получаваше се.

За някой и друг ден.

После ненадейно мярваше зад ъгъла шлифер с дълбока цепка и се заковаваше на място. Разтреперана. Без дъх. Идеше й да хукне след шлифера. Това е мое. Откраднали сте нещо, което ми принадлежи. Върнете ми го… Уверявам ви, шлиферът е мой, господин полицай.

После болката проникваше във всяка пора и тя заживяваше с нея. Спеше свита на кълбо, за да я запази топла и жива. Не можеше да спи по гръб.

Отмерваше секундите. Не откъсваше очи от пясъчния часовник.

Накрая й минаваше.

Ако беше в леглото, лягаше по гръб, ако вървеше по улицата, изправяше рамене. Най-сетне беше излекувана. Уф, въздишаше с облекчение!

Тогава дойде ред на сънищата.

Те й скроиха подъл номер. Една нощ Ришар й се яви насън и й каза: Добре съм, току-що спечелих конните надбягвания, станах световен шампион по фигурно пързаляне, спечелих титлата на „Ролан Гарос“ и сега тренирам за предстоящото първенство по борба в полутежка категория в „Медисън Скуеър Гардън“. „Много добре — отговори тя и попита: — Как успяваш?“ „Срещнах едно момиче, за което означавам много, което се отнася изключително мило към мен.“ После внезапно образът му се размиваше, изчезваше. Тя се събуждаше разгневена — а международното състезание по бой със снежни топки, и него ли спечели? От гнева се роди омразата.

Омраза заради това, че не можеше да го наругае очи в очи.

Омраза заради това, че я беше изоставил.

Омраза заради това, че не беше нужна никому.

Омраза заради това, че някоя друга бе заела мястото й.

Омраза заради това, че позволи капанът да щракне зад гърба й.

Омраза към него. Омраза към самата нея. Буквално се оплете, вече не знаеше кого по-напред да мрази.

Толкова много омраза я накара да се засрами. Представи си, че я превръща в малко кубче и го скрива под леглото си. Съвсем на дъното, за да не го открие никой, дори и Розита, когато минава с прахосмукачката.

Омразата обаче не се предаваше лесно. Кубчето си кротуваше, скрито под леглото в продължение на няколко дни, след което… неочаквано се разтваряше в няколко литра бульон. Тя се давеше, пляскаше с ръце и крака, паникьосваше се. Малко оставаше да отиде да драсне клечката в дома на семейство Брузини, да прокопае канал в мазето им и да ги издави, или да им изпрати пастет с цианкалий.

Омразата подхранваше въображението й.

Размазваше Ришар до неузнаваемост, правеше го на пихтия. Грозен, некадърен, дребен, джудже, невежа, мачо, претенциозен, подлец, крива усмивка, подозрителен, паразит, изпаднал, жалък индивид, наркопласьор…

Потъна в омразата така, както човек поема по път, който го отвежда дълбоко в джунглата. Без никакви задръжки. Олекваше й. Въртеше мачетето и безпощадно кълцаше болката. Омразата се оказа приятен начин да убиваш времето! Хм… Много добре, още, още. Кривоноско, темерут, не знае какво е усмивка, подмишница, воняща на пот, съмнителен тип…

А, за малко да пропусна, лош син! Лош брат! Лош… Завъртя се покрай къщата на битпазара. Успя да дръпне малкия Кристиан за пуловера и да го принуди да проговори. „Ришар, няма го, той далече, много далече“, й каза той, свил устни, верен на даденото обещание да не преминава в лагера на врага.

Крайно време е да се сложи край на тази история, твърдо реши Мартин. Страдам от омраза в много остра форма, ясно. Това си е истинска болест. Трябва да се лекувам, няма място за срам. В края на краищата това чувство е също толкова силно, колкото изпитваното от Христос на кръста или от самураите, когато си правят харакири, само че на техните чувства се гледа като на израз на душевно благородство. Диагнозата е поставена: болна съм от омраза. Занимание като всяко друго, нищо особено.

— Какво правите в момента?

— Мразя.

— Мразите? Кого?

— Един член на семейство Брузини. На пълен работен ден, дори и през уикендите, без почивка. Заниманието си има много предимства.

— Заработвате ли допълнителни часове?

— Да, случва се…

— Плащат ли ви транспортните разходи?

— Да, и това също. Мразя навсякъде, без значение къде се намирам.

Реши отново да направи кубче от омразата, но този път да го изложи на показ. За да го лиши от сили, да го неутрализира и да не може повече да се разлива в унищожителен поток и да залива всичко по пътя си.

Омразата се преобразуваше в гориво. С нея Мартин пълнеше резервоарите си догоре.

Направи на пух и прах всички предишни рекорди по бизнес английски, взе трите нива за два месеца. Преподавателите се почесваха по брадичките, наблюдавайки я; останалите ученици — господа, издокарани с костюми и вратовръзки — се държаха с нея едва ли не сервилно, бяха готови да я назначат в поверените им предприятия.

Израснала. Възвърнала предишната си мощ.

Предишната?

Бях ли способна на такава силна омраза преди?

Отново се върна към детските си години.

Към омразата от детството. Към господин Жили, фермерът, от когото купуваше мляко.

Беше забравила господин Жили… пръста, който мушкаше силно в гащичките й, когато я изпращаха за мляко — толкова се страхуваше, че не се осмеляваше да го спомене. Обикаляше нагоре-надолу, размотаваше се, канчето се блъскаше в краката й, докато най-накрая се решаваше да тръгне към фермата. Той я чакаше, стискаше я между краката си, „както доя кравата“, и я галеше…

Омразата бе започнала да клокочи.

Омразата към родителите й, на които не можеше да разкаже.

Омразата към захарната фабрика. Омразата към работническото гето, в което живееха. Омразата към бедността.

Омразата от това, да не си като другите момичета от класа, да виждаш как майка ти се подчинява, да виждаш сестра си, и тя готова да се подчинява… Омразата към Партията, която ги приспиваше със събранията и приказките за по-добро бъдеще.

Омразата към Ришар обаче затъмняваше всички предишни омрази. Смекчаваше ги. Мартин изпитваше жал към майка си, към Жоел, към баща си, към апартамента, към захарната фабрика…

Смяна на пътниците: всички да слязат, ред е на Ришар, който се качва за голямата обиколка във формата на осмица.

След няколко кръга започна да се отегчава. Желанието да мрази се стопи. Искаше й се да опита нещо друго, иначе щеше да започне да се върти като в омагьосан кръг. Тогава пред очите й проблесна една надежда. Не тъпата, измислена надежда, с която се бе успокоявала цяло лято — той се връща и всичко продължава постарому. Надеждата, която зависи от другия, лъжливата надежда, която ви кара да повярвате в нещо несъществуващо, която ви принуждава да гледате живота през розови очила и ви успива…

Не, надеждата, породена от вярата в себе си. Надеждата, че ще се пребори.

От сега нататък на тази надежда трябва да доказвам, че съществувам, че ме има. Съвсем сама, без някой да отваря вратата и да ми подава ръка, за да вляза в ресторанта, без нечий поглед, който да ме следи, без общоприетата титла „годеница“. Ще му покажа, че съм способна да извърша нещо голямо, достойно за уважение, нещо огромно. Без него. Сама, като гимнастик на трапец, който полита в пространството без обезопасяваща мрежа отдолу. За да отстъпи и прояви уважение към желанието ми да прелетя морета и планини и да кацна в Америка. За да го нокаутирам.

След като изчерпя до дъно натрупаната омраза, след като той се превърне в напълно чужд човек за мен, ще имам сили да се обърна към него: „Хей… Добър ден, как си? Аз съм добре, а ти как я караш?“, и ще му донеса от Ню Йорк старите плочи, които не може да си купи тук, ще му донеса и шарени флагчета за мотора му.

Ще бъда любезна и учтива, разбираща и толерантна, щедра и великодушна.

С една дума, изобщо няма да съм влюбена, изобщо.

Глава 4

След дълги разсъждения Жюлиет реши, че животът няма нищо общо с наученото от родителите, учителите и приказките, с които я приспиваше майка й. Поне така изглеждаше в момента. Възможно бе в бъдеще да открие любовта към ближния, себеотдаването и приказния принц, забързан по стълбището на замъка, за да надене на крачето й кристалната пантофка. Засега обаче не се очертаваше нищо подобно.

Възпитана от родители — дребни буржоа, в затвореното провинциално общество на Питивие, Жюлиет дълго време твърдо бе вярвала, че животът е нещо просто: добрите, лошите, Справедливостта, която винаги надделява, Честността и Добродетелите, които винаги побеждават Злото. Откакто отиде в Париж обаче, бе принудена да признае, че нещата са доста по-сложни. Нерядко трябваше да надникнеш зад привидното, за да откриеш истината. Освен това хората не бяха само лоши или само добри, а представляваха смесица от подлост и доброта. Скъпата на родителите й теория за „почтения вид“ се пукна като сапунен мехур. Почтеният вид на Жан-Франсоа Пенсон, на Режина, на Анри Бишо и Виртел прикриваше една далече по-неблаговидна и жестока истина. Хората са като ръкавиците. Отвън — гладки и безобидни, отвътре — изпълнени със загадки и противоречия.

Подобно на всички, които правят първите си стъпки в живота, Жюлиет стигаше до крайности. Изгубените й илюзии я хвърлиха в бездна от цинизъм. Там, където останалите не виждаха никакви пороци, нито недостатъци, тя предполагаше най-страшното. Реши да бъде цинична със страстната убеденост на човек, стигнал до кардинални решения. Живея в общество, подчинено на закона на размяната, баща ми изисква пълно подчинение срещу месечен чек, общество, в което сексът е разменната монета на Луи и в което Виртел ми предлага значителен хонорар срещу сексуални услуги. В такъв случай влизам в играта и започвам да практикувам размяната.

Разменям секс срещу месечна издръжка.

Жюлиет умишлено стигаше до крайности в разсъжденията си, с цел нюансите да се размият и очевидното заключение да се наложи от само себе си. Ако искаше да остане в Париж, се налагаше да намери източник на доходи. Не желаеше да се отказва от адвокатската кантора, нито от следването. Следователно нуждаеше се от някаква „специална“ работа.

Под Виртел.

Непрекъснато отлагаше момента да му се обади. Упражняваше се да мисли за него като за Едмон, за да не бъде толкова отблъскващо. Магията на името не траеше дълго. Ще легна под скъпия Едмон и… пфу, ужас, гнус! Никога няма да мога да го сторя. Във всеки случай няма да го докосвам. Да прави каквото иска, аз ще оказвам пасивна съпротива. Като истинска проститутка. Казват, че забранявали да ги целуват по устата, да им докосват гърдите и да им развалят прическите. И аз ще поставя същите условия. Проникване и акт, по възможност бърза еякулация. Ще затварям очи и ще мисля за друго.

За чека.

За Луи. Луи…

Виртел.

Набра номера.

Гласът на Изабел бодро изкукурига: „Фирма «Виртел». Добър ден!“. Жюлиет не се представи.

Телефонистката я свърза с Евелин, секретарката на Виртел, която непрекъснато се оплакваше, че не й плащал достатъчно.

— Добър ден, Жюлиет, как сте? Можете да се гордеете със себе си, след договора с Милал сме затрупани с поръчки.

Ще вдигна мизата, реши в крачка Жюлиет.

— Искате да говорите с господин Виртел?

— Да, искам да го чуя.

Да чуя скъпия Едмон. Ще трябва да намеря начин да доживея до следващото решение, защото момент, скъпи Едмон, разбери, това е временна мярка, дума не може да става за…

— Ало, Жюлиет? Как си?

Размениха няколко общи приказки: за бетона, за улица „Плант“, за Шарло. Жюлиет отговаряше, не знаеше как да подхване темата. Тъкмо реши да се откаже, и той заяви с престорено любезен тон:

— Предполагам, че не ми се обаждаш да си говорим за Шарл Милал и за времето.

— Ами… не.

— Добре, казвай, слушам.

Настъпи продължително мълчание.

— Ами… Аз… не знам как да го кажа.

— Да не би случайно да си обмислила предложението ми?

— Точно така. Точно затова се обаждам. — Трудно беше да изрече подобно нещо по телефона. — Имам парични проблеми. Три хиляди франка на месец ще са ми достатъчни.

Наду тарифите на евентуалните услуги, за да увеличи шансовете си да получи отказ.

— Затова си помислих, че бихме могли да се споразумеем, и… три хиляди франка за едно… — Мамка му! Как не помисли предварително каква дума да употреби. — … посещение на месец.

Точно така. Посещение. Също както при зъболекаря.

— Виж ти, станала си лакома!

— Да, но не искам от вас нито апартамент, нито кожи, нито екзотични пътувания.

— Все пак… Имам нужда да го обмисля. Нали се досещаш, бях уредил някои неща, след като ти ми отказа.

Ако си въобразява, че ще тръгна да се бия за него! Ще затворя телефона и точка. Ще обера някоя банка, няма да е толкова отвратително.

— Да или не. Нали се сещате колко дълго съм се колебала, преди да ви се обадя. Такива неща са нещо ново за мен!

— Много добре. Ще размисля и ще ти се обадя. Довиждане, Жюлиет!

Той затвори, без да й даде време да се опомни.

Най-после бе ударил неговият час. Така и не успя да преглътне унижението, което му нанесе Жюлиет. Все още не му излизаше от ума и си отмъщаваше, отнасяйки се грубо с една нещастна шведка, с която се срещаше три пъти седмично в малкия си апартамент на улица „Тур“. Кандидат-манекенка, която се издържаше повече от щедростта му, отколкото от фотогеничната си фигура.

Звънна й след три дни.

— Ало, Жюлиет? Аз съм, Едмон.

Ще бъде принудена да му говори на малко име.

— Ето моето предложение: три хиляди франка, съгласен съм, но за две срещи на месец, понеделник и петък от седем до девет. Ще си запишеш ли адреса? Улица „Тур“ №28. Ще те чакам там следващия понеделник, договорихме се, нали?

— Добре — с мъка преглътна Жюлиет, която си бе обещала да отмени предложението си, когато той й позвъни.

Готово, каза си тя, затваряйки телефона. И аз се превърнах на ръкавица. Отвън — възпитано момиче от добро семейство, отвътре — проститутка.

Жюлиет се виждаше с Луи три вечери в седмицата. Тъй като той не искаше да ходи на улица „Плант“ под претекст, че не можел да понася Емил — „говори, сякаш диктува, лази ми по нервите“ — нито в хотел „Ленокс“, защото приятелят му, барманът, бил в казармата, водеше я вкъщи. Когато беше в добро настроение, предлагаше: „Лягаме си дибидюс голи?“, друг път беше по-груб: „Ще се чукаме ли?“, или още по-безцеремонен: „Кур, путка?“.

Живееше на последния етаж в една кооперация на улица „Монж“: две стаи, пълни с книги, плочи и пепелници, разхвърляни дрехи по пода. Беше огледала пепелниците и чиниите, възглавниците и телевизора, всички стоварени направо на пода, уредбата, поставена на тухли, и матрака, проснат директно на мокета.

— Както виждаш, западам. Не вървя, а лазя.

Тя не отговори. Никога досега не бе виждала такъв… запуснат апартамент.

Бързо откри причината.

Луи имаше дарбата да мърля всичко покрай себе си. Сякаш не умееше да координира движенията си дотолкова, че най-обикновеното правене на кафе се превръщаше в опасно упражнение. Изтърбушваше пакета с кафе, разсипваше част от него, поливаше вода покрай кафеника, грабваше захарта и ръсеше по масата — случваше се и да уцели чашата си — после тръгваше да обикаля из апартамента с чаша в ръка, оставяше я някъде, за да си запали цигара, забравяше я, връщаше се в кухнята, сипваше си второ кафе, което зарязваше на телевизора, защото внезапно му се приискваше да подрънка на електрическото пиано, търсеше кафето си с поглед и понеже не го намираше, отново отиваше в кухнята да си налее трето, което закрепваше на ръба на ваната, та ако случайно звънне телефонът…

Същата участ сполетяваше и цигарите, забравени на первазите, които догаряха, оставяйки кафеникави следи. Сапунът се разтапяше в неизпразнената вана, крушките гърмяха, парчета сирене изсъхваха сгърчени и образуваха странни фигурки в залепналите по мръсния мокет чинии. Единични чорапи се въргаляха до смачкани стофранкови банкноти и хартийки, или парчета от кибритени кутийки с надраскани отгоре им телефонни номера.

Първия път, когато отиде в жилището му, Жюлиет беше толкова щастлива, че занесе цветя. Той ги погледна с недоумение, не знаеше какво да прави с тях, благодари и хлътна в кухнята. На сутринта тя ги видя на масата, вече увехнали.

Направи опит да сложи малко ред. Той отбеляза:

— Сърдиш ли се? Жените винаги започват да подреждат, когато са сърдити.

Жюлиет свикна да се мие на тъмно, да се бърше с края на кърпата, молейки се наум да е чист, да се гримира, гледайки се в парче огледало, закрепено на крана на мивката, да търси пастата за зъби при приборите за хранене, да включва чисто новия телевизор с помощта на ножче — Луи беше счупил всички копчета — и да сгъва старателно дрехите си до леглото.

Колкото до Луи, сутрин той издърпваше наслуки нещо от купчината дрехи, понякога скачаше скоростно в тези от предния ден, излизаше и се оглеждаше във всички витрини, покрай които минаваше. Сякаш понасяше единствено отражението си. Поглеждаше се, разрошваше косата си, недоволен от гледката, и продължаваше, мърморейки ядосано.

Нито веднъж не я попита как прекарва вечерите си, когато не се срещаха. Както и тя него впрочем. Една вечер го зърна с някаква мацка, русолява, с голям нос и обици като топки за коледна елха. На другия ден го попита:

— Няма ли да ти е неприятно, ако излизам с друг мъж?

— Не.

— Ами ако се чукам с него?

— Също не.

— Казваш го, за да се чувствам свободна аз или ти да се чувстваш необвързан?

— Отговор №2.

Тя не отговори нищо и легнаха на матрака.

Тя не изпитваше нищо. Разговорът им се въртеше без прекъсване в ума й.

— Ето на, ти вече изобщо не ме обичаш — заяви той, отлепвайки устни от нея.

— Не, но…

— Мислиш за това, което ти казах преди малко?

Тя кимна. С Луи беше за предпочитане да казваш истината.

Той я притисна до себе си.

— Слушай какво ще ти кажа, мила моя. Ако спиш с някого, за да ме наказваш, е кофти за теб. Ако го правиш от желание, е кофти за мен, затова не искам да го знам. Съгласна ли си? Знам, че свободната любов и всички тези тъпотии са на мода, но самият аз не вярвам в подобни измишльотини. Когато обичаш, ставаш ревнив, не ти се иска твоята мадама да се търкаля в леглото с друг.

Жюлиет се зачуди дали да не приеме думите му за обяснение в любов и реши да го стори. Въздъхна и го целуна, шепнейки му думичките, които знаеше, че го подлудяват. Когато легна отгоре му, за да го люби, той я погледна и прошепна: „Красива си… Красива си“.

Това си беше второ обяснение в любов и й се прииска да напусне всичко заради него.

Само че невинаги бе така.

Нерядко оставаше с усещането, че не съществува. Че е една от многото, съвършено анонимна. Анонимна любовница. Една дупка, една путка, едно дупе.

Когато гледаха някой любовен филм по телевизията, той се хилеше злорадо и осмиваше героите, които се кълняха в луда любов. Когато ходеха на кино и се редяха на опашка за билети, той стоеше настрана, без следа от нежност или близост.

Един ден тя му каза:

— Много ми се иска да ме прегърнеш, докато чакаме на опашката.

Тъкмо се бяха наредили за билети за филма на Робърт Олтман „Военнополева болница“.

— Ако искаш, мога да ти набутам моята отзад…

Тя си замълча. По отношение на мръсотиите нямаше равен.

Жюлиет си казваше, че някой ден може би ще се умори, ще отстъпи и ще приеме, че я обича. Чудеше се откъде извираха тези подозрителност и злоба, тази негова неспособност за съжителство.

Докато чакаше и се надяваше, се срещаше с Виртел. Два пъти седмично. Изпитваше същата погнуса и същия страх, както когато беше малка и майка й насила я водеше на зъболекар. Държеше се по същия начин: послушно и сковано. В очакване на болката. Или на отвращението.

Първия път с огромно усилие успя да потисне смеха, който й напираше отвътре. Той я бе прегърнал, стигаше й до челото, след което изрита обувките си и се скъси с няколко сантиметра — сега й стигаше едва до брадичката.

Не само че не беше никак привлекателен, но се държеше и ужасно непохватно.

— Хайде, ела, легни до мен — покани я той, потупвайки покривката на леглото с жест, който се стори неприличен на Жюлиет.

Тя легна предпазливо. Той се просна отгоре й, смазвайки устните й с целувки, шепнейки съвършено непознати за нея думи:

— Писенце, ангелче, мачкай ме с лапичките си, виж колко е твърдо патето ми…

Предпочитам мръсотиите на Луи, каза си Жюлиет.

После, без никаква предварителна подготовка, той се нахвърли върху нея, започна да мачка гърдите й, да й стиска клитора, да я хапе по бедрото.

— Боли ме! — извика Жюлиет.

Той спря веднага, удивен.

— Как така те боли? И таз хубава… Да не искаш да ми пресечеш желанието? През целия ми живот не съм чувал подобно нещо!

— Защото са ви лъгали! — възмути се Жюлиет, разтривайки ухапаното място.

Той се кокореше насреща й, бесен.

— А, това вече е прекалено! Прекалено… Ще се наложи да си налягаш парцалите, момиче, трябва да си заработиш парите.

Тогава й се беше разминало. Той се бе облякъл и си беше тръгнал, мърморейки.

Тя стоя половин час под горещия душ. Сексуалната революция беше минала покрай този чичко като бърз влак! Той непоклатимо смяташе, че е достатъчно да го надърви и да го набута тук и там. Очевидно не беше запознат с лозунгите от май ’68, както и с феминистките изисквания относно правото на жените на удоволствие. На война като на война. Дървя го, следователно съществувам. Какво ли не си бях представяла, само това не.

Той й позвъни все пак, за да й определи среща за следващия петък. Получи се още по-кофти.

Имаше чувството, че прави любов с Доналд Дък. Мокри, гадни целувки, цялата я олигави. Доналд Дък с маниери на тираджия. Стискаше я силно, смазваше я под тежестта си, пипаше я отдолу грубо и рязко. Па-па, повтаряше си наум Жюлиет. Беше решила да не се противи, понасяше всичко безмълвно: стиснала устни, едва-едва разтворила крака, с надигаща се в гърдите й омраза. След някое и друго отъркване, което според него минаваше за ласки, той я хващаше за краката, рязко ги запращаше високо над главата й и проникваше в нея, движейки се на силни тласъци. Най-сетне беше постигнал своето: да ме превърне в легло. Сдържаше се да не вика от болка, а в това време, доволен и предоволен, той я чукаше, мърморейки под нос мръсотии.

С дребната разлика, че неговите нямаха нищо общо с очарователните мръсотии, които Луи й шепнеше, докато я въртеше насам-натам, с нежен поглед и разтапящи устни. Този тук редеше машинално някакви безлични и изтъркани шаблони, все едно ненавиждаше от сърце целия женски род и сега си го връщаше.

Единственото положително, ако продължеше по този начин, беше, че тя изобщо не участваше. Той вземаше нещата в свои ръце и се държеше така, сякаш беше в службата. Като тиранин. Другият не съществуваше. Още по-добре, тя нямаше да си мръдне пръста да му доставя удоволствие, само това оставаше… След като свършеше, я поглеждаше с блеснали очички.

— Е, добре ли беше? Изпразни ли се?

Тя кимаше утвърдително, докато той си разтриваше ташаците с доволен вид. Следваше неизменната тирада за креватните му подвизи. Доналд Дък се накокошинваше, па-па-паткаше комплименти, надуваше се, зачервен от удоволствието, което щедро бе доставял допреди миг.

Преливаше от самовлюбеност, самовъзхваляваше се, плескайки се по гърдите, по корема, по бедрата, за да демонстрира мъжката си сила. И отново се заемаше да разтрива ташаците си.

След секса — задължителна игра на джин руми.

Не понасяше да губи. Следеше зорко отбелязването на резултатите и се цупеше, ако Жюлиет водеше. Пускаше радиото много силно или включваше телевизора, сменяше непрекъснато канала или станцията. Духаше й в лицето дима на огромните си пури и Жюлиет се задавяше, кашляше, махайки с ръка, за да разсее дима, но на него не му пукаше. Занимаваше я със строежите си, с договорите, с връзките и каналите си, с начините, по които мамел архитектите. Не ги понасяше, смяташе ги за претенциозни дърдорковци, всички до един.

— Видя ли как прекарах Милал. Изобщо не се усети! И ще продължавам! Смятам да сключа договори и в Щатите.

— Нямате право. Изрично е упоменато в клаузите на договора — можете да го представяте единствено на територията на Франция.

— Писенце, договорите подлежат на тълкуване. Сменяш мястото на запетайката и всичко се променя. Каква си ми наивничка! Голям джин и дубъл уин!

Той си броеше точките, а Жюлиет шмекеруваше, нали тя записваше резултата.

Лазеше й по нервите със самодоволството си. Аз, аз, аз. Ако го слуша човек, ще си помисли, че тя си няма понятие от нищо, че е едно тъпо селянче.

— Случайно да си чувала за остров Мавриций? — подхвърли й той един ден с презрителен тон.

— Не.

Дори си нямам понятие къде се намира.

— Как е възможно! Никой ли не те е водил там досега? Значи си ходила само с разни циции, бедното ми дете!

Всичко това, за да й покаже снимки с някаква мацка на плажа — той в едър план, изпъчил гърди, мадамата зад гърба му, полускрита.

— А тази тук е на Сейшелите, миналата година.

Същата снимка, същата поза, само момичето беше друго.

— Никога ли не водите едно и също момиче?

— Същото какво?

— Момиче.

— Не. Когато ми писне, го изхвърлям — заяви той нахилен.

— А жена ви?

— Тя си седи у дома. Нали съм се оженил за нея, стига й толкова. Значи, не физическото отвращение, а моралната непоносимост ще ме накарат да се махна, каза си Жюлиет.

Добре, че беше Низо. Жан-Мари. Това, което не й даваха нито Луи, нито Виртел, Жан-Мари щедро й го даряваше: нежност, любов, внимание. За пръв път в живота си Жан-Мари Низо се беше влюбил.

Още от първата вечер.

Вечерта, в която Бенедикт Тасен го покани на улица „Плант“. Отиде, придружен от младата Сабин дьо Кроа-Мажьор. Звънна на вратата и изведнъж дочу шум откъм живия плет от почернели туи, който отделяше къщата от улицата. Обърна се и различи клекнал силует на жена, която очевидно пишкаше. Изненадан, изчака я да се надигне, но на нея явно й беше приятно да клечи с гол задник в хладната нощ и да се полюшва наляво-надясно. Фаровете на преминаваща кола осветиха силуета. Жан-Мари ясно видя зелена пола, разтворена като венчелистче, тъмна коса и дълги бедра, които се показваха изпод полата.

По-късно вечерта видя притежателката на зелената пола. Казваше се Жюлиет и беше заобиколена от тълпа обожатели. Усмихваше се на един, отправяше към друг поглед, замрежен от гъсти, черни мигли, леко потупваше трети по бузата. Кралица. Издигната единодушно на върха от заобикалящите я мъже, които бяха готови на минутата да скочат отгоре й и да я съборят. Тя обаче се държеше на разстояние, черните й очи ги оглеждаха, сякаш преценяваха заложбите и качествата им.

Жан-Мари се присъедини към групата и отначало тя го изгледа с интерес, но скоро погледът й се изпълни със студенина. Всеки път, когато се покланяше пред нея за танц, тя го отпращаше. Със същата хищническа усмивка, същия тъмен поглед, същата грация, сякаш приемаше и казваше „да“.

Тя е, каза си Низо. Херцогиня Д’Аркос дьо Сиера Леоне на Барбе д’Орвили, Матилд дьо ла Мол на Стендал и Люлю на Тулуз Лотрек, събрани в едно.

В онази нощ за Жан-Мари Низо всичко друго престана да съществува. Светът му се затвори около Жюлиет Тюил, все едно я осветяваше прожектор, който я отделяше от останалата част на вселената. „Жюлиет, Жюлиет“, тананикаше той с глава на възглавницата, когато сънят бягаше от очите му. „Жюлиет, Жюлиет“, повтаряше, докато пишеше статия за отношенията между Жорж Помпиду и Вили Бранд или за ливанския президент Сюлейман Франжие.

Заради нея се присламчи към „двамата Тенардие“ — така наричаше двойката Бенедикт-Емил, с надеждата да я срещне отново. Но Жюлиет продължаваше да се държи хладно.

Тъкмо си изработи нова тактика за сближаване, когато баба му внезапно почина. Жан-Мари прекара последната нощ до леглото й. Преди да издъхне, тя му прошепна със сетни сили: „Момче, не пропускай живота си. Не постъпвай като баща ти. Не си заравяй главата в пясъка. Живей. Бъди смел. Ще бдя над теб отгоре“. Жан-Мари не беше много религиозен, но след смъртта на баба си се чувстваше закрилян. От невидима сила, простряла десница над него, която му вдъхваше смелост и упоритост. Той, дилетантът, който много говореше за плановете си и никога не ги осъществяваше, който заемаше във „Фигаро“ безметежната и добре платена длъжност наблюдател, който играеше ролята на женкар и се забавляваше да разнищва човешкото поведение, взе решение наистина да влезе в живота.

Напусна вестника и си изработи план, подчинен на строга дисциплина. Даде си двугодишен срок да напише замислената книга. Престана да посещава парижките светски вечери, отказа се от елегантните девойки от благородническо потекло, от показността, от салонните разговори, от целия си дотогавашен живот. Сутрин ставаше в осем и работеше до обяд. После излизаше да се поразходи, хапваше нещо леко и отново сядаше на бюрото чак до осем вечерта. „Като истински чиновник“, казваше си.

Чиновник в областта на литературата.

Понякога ходеше на кино, на театър. Посещаваше концерти. Обикновено сам. Тази нова за него самота му се нравеше. Телефонът, който не звънеше дни наред, празната пощенска кутия, дългите самотни разходки…

Представяше си току-що пристигналия в Париж Люсиен дьо Рюбампре. И той като него беше срещнал своята Корали.

Един ден дръзна да й се обади. Учуди се, че тя веднага прие поканата му да вечерят заедно. Учуди го нейната непринуденост, веселост, откритост.

За миг дори се уплаши, да не би тя да не се окаже мечтаната героиня, недостъпната жена, засенчвала досега всички останали. Когато я изпрати до тях и по стар навик направи опит да я целуне, тя се изплъзна с познатия блясък в очите, с царствената резервираност и снизхождение, с които бе отказвала поканите му за танц.

— Не. Би било прекалено лесно. А аз не обичам лесните неща…

И се отдалечи. Жан-Мари я проследи с поглед. Очарован — като човек, влюбен в думите — от звънтящата от гордост реплика на своята героиня, трогнат и развълнуван от самоувереността й, щастлив да види мечтата си непокътната, цяла-целеничка.

След онази вечер Жюлиет и Жан-Мари често се срещаха, всеки откриваше в другия героичния образ, изваян от собственото му въображение. В компанията на Жан-Мари Жюлиет се превръщаше в принцеса с висока, островърха шапка с бродиран фин воал и високомерна усмивка. Седнала гордо на трибуните, тя подаваше ръкавицата си на безстрашния рицар и той влизаше в безразсъден двубой в защита на нейните цветове, а накрая едва опарваше устните й с дъха си.

В компанията на Жюлиет Жан-Мари за пръв път изживяваше цялата гама от сладостни емоции, които дотогава познаваше единствено от литературата. Най-накрая се бе превъплътил в Жюлиен Сорел, протегнал ръка под масата в опит да докосне ръката на госпожа Дьо Ренал и очакващ с трепетно вълнение нощта, в която тя ще стане негова.

Глава 5

Андре Ларю с пълно право се гордееше със себе си за това, че назначи Емил Буше за заместник главен редактор. Младокът е удивителен, разсъждаваше той, потривайки ръце. Не се набива на очи, но ще сложи в малкото си джобче и най-изпечения политик. Очевидно властта не го замайва. Не попадна в нито един от обичайните капани, заложени пред младите амбициозни мъже, които се издигат в йерархията. Продължава да проявява безукорна скромност и дискретност, не взема никакви решения, без да се допита до мен, спазва установените правила, отдава дължимото на положението ми и не се домогва до никакви привилегии.

Андре Ларю придоби навика да избягва неприятните и досадни задължения и започна да ги прехвърля на Емил. Затова, когато Флоран Буслен му позвъни с молба да разговаря с дъщеря му Аник, понеже искала да става журналистка, той помоли Емил да го отмени.

Емил откликна с ентусиазъм. Името на Флоран Буслен беше известно на всички — един от най-видните френски индустриалци, собственик на първото предприятие в сектора на електрониката, той умело бе разиграл картите си, участвайки в най-разнообразни сфери на дейност, в резултат на което на петдесет и две години се оказа начело на холдинг, в който освен предприятието, влизаше още и една частна банка, няколко женски списания, акции в едно регионално частно радио и в голяма козметична фирма. За кратко време Флоран Буслен се превърна в публична личност. Висок, елегантен, изискан, той отстояваше интересите на френската промишленост в многобройните й филиали извън страната. Беше от индустриалците, които съзнаваха важността на медиите и ползата, която можеше да извлекат от тях, и съумяваше да представи проблемите на производството или на международната конкуренция също толкова увлекателно и интересно, колкото неотдавнашните спорове покрай Солженицин и удостояването му с Нобеловата награда.

— А тя защо не отиде например в някой от вестниците на баща си, вместо да се опитва да се намърда във „Фигаро“? — попита Бенедикт Емил след срещата му с дъщерята на Буслен.

— Точно защото са на баща й — отговори Емил.

— Как изглежда?

— Очарователна, женствена и…

В замечтания тон, с който й отговори, прозираше странна загадъчност, сякаш ставаше дума за личност от изключителна важност.

Бенедикт се подразни и се тросна:

— Татково момиче!

— Не повече от теб.

Бенедикт го изгледа, смаяна. За пръв път Емил й говореше с критичен тон. Ревностният почитател от първия ред освиркваше любимата си звезда. Той се стресна и веднага помоли за примирие.

— Само се пошегувах, скъпа. Честно.

И я целуна.

Бенедикт не го показа, но й се стори, че е била предадена.

— Розита, може ли да изгладите блузата ми? — попита Бенедикт от вратата на кухнята.

— Да. Само бие носите такиба боланчета. И без тоба гладя само башите дрехи.

Розита не беше в настроение този ден. Старата й омраза към Франко се бе събудила във връзка с процеса в Бургос срещу шестнайсетте баски националисти. Мъжът й и двете й дъщери полагаха огромни усилия, за да я вразумят и да й попречат да излезе да протестира по улиците.

— Бкъщи не казбаме „отибам до тоалетната“, а „отибам при Франко“ — обясни тя на Мартин и Жюлиет. — Ясно би е колко го тачим този… Да пукне макар, пет пари не дабам. Какби ли не ужасии му тежат на събестта!

Жюлиет и Мартин пуснаха тирадата й покрай ушите си. Не бяха много наясно с проблемите на баските, а и не желаеха да влизат в спор толкова рано сутрин. Спогледаха се над купичките си с кафе и свиха рамене.

— Розита — викна Бенедикт, — готова ли си?

Жюлиет погледна блузата от „Сен-Лоран“, която Розита гладеше много внимателно, и подсвирна.

— Да не отива на обяд при президента на републиката?

— Почти — отвърна Мартин. — Ще ходи при Флоран Буслен. Поканил е Емил на обяд в „Максим“ и е успяла да се покани и тя.

— Както я познавам, ще се опита да го свали…

— Розита! — провикна се отново Бенедикт нетърпеливо.

— Готобо, готобо. Тая няма никакба политическа събест, да ме тормози в такъб ден…

Бенедикт грабна блузата и отиде да се дооблече.

В ресторанта Бенедикт чоплеше с нокът червената плюшена дамаска на стола. Отегчаваше се. Двамата мъже говореха, говореха, без да спрат. Емил се стараеше да впечатли Буслен; той от своя страна разсъждаваше върху положението на Франция като собственик, който инвентаризира състоянието си: новата компания на премиера Шабан-Делмас, маоистките демонстрации, протестите на търговците, повторението на май ’68 през май ’70, арестът на един от активистите, Ален Жезмар, разпадането на обединената пролетарска левица…

— Това разделяне на Франция на два лагера е обезпокоително — твърдеше Емил. — Навсякъде назряват бунтове…

Двамата обменяха мнения за света със същата сериозност, с която си подаваха хляба.

— Да, но видяхте ли днешното проучване, един месец след смъртта на Дьо Гол. Помпиду получава одобрението на 69% от анкетираните. Много повече, отколкото генералът е получавал някога. Имаме много добър президент. Не се грижи толкова за величието на Франция, съгласен съм, но затова пък отделя далече повече грижи за модернизирането на нейната промишленост. Имам изключително доверие в него.

След това се заприказваха за упадъка на Америка и за падането на долара.

— Сега е моментът да стъпим там. Финансовите условия са много изгодни.

Бенедикт се замисли за Мартин, която вече си беше купила билет за самолета.

Както си му беше редът, Емил остави Буслен да сложи точка на разговора.

Всеки играе своята игра, помисли си тя. Емил иска да блесне и да се прочуе, Буслен да получи назначение за дъщеря си. Даваш, получаваш. Пито — платено.

Буслен покани Емил на лов в Солон. Емил благодари и удовлетвори бащината молба — Аник можеше да се смята назначена.

Шофьорът на Буслен ги остави пред редакцията на „Фигаро“.

Докато се качваха с асансьора, Бенедикт избухна:

— Ужасно се отегчих!

— Можеше поне да си измиеш косата — отговори Емил.

— Но аз си я измих!

— Не бих казал.

Не й стигна времето да отговори. Вратата на асансьора се отвори и мъжът, който го обслужваше, се поклони на Емил. В кабинета му Жьонвиев, секретарката, го очакваше със списък на хора, на които трябваше да се обади, и с куп неотложни проблеми, очакващи решение. Бенедикт трябваше да го остави да работи.

През следващите дни в ума й често се въртеше някаква мисъл, смътно предчувствие, че нещо предстои да се случи, нещо, което ще промени живота й окончателно и безвъзвратно. Не можеше да го определи точно, но се чувстваше застрашена. Откъм гърба.

Разтревожи се, стана напрегната, несръчна.

Емил беше много зает: в балтийските полски пристанища избухнаха яростни сблъсъци и скоро безредиците обхванаха цяла Полша; във Франция и Испания демонстрираха „за“ и „против“ Франко; в Италия разрешиха разводите; в Боливия предстоеше освобождаването на Режис Дебре[27]; в Рио отвлякоха швейцарския посланик… Трябваше да се изпратят репортери в тези точки на света и понеже беше декември, никак не беше лесно да се накарат журналистите, заети с покупките на коледните подаръци и празничната елха, да вземат самолета. Емил на практика не излизаше от кабинета си, напътстваше, окуражаваше по телефона специалните пратеници, допитваше се до Ларю, редактираше материали, съчиняваше заглавия и антрефилета. Бенедикт почти не го виждаше.

Има нещо друго, казваше си тя. И преди се е случвало да е много зает, но винаги имаше време за мен.

Той вече не спеше на улица „Плант“, прибираше се у тях, обяснявайки промяната с непредвидимите обрати в работата в редакцията. Нямаше минутка време да обядват заедно. Избягваше я.

Изхвърлена. Чуждо тяло. Оставаше само, когато му звънеше, Жьонвиев да й заяви: „Обадете се по-късно, господин Буше е зает“.

Едва не полудя. Осъзна какво значи да изпаднеш в умопомрачение в резултат на раздяла или внезапно прекъсване на връзка.

Без Емил оставаше без визитка, без пропуск.

Тогава реши да играе ва банк.

От доста време един журналист от политическия отдел — върхът на „Фигаро“ — я ухажваше, но до момента без резултат.

Тя прие поканата му за обяд, която бе последвана от покана за вечеря. Той не се осмеляваше да се показва прекалено настоятелен — тя му даде аванси.

Един петък, в края на работния ден, я покани да заминат на уикенд в Онфльор. Тя прие. Едва го изчака да излезе от стаята, невярващ на сполетялото го щастие, и се обади на Емил по пряката линия. Обади се лично той.

— Ало, обажда се Бенедикт.

— Да. Виж, нямам време сега, точно се свързах с Рио, Дежарден е на другата линия.

— Ще бъда много кратка. Току-що приех поканата на Едуар за уикенда. Исках само да знаеш.

И затвори. Сърцето й се качи в гърлото. Коленете й се разтрепериха. Цялата се люлееше. Провокираше го, искаше да й обърне внимание.

Той й позвъни.

— Бенедикт, това е глупаво… Защо постъпваш по този начин?

— Защото от петнайсет дни не съществувам за теб. Дори не ме поглеждаш.

— Изобщо не е вярно. Претрупан съм от работа и ти най-добре трябва да го разбираш.

— Лъжеш, Емил, лъжеш.

Той не отговори. Бенедикт затвори, беше бясна, потърси с очи нещо да счупи, хвърли яростно чашата с моливите на пода и блъсна телефона.

Реши да отиде до тоалетната да се наплиска със студена вода, да се успокои. Не бива да излизам от релси, трябва да запазя хладнокръвие. Да не губя достойнството си, това е най-важното. Повтаряше си го, докато плискаше лицето си със студена вода, когато дочу гласове и нечии стъпки, които се насочваха към вратата. Влезе в една от трите кабинки и приклекна. Вече дишаше нормално. Разпозна гласовете на Жьонвиев и на секретарката на Ларю. Изведнъж започнах да се страхувам от всичко. Крия се от тези двете, които гледах отвисоко само допреди… Струва ми се толкова отдавна. Затаи дъх и се заслуша. Разговаряха за нея и за Емил.

— Пада й се на тази преструвана. Въобразяваше си, че всичко й е позволено… Сега ще види другия край.

— Разбирам го Буше. Малката Буслен ще е много по-полезна за кариерата му. Още повече че е по-скоро хубавка. Тя знае ли според теб?

— Не, поне така ми се струва. Не престава да му звъни и да му прави сцени по телефона. Само че съвсем скоро ще се наложи да й каже, имам чувството, че малката Буслен напира да се настани тук. Тя не е свикнала да й се опъват.

— Още една, която ще го води за носа!

Двете прихнаха весело.

— Какво ще правиш през уикенда?

— Ще боядисвам апартамента с Жилбер. Има нужда от освежаване. От десет години живеем там и нищо не сме пипнали досега.

Двете заприказваха за бои, гримове, свекърви. Излязоха от тоалетната, развеселени.

Бенедикт продължи да седи в кабинката. Повдигаше й се. Надвеси се над клозетната чиния. Главата й се пръскаше, стомахът й се бунтуваше, сълзите мокреха лицето й. Остави ги да текат, не искаше да ги спира. Седна, обгърнала с ръце коленете си и избухна в ридания.

— Мамо, мамо, защо не ме обичаш? Знам, че не ме обичаш, мамо.

Разумът бавно я напускаше. Чувстваше се освободена от отговорности, странно лека, сякаш беше малко дете. Не искаше да излезе от тоалетната. „Те“ ще видят, че съм плакала, и ще са ужасно доволни.

Остана дълго време вътре, изчака „те“ да се разотидат и подутите й очи да поспаднат. Опряла брадичка до студената чиния, вперила поглед във водата, седеше като хипнотизирана. Не можеше да повярва. Струваше й се невъзможно. Сега ще се събудя. Сънувам кошмар.

Същата вечер Едуар Руйе напразно чака Бенедикт Тасен. И той сигурно си бе казал, че му се е явил сън. Прекрасен сън…

След като се увери, че няма да се сблъска с никого по коридорите, Бенедикт излезе от сградата на „Фигаро“ и се прибра в апартамента на улица „Плант“. Застана насред хола и отново се разрида под смаяните погледи на Жюлиет, Мартин, Режина и Унгрун. Хълцаше, нареждаше някакви откъслечни и неразбираеми изречения, обяснения, думи.

— Емил, Буслен, никога вече, „Фигаро“…

— Имаш връзка с Буслен и Емил е разбрал? — започна Жюлиет.

Бенедикт поклати отрицателно глава и се разрида още по-горко.

— Буслен се е опитал да те сваля. Емил е открил и нещата са се оплескали — предположи на свой ред Мартин.

Бенедикт продължи да ридае безутешно. Мартин и Жюлиет се спогледаха. Режина се намеси:

— Момичето има нужда от успокоително, защото ще изпадне в нервна криза. Отивам да й донеса хапче.

Унгрун гушна Бенедикт и я залюля в прегръдките си, от което тя се задави в сълзи.

— Мама, мама — викаше тя, — мама!

— Нещо се е случило с майка й… — предположи Жюлиет.

— Мама… Къде е мама?

Режина се върна с хапчетата и пълна чаша с вода. Накара Бенедикт да ги изпие и й сложи студен компрес на челото.

— Вероятно плаче от доста време, вдигнала е температура. Според мен по-добре да си легне, ще ни разкаже утре сутринта.

Заведоха я до стаята й, разсъблякоха я и я сложиха в леглото. Мартин и Жюлиет решиха да поседят до нея, докато заспи.

— Хапчетата ще я приспят — успокои ги Режина.

След малко двете започнаха да си шепнат в тъмното. Какво ли толкова страшно се беше случило, за да докара шефа на триумвирата им до такъв жесток срив?

— Дали да не звънна на Емил? Той сигурно знае.

— Имаш ли му номера?

— Не. Но във вестника сигурно го знаят и може би ще ми го дадат.

Емил още не си беше тръгнал. Почувства се облекчен да си поговори с Мартин. От три седмици насам избягваше Бенедикт, избягваше неизбежното обяснение. Разказа й всичко от начало до край. Как се влюбил в Аник Буслен още от първия път, когато я видял, как се срещнали отново „случайно“ — при тази дума Мартин леко се подсмихна — и колко объркан се чувствал за Бенедикт.

— Нали ще се погрижите за нея двете с Жюлиет? — попита той.

— Да, разбира се.

— Много съм ти задължен. Не знам как да постъпя с нея.

— Тази работа с „момичето на татко“ сериозна ли е?

— Да… Не… Не знам.

И той не е наясно какво му се случва, си каза Мартин и затвори.

На следващия ден Бенедикт не стана от леглото. Жюлиет и Мартин се редуваха да й правят компания. Всеки път, когато телефонът иззвъняваше, тя се стряскаше, леко се надигаше и разочарована се отпускаше на възглавницата. Жюлиет я наблюдаваше, учудена. Толкова беше смаяна от поведението на приятелката си, че просто седеше до нея, държеше я за ръката и не продумваше дума. Не можеше да си представи, че Бенедикт толкова държи на Емил.

За разлика от нея Мартин, която също не обелваше дума, разбираше много по-добре. Емил й бе действал успокоително, сега без него сигурно се чувства изгубена, объркана, като инвалид, на всичко отгоре остава и без средства.

Затова, когато Бенедикт каза, че няма да отиде на работа, Мартин заяви с тон, нетърпящ възражение:

— Сега ще се облечеш, ще се гримираш, ще се направиш красива и право във вестника.

— Не. Не мога — прошепна Бенедикт, пребледняла като платно.

— Напротив, можеш и още как! Какво ще си помислят за теб? А и не е никак професионално.

— Не мога, уверявам те. Искам да си остана тук.

— Мартин е права — намеси се Жюлиет. — Трябва да им покажеш, че изобщо не ти пука.

— Абсолютно, и дори… дори, че си имаш друг! — извика Мартин.

— Да. Точно така. Ще си измислиш нова любовна връзка… и така ще си помислят, че ти си му показала пътя на Емил! — допълни Жюлиет.

— Няма ли някой, който да се навърта около теб в момента? — попита Мартин.

Бенедикт слушаше безучастно как Мартин и Жюлиет съчиняват цяла стратегия, за да се измъкне от кашата, без да пострада реномето й.

— Много е важно да държиш главата си високо вдигната — продължаваше Мартин. — Заради самата теб.

— Мога да ти заема Низо, ако искаш — предложи Жюлиет. — Той ще се отзове, ще ти направи тази услуга. Ще идва да те взема вечер от вестника и ония ще си кажат: „Виж я ти, малката Тасен, тя ходела с Жан-Мари Низо…“.

— Как така можеш да ми заемеш Жан-Мари? Виждате ли се?

Жюлиет си прехапа езика. Беше сгафила. В желанието си да помогне, съвсем й беше изхвръкнало от ума, че Бенедикт не бива да знае, че се вижда с Жан-Мари.

— Ами… да… тоест…

Мартин я изгледа кръвнишки и Жюлиет млъкна.

— Виж, това не ни е сега проблемът — каза Мартин. — Ставаш, вземаш един душ, слагаш си малко боичка, разкрасяваш се и отиваш на бачкане. Нали така?

— Ами ако случайно го срещна? — попита Бенедикт. — Какво трябва да направя?

— Каквото и той. Или го избягваш, или се правиш, че не го забелязваш.

— Няма да мога.

— Ще можеш. Просто си мисли, че човекът, когото обичаш най-много на света, е до теб и вървите двамата ръка за ръка.

— Мама…

— Както кажеш. Представи си, че майка ти е до теб, и го подмини. Не забравяй: с гордо вдигната глава и без капка емоция. Обикновено отлично го умееш това, скъпа.

За пръв път Мартин се обръщаше толкова мило към нея и на Бенедикт й се прииска да си остане в леглото, на топло, заобиколена от обичта на приятелките си.

— Ами на Коледа? Какво ще правя на Коледа? Не искам да си ходя у дома, при родителите ми и при братята и сестрите ми, които ще се веселят.

— Не бързай, Коледата ще я обсъдим по-нататък, има време.

— Бихме могли да я прекараме тук всички заедно — предложи Жюлиет в желанието си да й простят.

— Защо не? — каза Мартин. — Хайде, ставай и се покажи на висота.

Бенедикт стъпи с единия крак на пода. Жюлиет я разцелува.

— Не ми се сърдиш, нали, кажи, че не ми се сърдиш?

— Не. Май всичко ми е все едно…

Какво ще правя без него? Няма да мога да съчиня дори най-малкия материал. Сети се за списъка от съвети, който беше изготвил за нея и който бе закачила на стената над бюрото си.

Сега го обичам много повече, отколкото когато бяхме заедно, призна пред себе си тя. Какво става с бедната ми глава?

Глава 6

Мартин отиде да се сбогува с Питивие. Беше дошла за края на седмицата при родителите си, в четиристайното жилище в работническия квартал, в който бе преминало детството й. Постланото с плочи стълбище гърмеше от виковете на жената от третия етаж, която хокаше мъжа си, когато се прибираше пиян, по дървените парапети момичетата дълбаеха имената на момчетата, с които ходеха в момента, а върху изтривалката за крака пред вратата на портиерната бяха щамповани инициалите Д. и Р. Тя беше останала в наследство от първия портиер и следващите я бяха запазили. Някога изтривалката бе представлявала загадка за малката Мартин. Момиченцето се чудеше защо изтривалката неизменно оставаше на мястото си, независимо от смяната на портиерите, и какво означават двете букви: „Дирекция Разузнаване“ или „Дърва и Разпалки“… Прекарваше часове в измисляне на възможно най-абсурдни съчетания от думи, започващи с тези две букви, докато чакаше някой от родителите й да се прибере от фабриката и да й отключи. „Дискретност и Разюзданост“, „Домоуправител и Разруха“… Жонглираше с инициалите от изтривалката, съчинявайки всевъзможни гротескни комбинации.

Остарявам, каза си тя, умилявам се от детските спомени. Гледаше с други очи и на родителите си. Вече не им се сърдеше както преди. Аз съм различна, те не са. Те са като всички останали. Защо ли съм като грозното патенце, което се клатушка на късите си крачка встрани от другите?

Когато Мартин влезе, Жоел и майка им си говореха за завеси. Двете млъкнаха и Мартин остана с впечатление, че се натрапва. Измъкна се, споменавайки за някакво телевизионно предаване, което искала да види, и седна настрани. Майка и дъщеря подновиха разговора за кукички и басти, на какъв интервал трябваше да ги ушият, дали да са по-нагъсто, или по-нарядко. Може и да съм се спасила от подобни занимания, като изгубих Ришар, спестила съм си чудовищното алиби на брака, който с благословията на обществото принуждава жената да се откаже от себе си. Да се посвети на готвене и кърпене, на биберони и заушки, на ясли, домашни, съчинения и изпитване на хлапетата.

Всеки път, когато се сещаше за Ришар, омразата се надигаше в гърдите й. Кубчето се раздуваше и я изпълваше с гняв. Гняв студен, решителен и неотстъпчив. Дори да пукне на отсрещния тротоар, няма да се обърна и да видя как от устните му излита сетният му дъх… Не трябва да мисля за него. Не трябва да мисля за него, повтаряше си тя, стиснала юмруци. Да не се обръщам назад към миналото ми, за да не се превърна в стълб от сол. Да гледам право напред към далечния син хоризонт, на фона на който се очертават небостъргачите, да виждам инициалите на „Прат Инститют“ и американците, красивите американци в дългите им открити автомобили. Нещо съвсем различно, несравнимо с някакъв дребен кривоноско, жалък и подозрителен авантюрист. Който позорно избяга. Да не мисля за него, да не мисля. Или само за да се напомпам с желание за мъст, с енергия за реванш, да се сдобия със зашеметяващата сила на ответния удар, който нокаутира противника. Също като граф Монте Кристо.

Размотава се безцелно през целия уикенд. Сбогуваше се с този и онзи, пускаше дребни монети в джубокса на „Кафе дю Нор“ и слушаше непрекъснато музиката от филма „Борсалино“, долепила буза до хладното стъкло на машината. Марсилия на престъпниците и сутеньорите, Белмондо и Делон на топлото слънце, курвите, кафенетата, разчистванията на сметки, малките улички на емблематичния квартал „Пание“, Средиземно море… Тези неща ще ми липсват „там“, няма да ги има в Ню Йорк.

Мислеше за „там“ и в същото време търсеше причини да остане „тук“. Поръчваше си още един сироп от бадеми, още едно парче сладкиш „Питивие“, запалваше една житан, прокарваше пръст по гетинакса на масата. Там, тук, там, тук… Небостъргач и стълб от сол.

Събота вечер покани родителите си на ресторант. Те се чувстваха неудобно извън обичайната си среда. Никога не сме ходили заедно на почивка, припомни си Мартин. Двете с Жоел ни изпращаха на летен лагер на Партията, а те оставаха в Питивие или ходеха при роднини в Бретан.

— За пръв път сме тримата заедно на ресторант — отбеляза Мартин.

— Ние никъде не излизаме, така си е — съгласи се майка й.

Хранеха се мълчаливо. Отбелязаха, че било безсолно. Виното имало дъх на тапата. Обслужването било мудно.

— Като си помисля, че плащаме за обслужването — отбеляза господин Маро.

Свикнали да си правят сметката, семейство Маро не можеха да се отпуснат. Избраха най-евтините ястия и се наложи Мартин да се намеси, за да си поръчат ордьовър от морски дарове и заешко задушено с гъби.

— Нали аз ви поканих.

Подчиниха се след кратко колебание. За да й направят удоволствие, но радостта й беше помрачена.

— Татко, мамо, искам да ви кажа, че това е последният път, когато сме заедно, защото може би няма да се виждаме дълго време.

Двамата я изгледаха, учудени от това, че минава направо на темата. Обикновено започваха разговорите си със забележки за цените на фасула или с обсъждане на времето.

Сервитьорът постави приборите за рибата от двете страни на чинията на госпожа Маро и Мартин улови погледа, който майка й хвърли на баща й.

— Ще ми липсвате — продължи тя, твърдо решена да не позволи разговорът да замре.

Тук няма телевизор, който да заглушава гласовете и да пречи, така че ще бъдат принудени да говорят и да слушат. Вкъщи трябва да викаш силно, за да те чуят, когато искаш да кажеш нещо, и затова никой не си прави труда да си отваря устата.

Отначало двамата се спогледаха, объркани от изявлението на дъщеря им.

После, след като се оригна, баща й остави ножа и попита:

— Тогава защо заминаваш? Не ти ли е добре тук? Имаш си хубава работа, нали?

— Имам нужда от нещо голямо, татко. От нещо огромно. Задушавам се. Сякаш хората са наредени в малки кутийки и…

— Още от малка все казваше, че имала нужда от въздух, не си ли спомняш? — обърна се майка й към баща й.

— Не, според мен ония нейни книги й объркаха акъла. Книгите и приятелствата й.

Мартин установи с огорчение, че разговорът не потръгва.

— Вината не е ваша, не си мислете. Това е моя отдавнашна мечта. Може би правя грешка, бъдещето ще покаже.

И отново мълчанието надвисна над масата, докато баща й изтопи чинията си със залък хляб, преди да каже:

— Не разбирам. Там животът е труден. Безмилостен. Ще трябва да се бориш.

— Точно това ми харесва.

— Всеки гледа само себе си.

— Точно това ми харесва в тази държава, там нищо не се гради върху политически теории. Това е държава на прагматизма, в която единствено опитът и действието имат значение.

Тримата никога не говореха за политика помежду си. От времето, когато Мартин се разбунтува и не искаше да върне двете плетени шапки, които бе откраднала от „Филдар“, темата беше табу. По-късно, за да се изяснят нещата, въпреки наложеното мълчание, тя беше закачила на стената над леглото си следното изречение, написано с червен флумастер: „Не харесвам копейките, не ви харесвам и идейките“.

— Това е въпрос на избор. Твоят избор. Но отлично знаеш какво мисля по въпроса.

— Татко, нека ти обясня.

— Няма смисъл, Мартин. Никога не сме те спирали в нищо с майка ти и ти го знаеш. Това, което не мога да разбера, е защо заминаваш точно там. Винаги си била против нашите идеи, не знам защо и не желая да знам. Впрочем, предпочитам да не зачекваме темата, за да си запазим с майка ти добрите отношения с теб.

— Е, лесно е да говориш така — възпротиви се Мартин, усещайки как отново я обзема гняв.

— Може и да е лесно, но така стоят нещата.

— Но, татко… С теб никога не може да се говори за нищо. Аз не критикувам вашите идеи, аз защитавам моите, това е съвсем друго все пак!

— Бордото се оказа много добро, Терез, не намираш ли?

В същия миг Мартин получи ритник под масата и разбра, че майка й я моли да замълчи.

— Аз съм против идеологиите, против всички идеологии, в това се изразява моята борба — заключи тя.

— Защото не ти се е налагало да се бориш. Както и на всички от твоето поколение. Ако не се бяхме борили с майка ти, ако не бяхме протестирали, нямаше да имаш такъв лек живот и толкова възможности, повярвай ми.

— Баща ти има право, Мартин — намеси се госпожа Маро. — Сега вече е лесно да се критикува.

Мартин се отказа. Нямаше да ги укорява за годините, отдадени на борбата. Те поне бяха честни и искрени. Не бяха извлекли никаква лична облага. Бяха истински работници, които понастоящем живееха като истински дребни буржоа. Това, за което тя ги укоряваше, бе, че бяха спрели насред път: до четиристайния апартамент в работническия квартал и до партийните разпореждания. Пълна липса на критичност. Невъзможност да се говори или спори, тотална абдикация от лично мнение. Хоризонтът се простираше до събранията в първичната партийна организация и директивите на генералния секретар на ФКП, другаря Валдек-Роше. Вероятно смятат, че ги предавам, че съм преминала във вражеския лагер. Може би съжаляват, че не са останали у дома пред телевизора да гледат „Форсайтови“.

Усмихна се неловко и ги попита какво ще поръчат за десерт.

В понеделник стана в пет и половина и приготви закуската. Баща й беше в смяната, която застъпваше в седем, а този ден майка й започваше работа в девет. Беше сама с баща си, наливаше му мляко и му мажеше с масло филийките. Той й благодари за вечерята в ресторанта. Тя сложи ръка върху неговата, но той я отдръпна да си разтърка очите, след което стана от масата, разтривайки кръста си.

— Боли ли те? — попита Мартин.

— Да. Докторът ми каза да нося колан. Как не, и така ще ми мине. От времето е, разваля се.

Той погледна през прозореца. Беше сиво утро, с прихлупено небе. През цялата седмица щеше да става под това сиво небе и да върши еднообразната си работа. По това време във фабриката докарваха захарното цвекло, безкрайна върволица от камиони и трактори трябваше да се разтоварват и да се пренасят тежките контейнери, пълни с кални грудки.

Мартин стана и отиде да го целуне, докато се готвеше да тръгва с канчето с обяда през рамо, нахлупил ниско кепето на главата.

— Довиждане, татко.

— Довиждане, дъще.

Стояха един срещу друг, обзети от неловко мълчание.

— Приятен ден — пожела му Мартин.

— Ех, едно да знаеш от мен, понеделник е приятен ден само за богатите. Нейсе! Желая ти късмет.

— И ти имаш вина, да знаеш — подметна майка й. — Все говориш неща, които ни натъжават. Да не си мислиш, че на баща ти му е приятно, че заминаваш за Америка!

— Ама какви родители сте ми, ако не мога да говоря с вас?

Майка й повдигна рамене и натопи филията си в шокото.

— Винаги си била такава. Все искаш да променяш света. Питам се за какво ли сме си мислили, като сме те правили!

— Може би сте били в разгара на бунта. От вас съм го наследила.

— Знам ли…

— Мамо, на кого приличам? На татко или на теб?

Искаше й се майка й да се разприказва. Да й разкаже за времето, когато е била бебе или вече поотраснало момиченце. Вместо това госпожа Маро стана от масата и отнесе купичката си в мивката, изми съдовете на бърза ръка и каза, бършейки ръце в кърпата:

— Хайде, чака ме работа, трябва да тръгвам. Днес трябва да се регистрирам на пропуска в девет.

Повтори същите жестове като мъжа си. Взе си канчето, метна го през рамо, завърза си забрадката и вдигна яката си.

— Днес май е захладняло.

Мартин я наблюдаваше внимателно. Не знаеше кога щеше да я види пак. Страхът я стисна за гърлото. Дощя й се да се гушне в палтото й.

— Хайде, голямото ми момиче, бъди здрава и се обаждай. Пази се.

— Тейк кеър, както казват американците.

— Какво?

— Нищо.

Майка й здраво я притисна до себе си, потърка двете си бузи в нейните. Мартин усети канчето до корема си, долови мириса на сапун и леката грапавина на яката на палтото. Мамо, мамо.

Майка й се отдръпна.

— И да се обаждаш, чуваш ли?

Тя размаха показалец, сякаш я предупреждаваше да внимава.

— Дадено — обеща Мартин.

— На излизане заключи и остави ключовете при портиера.

— Добре.

— И бъди разумна, вече не си малка.

Мартин кимна.

Не си беше представяла, че раздялата с родителите й е толкова трудна работа.

Целият ден събира и подрежда нещата си, сортираше и слагаше настрана това, което щеше да вземе за там. Бе пуснала транзистора, кулинарната рубрика предлагаше разни рецепти, нервира се и смени станцията, отиде на Европа и докато местеше стрелката по скалата, песента внезапно гръмна в ушите й: „You’ve lost that loving feeling, you’ve lost that loving feeling, you’ve lost that loving feeling, woo, woo…“.

Останала без дъх, Мартин се отпусна на най-близкия стол. Песента на Ришар. Светкавичната усмивка отново се появи и я грабна, стомахът й се сви от болка и тя се помоли тихо: върни се, Ришар, върни се, където и да си. Обичам те, моля те, върни се…

Глава 7

— Моя малка Джулиет, искам да ви кажа колко съм доволна от вас.

— Доволен, господин Фарланд, вие сте от мъжки род.

Фарланд се засмя и седна на края на бюрото й, с ръце в джобовете. Винаги ходеше облечен по един и същ начин: сив костюм, раирана риза с яка с копчета, раирана вратовръзка. Посребрена, късо подстригана коса, сини очи, на кутрето на лявата ръка пръстен с емблемата на университета, който беше завършил, ослепителна усмивка — за която се грижи, така както други мъже се грижат за колите си — и бронзов загар. Истинска ходеща реклама на преуспял петдесетгодишен висш служител. Държи се с нея приятелски, без най-малък намек на двусмислие или на опит за съблазняване. Влюбил се във Франция и се установил да живее в Париж преди две години. Създал международната си адвокатска фирма с още един американец, от белгийски произход, господин Ноблет. Екипът на „Ноблет и Фарланд“ в преобладаващата си част се състои от англичани и американци и Фарланд често идва при Жюлиет, за „да поддържа“ френския си, както твърди. Харесва й как произнася името й: Джулиет.

— Много добре се справяте, да знаете. Беше добра идея да ви взема за стажантка.

— Ще ви върна комплимента: и аз съм много доволна — в женски род — да работя при вас.

Истина си беше. В кантората на Ноблет работата беше динамична и ефикасна, шефовете не ви щипеха по задника и тя научаваше всеки ден по нещо ново. Английският й също се беше ошлайфал, така че се записа в същите курсове като Мартин, но на по-ниско ниво.

— Защо се насочихте към правото, Джулиет?

— За да се обръщат към мен с думата „адвокат“… А вие?

— В деня, в който новото ми електрическо влакче се счупи… бях деветгодишен и се заклех пред себе си да преследвам до дупка мръсника, който ми го беше продал. И да го унищожа.

Сега пък Жюлиет се разсмя.

Откакто стажуваше при Ноблет, факултетът й се струваше страхотна скука и напълно лишен от интерес. Първата година й се беше взел акълът от страх; втората запретна ръкави и работи здравата и едва в трети курс започна да се пита какво прави в университета „Асас“, за какво й е да се прозява над правните текстове, когато в кантората на авеню „Виктор Юго“ се случваха толкова интересни неща. Чудеше се дали да не прекъсне следването. Поговори с Фарланд и той я разубеди.

— Една диплома е винаги от полза. Особено във Франция… А ако случайно някой ден решите да отидете да работите в Щатите, няма да губите време, ще бъдете с предимство.

Жюлиет въздъхна. В момента точно времето й липсваше най-много. Ноблет, университетът, английският, Низо, Виртел, Луи.

Довечера излизаше с Жан-Мари. Щяха да ходят в „Комеди Франсез“ да гледат „Игра сън“ на Стриндберг. Допреди седмица не подозирах за съществуването на Стриндберг. Със същия успех можех да кажа, че това е името на полярно течение или марка бански костюми.

Жан-Мари я чакаше под аркадите с два билета в ръка. Когато ходеше на театър, Жюлиет често имаше усещането, че присъства на истинско свещенодействие. Че участва в грандиозна постановка, в ритуал, който започваше от контролата на билетите и продължаваше през цялото време, докато траеше представлението. Нямаше да се учуди, ако Луи XIV, следван от целия двор, се появеше след третия звънец. Тази вечер великолепието на „Комеди Франсез“ й се струваше особено вълнуващо. Всички условности, които Луи и приятелите му се опитваха да премахнат и да осмеят в мазето на улица „Тампл“, тази вечер се разгръщаха пред очите й в пълния си блясък. Когато ходеше при Луи в „Гран Шик“, се обличаше като истинска повлекана, за да не се различава от останалите. Последната им приумица беше рижавите да не плащат вход за представленията!

Тази вечер се беше облякла елегантно за срещата с Жан-Мари и се наслаждаваше на светлините, на декора, на миризмата — обичаше особената миризма в театрите, миризма, наслоявана от няколко века. След като завесата падна, Жюлиет дълго не спря да ръкопляска.

— Ти си най-ентусиазираното момиче, което познавам — изгледа я Жан-Мари.

На изкуствената светлина в театъра черната му коса хвърляше лъскави отблясъци, очите му искряха, от цялото му същество се излъчваше елегантна небрежност. Стори й се още по-изискан. Около него витаеше особена атмосфера на извисеност, на висша интелигентност, които очароваха Жюлиет, издигаха я до непознати върхове, облагородяваха я.

— На теб го дължа. Откакто общувам с теб, се чувствам много по-добре, промених се. Ти ме научи да се гордея със себе си.

— „Самопознанието е по-важно от славата“, е казал Барбе д’Орвили и ти в момента се превръщаш в сила, в истинска сила… с която другите трябва да се съобразяват.

— Току-виж съм се възгордяла.

— Много добре. Това ще е здрава гордост. Да знаеш кой си и да не позволяваш да ти се качват на главата. Баба ме научи на нея.

Често й говореше за баба си.

Жюлиет съжаляваше, че не я е познавала. Също както Минет. Едва се докоснах до нея. Наблюдавах я отстрани, с погледа на чуждите хора и се разминах с нея. Все още не си бях изработила свой собствен поглед.

— Жан-Мари, Жан-Мари!

Обърнаха се и видяха Емил Буше, придружен от висока руса жена. Това трябва да е заместничката на Бенедикт, си каза Жюлиет, решена да се държи резервирано.

Емил ги представи и предложи да вечерят четиримата в „Кастел“. Жюлиет изгаряше от желание да отиде, но замълча от чувство за солидарност с Бенедикт.

— Много мило от твоя страна, драги — отклони поканата Жан-Мари, — но имаме други планове.

Емил ги изгледа разочаровано. Очевидно да афишира новото си завоевание, бе за него върховно удоволствие.

Взеха си довиждане, Емил се разтапяше в усмивки, блондинката се държеше високомерно, едва ли не презрително.

— Ненавиждам сервилните усмивки на Емил — изкоментира Низо. — Сякаш е някакъв продавач. А тя, понеже е дъщеря на човек от голямото добрутро, смята, че ще се опозори, ако си отвори устата да каже нещо.

— Не е истинска блондинка, тъмните корени се виждаха — отбеляза Жюлиет.

Двамата вечеряха в един руски ресторант и Жюлиет леко се напи.

— Ела вкъщи, Жюлиет… Моля те. Ще те гледам как спиш, няма да те докосна.

— Не. Би било прекалено лесно.

„Прекалено лесно“ беше тяхната парола. Начин на споделяне, на съучастничество в своеобразния им заговор: откриването и моделирането на Жюлиет Тюил. Тя се опасяваше, че ако легне гола до Жан-Мари, тази Жюлиет ще отлети с един мах на крилете. И другата Жюлиет, онази, която хладнокръвно се оставяше да бъде обладавана от Доналд Дък и страстно се извиваше под Луи, също толкова ненаситно и грубо ще лапне наведнъж и ще унищожи Жан-Мари Низо.

Нямаше как да разкрие тези подробности на внезапно помръкналия Жан-Мари, затова го погледна и му се примоли с нежен глас:

— Моля те, имай ми доверие. Имам нужда от време. Моля те.

Доближи се до него и докосна устните му с лека и топла целувка.

Нежна целувка на годеница, каза си Жан-Мари. Как боли, когато си влюбен! Не смееше да разпитва за другия или другите, на които Жюлиет посвещаваше вечерите и нощите си. Чакаше тя сама да дойде при него. Повтаряше си, че трябва да се въоръжи с търпение, но господи, имаше дни, в които беше толкова трудно! Когато цяла вечер я беше чувствал до себе си, бе усещал парфюма й, дъха й, наблюдавал бе усърдието й да се учи, да слуша, да разбира, той имаше едно-единствено желание: да я грабне в прегръдките си и да я отнесе далече, да я запази само за себе си.

— Жюлиет…

Тя леко докосна с пръст устните му и поклати отрицателно глава, сякаш искаше да му каже: по-добре да замълчим. Почакай, почакай още малко.

Срещите с Виртел протичаха по един и същи ритуален начин. Доналд Дък се забавляваше, разплут върху канапето Жюлиет, играеше си с него, сгъваше го, разпъваше го, сваляше облегалките за ръце, накланяше напред или назад гърба, лижеше го, блъскаше го със силни тласъци, повреждайки пружините и механизмите. Добре че имам достатъчно съпротивителни сили, иначе лигавият мръсник е напълно способен да прецака непоправимо завидната ми чувственост! От време на време — припомнил си вероятно яростните й негодувания от началото — той вдигаше глава с думите: „А тук, приятно ли ти е?“, сочейки с пръст някоя част от тялото й, която усърдно дърпаше, притискаше или мачкаше. Тя отвръщаше „да, да“, мислейки за друго. Тези сеанси се оказваха по-полезни от йогата или медитацията. Отдаваше се на разсъждения и се вглъбяваше в себе си. Имаше време да направи разбор на деня си, да огледа личните си проблеми, та дори и чуждите.

Семинар на тема „минорно чукане“.

Правеше интересни открития, отнасящи се до собствената й сексуалност. Например разрешаваше на скъпия Едмон да употребява, че и да злоупотребява с половия й орган, с щедрост, граничеща с безразличие, но и дума не можеше да става да му позволи същите волности по отношение на устните и гърдите й, благородни ерогенни зони, запазени изключително за принца от приказките. Той можеше да забие уста, пръсти или пениса си във вагината й, изобщо не й пукаше. Беше нещо там долу, далече от нея. Някъде из Белучистан или Външна Монголия. Това, което не можеше да понася у него, бе как се примъкваше, как протягаше пръсти към зърната на гърдите й, пъхаше език в устата й, докосваше с устни врата й, там, където допирът те кара да настръхваш, усещаше това като насилие над съкровената й интимност. В такива мигове в гърдите й се надигаше гняв. Идваше й да свие колене и да го изрита чак до другия край на стаята. Засега все пак Виртел се задоволяваше с наложения от нея строго парцелиран и ограничаван секс.

След като изчерпаше отвратителните си хватки, той се търкулваше встрани и веднага предлагаше:

— Един джин руми?

За Доналд Дък картите бяха придобили същото значение като любовните палувания. Той ставаше, нахлузваше си гащите, надуваше перки, думкаше войнствено по гръдния си кош, сякаш се готвеше да се хвърли в битка, помпаше мускули, пъхаше пръст в цепката на слипа си, вадеше един ташак, започваше здраво да го масажира, после идваше ред на другия, включваше радиото или телевизора, лапваше една пура, сипваше си един скоч, въздъхваше, удовлетворен от толкова много наслади накуп, попипваше се отново и изваждаше картите.

Жюлиет отбелязваше резултатите и съвсем разбираемо, шмекеруваше. Нямам нищо против да ме прекарва в леглото, но няма да се дам да ме прекарва и на карти. Тя правеше всичко възможно да спечели, но когато съдбата не беше благосклонна към нея, фалшифицираше резултата. Виртел я подозираше, но не се осмеляваше да я обвини открито. Щеше да бъде унизително, дребнаво, сякаш беше дете, което се цупи. Не можеше да си го позволи. Той беше Виртел Великолепни, най-едрият парижки предприемач, кралят на въртележките. Затова само си позволяваше да хвърля по едно бързо и ядовито око на резултатите, да се опитва да изчислява наум, но Жюлиет закриваше листа или бързаше да започне следващата игра, принуждавайки го да се съсредоточи върху картите си. Играта се беше превърнала в разчистване на сметки, двамата действаха в пълно мълчание, погълнати от избраната тактика. Скоро стана така, че прекарваха по-дълго време в игра, отколкото в леглото.

Случваше се Жюлиет да печели, без да прибягва до хитрини. Тогава тя му връчваше листа с резултатите, ликуваща, и той го смачкваше, побеснял. Друг път, когато той печелеше, тя заявяваше: „Готово, пак спечелих“, и късаше листа с бележките, без да му позволи да направи опровержение.

— Не разбирам, нищо не разбирам — повтаряше той, сащисан.

— Ще спечелите следващия път, Едмон — успокояваше го тя с мазен гласец.

Прецакан, прецакан си, чичка, тананикаше си тя наум. На всичко отгоре ти говоря на „ви“, а ти ужасно мразиш и това… Колко опияняващо е чувството да воюваш, да пронижеш врага, да го заковеш, без да му дадеш да гъкне!

Беше й връчил първия чек и тя го занесе в банката, горда, сякаш беше пират, който заравя първата си плячка в някоя пещера. Сюркуф й намигаше дяволито. Човек винаги се бие за това, което му липсва. Печеля мангизи и спасявам честта си.

След като дълго време беше превивала гръб, сега Жюлиет изправяше рамене. Започваше да се оправя сред законите на джунглата и намираше това занимание за доста по-вълнуващо от изтърканите християнски повели да бъдеш добър, щедър и да си подложиш и другата буза, ако те ударят по едната. Щеше да бъде несравнимо по-добре, ако можеше да се разкрие пред някого, да сподели с някого вълнението от тайната си, но не се виждаше как обяснява на Мартин или на Шарло откъде идваха трите хиляди франка на месец, с които живееше. Този втори стаж оставаше забулен в тайна и тя ликуваше в самота.

Главно това помрачаваше радостта.

Глава 8

— А, не, такива не ми минават! Ти шмекеруваш!

Виртел хвърли картите на масата. Белият му халат се разтвори и розовите му тлъсти гънки лъснаха пред очите й. Побеснял, той хвърляше огън и жупел и клатеше глава, невярващ на очите си. Едва се крепеше върху черната кожена възглавничка, която издъхваше под тежестта му, и непрекъснато се поклащаше наляво-надясно, за да запази равновесие.

Ако някой външен човек ги наблюдаваше, скрит в гардероба или зад завесата, щеше да бъде силно озадачен. Двамата пристигаха, поздравяваха се мимоходом, хвърляха се в леглото за един бърз секс, свършваха, сякаш ги гонеха, всеки зает да мисли за това, което ще последва. На Жюлиет й ставаше все по-трудно да подправя резултата, всеки момент рискуваше Виртел да я разкрие. Той хвърляше толкова сили в стремежа си да победи, че започна да страда от силно и продължително главоболие. Пепелниците преливаха от пури, той смучеше и дъвчеше краищата им с настървение.

— Не съм спечелил нито веднъж, откакто започнахме. Само не ми казвай, че е нормално!

Жюлиет събираше картите мълчаливо.

— Бъдете доволен, Едмон, че не играем на пари.

— Като стана дума за пари… Може да се каже, че ти много лесно си изкарваш парите. Никога досега не съм виждал толкова пасивна мадама!

— Естествено, нали влагам цялата си енергия в картите. Не може всички хубости на едно място.

— Да бе, подигравай се, прави се на хитра, мога да ти кажа, че няма да продължи дълго.

Той я дръпна за китката и я принуди да коленичи в краката му.

— Едмон, какво ви прихваща!

— Искам да ми говориш на „ти“, разбра ли?

— Не мога.

— Напротив. Ще ми говориш на „ти“.

— Не.

— Ще го направиш, чуваш ли какво ти казвам?

— Никога.

Вените на слепоочията му се издуха и пръстите му се сключиха около китката й в желязна хватка. Той поклати глава, злобно усмихнат.

— Така, значи, фукаш се, защото правиш шашми на карти, ама в леглото си кръгла нула, моето момиче.

— Нали вие настоявахте, не аз. Пуснете ме, боли ме.

— Като съм те хванал, няма пускане!

Жюлиет се заизвива, опитвайки се да се откопчи, но той я стисна още по-здраво и грабна и другата й ръка.

— Въобразяваш си, че си много силна, а? Презираш ме?

— Вижте какво, Едмон, не може ли да ме пуснете, да седнем удобно и да си поприказваме?

Говореше му с много търпелив тон като на капризно дете и това окончателно го вбеси. Виртел силно ритна крака на малката масичка и притисна Жюлиет до гърдите си.

— Край на приказките, край на играта. От сега нататък ще правиш това, за което си тук и за което ти плащам. Ще ми духаш като истинска курва.

Жюлиет го изгледа.

Е, това щеше да й дойде в повече. Да се оставя да я чука, иди-дойди, но да лапне това розово и меко нещо, обрасло с рижи косми, беше направо немислимо. Дори да й предлагаше милиони долари. Опитвам се да не поглеждам към него, когато ме чука, запушвам си носа да не усетя миризмата му, тъй че това със смученето, забрави…

— Лапай!

Той разтвори халата си и тикна главата на Жюлиет между краката си, притисна я с две ръце, заклещи я, нямаше мърдане. Тя се олюля, затвори очи, престана да диша, задърпа се. Не мога, не мога, не съм курва, станала е грешка, връщам трите хиляди франка в банката, това няма да го направя, просто не мога, не мога.

— Смучи, хайде, лапни го!

Той прокара насила члена си по плътно стиснатите й устни, тя погнусено се разтърси.

— Смучи, мръснице, преструвай се, че ти е приятно.

Тя тръсна силно глава, успя да се дръпне, принуждавайки го да я пусне и проплака:

— Не мога. Край, аз бях дотук. Грешката е моя. Край, приключваме.

— Не искаш да ми направиш една свирка?

— Не.

— В такъв случай те изхвърлям, разбираш ли какво ти казвам? Изхвърлям те.

— Не ми пука.

Той се опули насреща й, шашнат. Изкриви уста, ъгълчетата на устните му увиснаха, сякаш се разтекоха, сведе поглед към нагънатия си корем и притвори полите на халата. Дори той не харесва тялото си, каза си Жюлиет.

Виртел се отпусна, спихна се на кожената възглавница, безмълвен, отпуснал ръце в скута си.

— Не ми се сърдете, наистина се нуждаех от пари, а не исках да моля родителите ми. Нали разбирате. Скарахме се и не желаех те да ми плащат наема.

— Подай ми панталона, да ти напиша чека.

Тя му донесе чековата книжка. Не искаше да проявява любопитство, да надзърта, за да види цифрата. Нямаше да го стори пред него. Ще го пъхне в джоба си и ще го види чак когато излезе на улицата. Може да се опита да ме унижи отново, кой знае. Тя прибра чека, без да го погледне, и започна да се облича.

След като се приготви, се обърна към него. Той не беше мръднал от кожената възглавница, разкрачил крака като дебеланкото от рекламата на гумите „Мишлен“. Жюлиет понечи да му подаде ръка. Той се извърна.

— Махай се!

— …

— Изчезвай!

Като минаваше покрай кухнята, забеляза, че хладилникът свети — беше отворен, и без да се замисли, отиде да го затвори. Вътре имаше три бутилки шампанско. Взе едната.

Ще си я изпият двамата с Луи.

Никак не е странно, че хората се отнасят с презрение към секса, разсъждаваше Жюлиет, крачейки по улицата с бутилката шампанско в дълбокия джоб на дългото си палто, някои от тях го правят толкова зле. Претупаният секс с Виртел няма нищо общо с любенето, на което се наслаждаваме двамата с Луи. Предполагам, че повечето хора се любят като мен със скъпия Едмон, колкото да се разпишат. Две тела едно върху друго. Без любовна игра, без очакване, без „стоп-по-нататък-не-може“, или „твоя-съм-прави-с-мен-каквото-пожелаеш“. Това обяснява защо толкова ненавиждат удоволствието и говорят за чукане и гол секс, изкривили отвратено устни.

Край. Кошмарът с Виртел приключи. Защо ли изобщо се съгласих?

Сякаш някой друг действаше вместо мен. Не ме бива за проститутка, определено. За да си такава, трябва да имаш много лошо мнение за себе си или пък да ти е все тая.

Изкачи стълбите на бегом, вземаше по две-три стъпала наведнъж.

Видя под вратата лъч светлина. Луи й беше казал, че вечерта ще си бъде вкъщи, щял да работи. Натисна звънеца. Изчака. Пак позвъни.

Най-накрая чу стъпки, които се приближаваха към вратата, и гласа на Луи:

— Кой звъни?

— Аз съм — отговори Жюлиет.

Той направи кратка пауза, преди да отговори:

— Може ли да минеш след четвърт час, точно сега съм в банята и…

Истината я прониза като нож. Облегна се на вратата, притиснала бутилката до гърдите си. Ще речеш, че идвам да го виждам специално, за да си причинявам страдания.

— Не. Ще стоя тук, докато ми отвориш.

Някакъв женски глас попита:

— Какво става? Идваш ли, Луи?

Луи изруга. Сигурно се беше върнал в стаята, защото Жюлиет дочу шум от заглъхващи стъпки, след което той отново се върна.

— Слушай, Жюлиет, не усложнявай нещата. Изчезвай и ела след десетина минути.

— Не, ще остана тук. Ако не отвориш, ще разбия бутилката във вратата.

— Каква бутилка?

— Най-обикновена бутилка.

— Добре, изчакай малко.

Зад вратата започнаха някакви увещания, момичето извика:

— Ти луд ли си?

Луи продължи да го уговаря.

Не ми пука, ще стоя тук, реши Жюлиет. Или аз, или онази мадама, ще видим кой кого. С него се познаваме от доста време, имаме общи спомени. Трябва да е някоя от курвите, дето ги мъкне от онова заведение… „Буса“.

— Отвори или ще строша бутилката във вратата. Ще се вдигне голяма патърдия, газирано е — заплаши Жюлиет.

— Остави я, да прави каквото иска! — извика онази.

— Мамка му, иди да се облечеш — изрева Луи.

— Ще броя до три — предупреди Жюлиет.

Като имам предвид лошите му отношения с хазаина, няма да му се иска оня да му вдигне мерника, разсъждаваше тя.

— Добре, добре, ето, отварям — примири се Луи.

Той отвори вратата и Жюлиет я видя. Гола. Увила се беше в един чаршаф. От гърдите й се изтръгна въздишка на облекчение: не беше Мари-Анж.

— Дотук добре, а сега чупката! — заповяда Жюлиет.

Онази погледна към Луи, който сви рамене.

— Оставям ви да се разберете помежду си.

Грабна един комикс, който се търкаляше на бюфета, и изчезна в тоалетната. Жюлиет се обърна към момичето:

— Имаш три минути да се облечеш и да се ометеш, в противен случай ще строша бутилката в главата ти.

— И агресивна на всичко отгоре! — изквича онази, изстрелвайки се по посока на стаята.

Когато се появи отново, Жюлиет забеляза, че носи високи черни лачени ботуши. „Същите като моите“, отбеляза наум.

Момичето се омете, като яко шутира бюфета, минавайки покрай него.

Жюлиет почука на вратата на тоалетната.

— Може да излезеш вече, няма я.

Чу се шум от пусната вода и героят се появи на вратата с комикс в едната ръка и фас в другата.

— Уредихте ли спора? — осведоми се Луи.

— Коя е тая?

— Понятие нямам. Доведох я от „Буса“.

— Защо ли си мислех, че тази вечер трябваше да работиш с някакъв приятел?

— Всеки може да сбърка.

— Луи, писна ми.

— От какво?

— От живота, който водим с теб двамата.

— Хайде, пак се почна.

— Луи, моля те…

— Не, Жюлиет, няма да ти се дам.

— Дори да замина и повече да не можеш да ме видиш?

— Изнудване, това си е живо изнудване.

Той се върна в стаята, излегна се на леглото и включи телевизора. Тя стоеше и чакаше да й каже нещо, поне една думичка. Да я задържи, да направи някакъв жест, но той не помръдваше, вторачил поглед в екрана на телевизора.

— Луи, тръгвам си и повече няма да ме видиш.

— …

Индианците налетяха на кервана със заселници, приклекнали зад наредените в кръг дилижанси, и той увеличи звука. Иууу, пат-пат, пуф-пуф, ааа… Беше се вторачил в свистящите стрели и екота от развихрилата се пушечна стрелба на екрана. Жюлиет се облегна на рамката на вратата и зачака. Той упорито лежеше, заковал очи в телевизора. Сега да се строполя, пронизана от стрела, той няма да си мръдне пръста.

Разбитите индианци се оттеглиха. Белите заселници се заеха да събират труповете на убитите, а Джон Уейн обмисляше планове за отмъщение.

Без да бърза, помайвайки се, за да печели време, тя се насочи към входната врата. Той продължи да лежи.

Жюлиет дръпна входната врата зад гърба си.

Седна на първото стъпало на стълбището и се разплака. Защо се държи така с мен? Защото му показах, че го обичам? Защото изписах на тениската си „губеща“? Напук на разумните доводи, които изброи наум, продължи да се надява, че Луи ще скочи, ще отвори вратата и ще я извика.

Откъм долната площадка на стълбището се чуха ридания. Дали не беше ехо, или някоя друга наранена душа страдаше?

Жюлиет слезе няколко стъпала по-надолу и надникна през парапета.

Плачеше онова момиче. Жюлиет седна до нея.

— Какво правиш тук?

— …

— Как се казваш?

— Аниес…

Жюлиет я огледа с любопитство. Не беше хубава, имаше твърде едър нос, къси крака, разширени пори на лицето като Режина, черната й коса бе залепнала по бузите. „Какво го бе привлякло в това момиче?“, недоумяваше тя.

— Нямам пари да се прибера вкъщи, той ми каза, че мога да спя при него, и си направих сметка от тук да отида направо на работа. Какъв мръсник! Ти ли си му гаджето?

— Бившето.

— Много си смела или си падаш мазо.

Права е, каза си Жюлиет, аз съм мазохистка. Има един мъж, който е отворил сърцето си за мен и ми въздейства благотворно, но аз пет пари не давам за него. Има и един друг, на когото не му пука за мен и ме отбягва, а аз продължавам да се вкопчвам в него.

— Вземи — каза тя на Аниес, подавайки й една банкнота от петдесет франка.

Момичето се изсекна и благодари.

— Какъв мръсник! — повтори то, сгъна банкнотата и я мушна в сутиена си.

— Да отворим бутилката? — предложи Жюлиет, изваждайки шампанското от джоба си.

Момичето се засмя.

— Какъв беше поводът?

— Току-що бях извоювала голяма победа над себе си. Бях казала не.

— Аха…

— „Не“ на Едмон, а сега вече „не“ и на Луи Гаяр.

— „Не“ на Едмон и „не“ на Луи Гаяр — повтори мадамата.

Двете отпиха направо от бутилката, после продължиха да си я подават една на друга. Шампанското беше хладко. Мехурчетата ги гъделичкаха в носовете и двете не закъсняха да се разкискат.

— То и аз си падам само по мръсници — отбеляза Аниес. — Достатъчно е някой пич да се държи мило с мен, за да хукна подире му. Я ми кажи, какво ще направиш, ако Луи ти каже, че те обича?

Жюлиет прихна.

— Не мога да си го представя. Звучи ми като научна фантастика.

— Щото аз съм си такава, само мръсниците ме възбуждат — заяви Аниес, отпивайки солидна глътка от шампанското.

Жюлиет отпи на свой ред и се оригна силно.

— Аз пък вече реших, от сега нататък нещата ще се променят.

Глава 9

Петте приятелки посрещнаха Коледа в апартамента на улица „Плант“. „Също като дъщерите на пастор Марч“, коментира Жюлиет, припомняйки си романа „Малки жени“ на Луиза Мей Олкът. Шарло беше единственият представител на мъжкото съсловие. Беше сложил коледната елха насред хола и Мартин и Жюлиет захванаха да я украсяват. Унгрун и Режина шетаха в кухнята, Бенедикт подреждаше масата, разхвърляйки тук-там чимширени клонки върху луксозната брокатена покривка, която Шарло бе донесъл за случая. Наследство от някой от браковете му, вече не си спомнял кой точно, обясняваше той, третият или четвъртият…

— Не е честно — заяви Режина, — Шарло е бил женен цели пет пъти, а аз нито веднъж.

— Омъжи се за мен — намигна й Шарло и я погали по дупето.

— Шарло! — възкликна с негодувание Жюлиет. — Дръж се прилично.

Шарло й беше приятел и не й харесваше да гледа как Режина фамилиарничи с него.

— Ама че силно чувство за собственост имаш, драга ми приятелко! — отбеляза Мартин. — Остави ги да се забавляват.

— Шарло си е мой. Не понасям да ми свиват нещата!

— Шарло не е на никого. Я ми подай една топка, ревнивке!

— Ти никога ли не си проявявала ревност?

— Досега не ми се е случвало, поне не и по отношение на приятелите ми.

— А на мен непрекъснато ми се случва.

— Само не ми казвай, че ревнуваш и от мен.

— Естествено, че ревнувам и от теб, и от Бенедикт. Но само когато не се чувствам добре, признавам си. Нали няма да ме издадеш?

Жюлиет искаше Мартин да се закълне и да плюне.

— Не ме карай да плюя по паркета!

— Съвсем лекичко.

— Отвратителна си!

— Не искаш да се закълнеш?

— Напротив… ей сега, веднага.

Мартин протегна ръка и цвръкна тънка струйка плюнка във въздуха.

— А пуйката с кестените? Да слагаме ли сметана? — провикнаха се от прага на кухнята Унгрун и Режина.

Мартин и Жюлиет им отговориха с жест, че си нямат понятие. С категоричен тон Бенедикт заяви, че не се слага сметана.

— Колко още ще носи зъбна шина Унгрун? — попита Жюлиет. — С тази метална пластинка точно отпред ще й бъде трудно да привлича кандидати за целувки.

— Докато не постигне идеалния ляв три-четвърти профил. Красотата иска жертви.

Унгрун беше тъжна. Преди две седмици годеникът й се бе обадил да я предупреди, че няма да може да дойде за Коледа. В магазина било пълна лудница в навечерието на празниците. Тя пък беше по средата на сериозни преговори с „Рисил“. Искаше да стане рекламното лице на козметичната фирма и директорката на агенцията й я помоли да остане в Париж. Пет милиона, за да представлява в продължение на една година във всички магазини на веригата „Монопри“ и „Призюник“ красавицата на марката „Рисил“: преливаща от здраве спортистка, с ослепителна усмивка (именно заради това носеше зъбната шина), която мига с кадифени мигли.

С толкова много пари ще мога да се върна в Исландия по-бързо, размечта се тя. Ще седя на касата в магазина и ще раждам деца.

Подаръците бяха натрупани под елхата. Куп големи и малки пакети, опаковани в шарени хартии. Жюлиет непрекъснато се навърташе покрай елхата, опитвайки се да отгатне кои са нейните.

— Кога ще ги отворим? — попита тя за трети път.

— Точно в полунощ! Ужасно си досадна! — отвърна Мартин.

— Само не ми казвай, че подаръците не те интересуват!

Дори не подозираш колко си права, отговори й наум Мартин. От сутринта живееше с една надежда. Надеждата Ришар да се върне, да почука на вратата и да се появи, когато стрелките на часовника спрат на дванайсет. Знаеше, че тази надежда е абсурдна. На крадците не им пука за Коледата. Знаеше, че ще бъде една неосъществена надежда, че старата рана ще се отвори и болката ще я захапе. Болката, която потискаше от седмици, замазвайки я с парлива омраза, с изгаряща лава, която да затвори раната и да покрие старите, вълнуващи спомени.

— Никак. Подай една червена топка. Сложи ли звездата на върха?

— Не, не мога да стигна. Ще помолим Шарло.

Двете се качиха в стаите си да се облекат.

Бенедикт вече беше в банята. Беше бледа, носеше много семпла черна рокля, косата й блестеше, русият кичур отчасти закриваше очите й. Слагаше си туш на миглите, долепила лице до огледалото над мивката.

— Изумителна си — зяпна от възхищение Жюлиет.

— Благодаря — отвърна Бенедикт, — като за зарязана мадама, правя каквото мога.

— Престани да говориш така, трупаш отрицателна енергия — сряза я Мартин.

Бенедикт се бе върнала във „Фигаро“, пришпорвана от Мартин, която не спираше да й повтаря мисълта на маршал Дьо Сакс: „Няма изгубена битка. Има само битки, които смятаме, че сме изгубили“. В същото време бе започнала да се оглежда за работа на друго място. Спомни си за телевизионното участие на Мартин и отиде при главния редактор на ИНФ 2 да му предложи услугите си.

Паникьосваше се при мисълта, че може да се натъкне на Емил по коридорите на вестника. Дори стигна дотам, че се боеше да отиде до тоалетната. Сутрин отделяше цял час да се облича и гримира, не желаеше да я съжаляват и да я одумват. Дъщерята на Буслен беше започнала работа в отдела на Филип Бувар, който отразяваше парижките събития. Обикновено там слагаха девойките от добри семейства, решили да се поомешат с недотам благопристойното журналистическо съсловие, казваше си Бенедикт. Сега ще може да се фука по партита и представления с журналистическата карта на вестник „Фигаро“. Това не е журналистика, а миманс, чудя се как Емил може да го търпи.

Най-странното беше, че е времето Бенедикт започна да си представя връзката си с Емил като страстна идилия. Откакто другата й го отне, тя го облече в мантията на принца от приказките, за когото винаги беше мечтала. Не можеше да се съвземе от загубата му.

Една вечер се натъкна на него в асансьора.

— Как си? — попита той.

— Добре. А ти?

— И аз.

Този мъж вече не ми принадлежи, мислеше си тя, гледайки го. Така ми се иска да му оправя яката и вратовръзката, но нямам право. Той принадлежи на друга. Тази мисъл я тормозеше и тя се взираше в проблясващите цифри на етажите, които се изреждаха една след друга, нетърпелива да излезе по-бързо от кабината.

— Стана студено — подхвърли той.

— Да.

— Може да завали сняг.

— Да.

Няколко колеги се качиха в асансьора и любопитно ги зазяпаха. Бенедикт четеше в блесналите им очи как се надяват да хванат клюката. Я виж ти, да не би Буше да се е върнал при Тасен или случайно са се оказали в асансьора заедно?

Притисна се до Емил и вдигна към него лице, озарено от ослепителна усмивка. Той рязко се отдръпна. Почувства се неловко. Все едно физическият допир с Бенедикт му бе непоносим.

Тя се сви в отсрещния ъгъл на асансьора, сведе поглед, вкамени се, долепи гръб до стената, за да остави достатъчно празно място помежду им.

Окончателно беше зачеркната от живота на Емил, а сега и това стъписване и отдръпване беше по-красноречиво и от най-изчерпателното обяснение.

Изхвърлена завинаги с едно рязко завъртане на кормилото.

Наистина е влюбен в нея, след като не понася да го докосвам.

Асансьорът спря и тя побърза да излезе първа, без да го поглежда.

Оттогава двамата старателно се избягваха.

Тя работеше все по-рядко, отразяваше незначителни събития и теми за Париж, които Ларю директно й възлагаше. Нямаше сили дори да протестира.

Влагаше цялата си енергия, за да се преструва, че не й пука, а другите я дебнеха, готови да злорадстват при най-дребния израз на притеснение, в очакване да се разплаче ненадейно, да я облее червенина.

Когато останеше сама вкъщи, отваряше голямата папка, в която беше събрала всичките си материали, и се захващаше да ги препрочита. Струваше й се, че са писани от друг човек. Не откъсваше очи от тях захласнато, прокарваше гальовно пръсти по листа, унесена в мечти. Със загубата на Емил все едно изгуби част от себе си. Взираше се в подписа на онази Бенедикт, която вече не съществуваше.

Направи опит да се утеши.

С Едуар Руйе. Когато той я целуна, тя се разрида. Прибра се вкъщи със зачервени и подути очи.

— Тъмносиня спирала ли слагаш? — попита Жюлиет, прекъсвайки мислите й.

— Да, не е толкова контрастно, както черното.

— Приятно ми е, когато ми обясняваш подобни неща. Ставаш отново онази Бенедикт Тасен от Питивие, която ни впечатляваше страхотно със съветите си.

— Аз съм ви впечатлявала?

— Абсолютно. Бяхме смаяни от твоята класа, от елегантността и от самоувереността ти — допълни Мартин.

Бенедикт се усмихна.

— А сега?

— Нищо не се е променило, продължаваш да ни впечатляваш — потвърди Мартин.

Честно казано, мен вече не, поправи я наум Жюлиет. Откакто Емил я напусна, Бенедикт се очовечи, поне аз така я възприемам… Вече не е толкова съвършена.

— Ау, Бен, неотразима си! — възхити се Режина, нахълтвайки в банята.

— И ние това й казвахме с Жюлиет — присъедини се към нея Мартин.

— Какво става с вас, още ли не сте се наконтили?

— Добре де, ей сега…

Мартин излезе от банята, а Жюлиет седна на бидето и се завайка:

— Нямам какво да си сложа!

— Ти така и не успя да си изработиш собствен стил, горкото ми момиче! — отвърна Режина.

— И без да си изработвам стил, въртя мъжете на малкия си пръст, драга моя. За мен не представлява никаква трудност да си намеря мъж!

— А Луи, как е той впрочем?

— Нямах предвид него.

Нямах предвид никого конкретно.

Най-малко Луи.

След като не се обажда, значи, всичко е наред. Повече не искам да чувам за него.

Да не е само той единствен на този свят. Ако не го гледам с влюбени очи, а обективно и безпристрастно, виждам един трийсетгодишен мъж без истинска професия, космат, невъзпитан грубиян, егоист с физиономия на костенурка.

Това ли е моят принц?

Със сигурност не.

— Аха, чакай малко, сетих се… Ще си сложа шортите от златно ламе.

— Пфу, колко вулгарно! — потресе се Режина.

Жюлиет я замери с кесията за баня и на свой ред пое към стаята си да се преоблече.

Дванайсет без четвърт. Наближаваше времето да си разменят подаръците. Жюлиет дебнеше стрелките на часовника и дъвчеше испанската халва — коледния им подарък от Розита. Истинска халва от Барселона, която лепне по зъбите и е толкова сладка, че ти призлява.

Докато вечеряха, всички момичета ставаха от масата да отговарят на телефона. Единствено нея никой не я потърси. Дори родителите на Унгрун се обадиха от Рейкявик. Никой не ме обича, посърна тя, пристягайки с още една дупка колана на черната си велурена максипола. Бенедикт се бе разкрещяла при вида на Жюлиет, накипрена в ламените шорти. Наложи се да се качи обратно в стаята си да се преоблече.

— Поне татко и мама да ми се бяха обадили — прошепна тя на Шарло.

— Обади им се ти.

— Дума да не става!

— А Луи?

— Да върви по дяволите!

Посърна още повече и си взе още едно парче халва.

Телефонът иззвъня.

— За теб е, Жюлиет.

— За мен?

Жюлиет стана от масата и тръгна към телефона. Татко и мама или Луи? Мисля, че предпочитам татко и мама, не… Луи… не, татко и мама…

— Ало?

— Жюлиет?

Отсреща чу носов непознат глас.

— Да?

— Аз съм, Аниес. Спомняш ли си? Честита Коледа!

— А, да… честита Коледа!

— Помниш ли ме? Момичето от стълбите в жилището на Гаяр? Ти беше толкова добра към мен онази вечер и искам да знаеш, ще ти върна ония петдесет франка, дето ми даде.

— О…

— Непременно, непременно ще ти ги върна.

— Не се притеснявай.

Останала съм без пукната пара. Понятие си нямам откъде ще намеря пари за наема, храната, следването, дрехите…

— Ами това исках да ти кажа и да ти пожелая весела Коледа!

— Весела Коледа! Доскоро!

Затвори, умърлушена. Това момиче, което срещнах съвсем случайно, се сети да ми пожелае весела Коледа. А другите, с какво толкова са заети? Сигурно клюмат пред телевизора, мърморейки недоволно, татко се е натъпкал и смуче антиацид, мама разпределя останалото ядене в кутии и ги реди в хладилника. Ами Луи? Дали не е в леглото с момиче?

Мартин прекъсна самосъжаленията на Жюлиет и негодуванието й от неблагодарността на близките й и се провикна: „Дванайсет часа, точно дванайсет е“. Шарло угаси лампите и запали свещи, Бенедикт сложи на грамофона плоча с коледни песни, Режина и Унгрун коленичиха до елхата.

Шарените опаковки се разхвърчаха из стаята, момичетата припряно разкъсваха връвчиците и развълнувани се надникваха. Отваряха пакетите и от всички страни се чуваха възторжени възклицания. Шарло правеше снимки, кучето Шоколад търчеше из хола и разкъсваше със зъби опаковъчните хартии. Жюлиет хареса най-много подаръка си от Мартин: кръгъл медальон с гравиран девиз на гърба: „Когато искаш, можеш“. Жюлиет я разцелува.

— Това е приятелски шут отзад, нали? — попита тя.

— Това е за дните, в които ще се чувстваш кофти, а аз ще съм далече — обясни Мартин.

— Не мога да свикна с мисълта, че след осем дни няма да си вече тук!

— След пет, мила моя! Искам да посрещна новата година там!

Жюлиет й бе купила пълните съчинения на Монтен в луксозната поредица „Плеяд“. Мартин подскочи от радост и завря нос в книгата. Искаше да усети мириса на прекрасната книга.

— Чудесно, така ще си поддържам френския.

Жюлиет и Мартин поднесоха на Бенедикт общ подарък — голям флакон тоалетна вода и парфюм в елегантна аерозолна опаковка.

Купчината под елхата почти се беше стопила, а Шоколад продължаваше да влачи напред-назад шарените хартии. Шарло се беше издокарал с подаръците си: пуловер, шал, ръкавици, чорапи, подбрани в една цветова гама. Подарък от петте момичета.

— Човек ще реши, че живея в неотоплявана къща! Прекалявате, момичета.

— Не знам, никога не съм ходила у вас — кокетничеше Режина.

— Видя ли подаръка на Жан-Мари? — попита Бенедикт.

— Не — отвърна Жюлиет, — какъв подарък?

— Той мина тъкмо когато бяхме в банята, и помоли Режина да ти предаде някакъв плик точно в полунощ.

— Ужасно романтично — прошепна Мартин.

— И къде е този плик? — попита Жюлиет.

Режина го била сложила под елхата при другите подаръци, но се оказа, че го няма там.

— Тю, да му се не види! Помогнете ми да го потърсим — завайка се Жюлиет.

— Сигурно Шоколад го е замъкнал в някой ъгъл — предположи Шарло.

Започнаха да обикалят из хола на четири крака, надничаха под мебелите, преровиха хартиите, разопаковаха отново подаръците си, да не би пликът да е попаднал в някой от тях.

— Може да е чек — опита се да налучка Мартин.

— Или златна верижка — продължи с догадките Режина.

— Или любовно писмо — замечтано прошепна Унгрун.

Почти бе уцелила.

Когато Жюлиет отвори плика, който Шарло откри в кухнята до купата с храна за кучето, от него изпадна лист с написани няколко думи: „Жюлиет, обичам те, искаш ли да се омъжиш за мен?“.

Глава 10

На другата сутрин Жюлиет се втурна у Луи. Той отвори вратата рошав, полусънен, намусен. Тя го подмина и влезе, без да му обърне нула внимание.

— Сам ли си? — попита.

— Да.

Точно тогава от кухнята се чу шум.

— Лъжеш…

— Не, кълна се, сам съм. Иди да провериш.

— Може ли да седна?

Тя се тръшна на продъненото мърляво канапе.

— Омъжвам се.

— Аха…

— Снощи го реших.

— И за кого?

— За Низо.

— Младичкият спретнат и розовичък журналист от „Фигаро“? Чудесно.

— Само това ли ще ми кажеш, не те ли интересува?

— Ами какво да ти кажа… Съпруга, прислуга, заслуга… всичко е до време.

От кухнята отново се чу шум, този път трясък на счупени чинии. Жюлиет стреснато подскочи.

— Сигурна съм, че има някой!

— След като ти казвам, че няма никой! Върви да провериш, ако искаш. А пък аз ще взема да си сипя един скоч, да се чукна с младоженката.

— Скоч по това време, да не си полудял!

Той си сипа, седна, прокара пръсти през косата си и отпи от чашата.

— Кога ще бъде сватбата?

— Възможно най-скоро. След месец, месец и половина. Сватбата ще направим в Питивие, а тържеството в къщата в Жирен.

— В която се претрепах от бачкане това лято? Ако бях знаел…

— Значи, все ти е тая, че се омъжвам?

— Това си е твоят живот, пиленце. Правиш каквото си искаш с него.

Да му се не види! Ужасно ме цепи главата… Пак обикалях нагоре-надолу цяла нощ. Писна ми да се размотавам насам-натам.

— Не ти пука, така ли? — невярващо повтори Жюлиет.

— Не ми пука. Ще ме запазиш като любовник, така ще си уредена отвсякъде, и с татенце, и с любовник.

Той потърка лице с две ръце и вдигна глава, гледайки я тъпо.

— Хубаво… добре. Това ли е, което имаше да ми казваш? Защото аз трябва да си полегна все пак и да се опитам да поспя.

Жюлиет скочи от канапето, беше бясна.

— Ти си една кръгла нула, нещастник такъв, с вечните ти истории за пиене и чукане. Наистина се чудя какво толкова съм видяла в теб.

— Не се отричай от благодетеля си! — изхили се подигравателно Луи, надигайки чашата. — Този, който те изстрелваше при звездите!

— Защото се гордееш безкрайно със сексуалните си подвизи? Нещастен тип! Ти си като навирил опашка паун, направо си жалък!

Май беше улучила право в целта. Очите му потъмняха и той отвърна:

— Нещастният тип ти казва да се омиташ… хайде, изчезвай!

— Погледни се, жалко недоносче с жалка физиономия на недоспала костенурка!

След като не можеше да пробие бронята му с любовни думи, щеше да го стори с ругатни и обиди. Всеки с номера си.

— Изчезвай, или ще ти го начукам на сухо, овалян в пясък!

Беше забравила, че той нямаше равен в ругатните.

— Отвратителен си, Луи Гаяр, гнусен си… Мразя те. Мразя те.

Най-после оставяше гневът й да се отприщи. Откакто се бе запознала с Луи, постоянно се контролираше, въздържаше се да не прекали, с дума или с жест, от страх да не го изгуби. Стараеше се да не проявява ревност, чувство за собственост, сантименталност, да не се натрапва, да не проявява любопитство… Да го оставя да диша спокойно, а тя да си поема въздух между две тиради на Гаяр, две сцени на Гаяр, две прегръдки на Гаяр.

— Искаш ли да чуеш моето мнение? Ти си един подлец, който се пука от шубе… Шубе от любовта, шубе от момичетата. Предпочиташ да чукаш разни проститутки и долни курви, които забърсваш нощем от улицата, да ги омайваш с дълбокомислени тиради и дрънканици, вместо да изградиш нормални отношения с нормален човек. Защото те е страх, Луи, страх те е. И защото аз съм тази, от която се страхуваш…

— Никога нищо не съм ти обещавал. Не съм искал нищо от теб. Тъкмо обратното, винаги съм казвал истината. Само дето винаги така се получава с истината, никой не хваща вяра. Странна работа. Когато дърдориш лъжи, хората ти вярват. Обичам те, ще те обичам цял живот, обичам само теб, само ти ме възбуждаш… Ей такива приказки се харесват. Красиви, благородни, ласкателни. Истината обаче…

— Твоята истина е само алиби, за да минеш покрай живота, за да не го изживееш този живот!

— А твоят брак, той алиби за какво се явява? За да си плащаш наема и чорапогащите?

— Мръсник, ти си мръсник, Луи Гаяр, долен, гаден мръсник!

Жюлиет изкрещя дивашки последните думи, обзета от истерия, която превърна безсилието й в неистов крясък. Идеше й да се нахвърли отгоре му с юмруци, с шамари, да му издере очите. Загърна се плътно в палтото си и тръгна към вратата.

Точно в този миг от кухнята един писклив глас изкряска:

— Мръсник, Луи Гаяр, мръсник…

Тя се обърна и закова поглед в Луи.

— Знаех си, че там има някой, знаех си.

Той сви рамене и поклати глава.

— Никой няма, писна ми, отивам да си легна.

Тя реши да се увери. Отвори рязко вратата на кухнята и се озова очи в очи с един папагал. Шарен един такъв, червен, зелен, жълт, виолетов, който също се стресна и кацна върху кафеварката. Наклони глава на една страна и се приготви за раздумка.

— Луи Гаяр, мръсник, Луи Гаяр, мръсник — повтаряше той, накокошинен, изпружил врат, от висотата на капака на кафеварката.

Жюлиет се върна в стаята при Луи.

— Това пък какво е?

— Папагал, нали виждаш.

— Познава ли те?

— Да. От много отдавна. Прекарвах по цели нощи до него, опитвайки се да го науча да говори, но напразно. Или е бил много малък, или аз не съм проявил достатъчно упоритост.

— Но откъде се взе?

— Донесе ми го едно момченце за Коледа. Едва го познах. Каза ми „господине“, аз пък му говорих на „вие“, след което то си плю на петите, сякаш бях самият дявол.

— Нищо не разбирам — измърмори Жюлиет.

— Бях женен, Жюлиет. Впрочем все още съм, имам две деца, които живеят с майка си в Понсе сюр Лоар. На съвестта ми тежат три нещастни човешки съдби. Елизабет трябва да е изпаднала в ужасно окаяно положение, за да научи папагала на тези думи. Казвам го, защото я познавам, изобщо не е в нейния стил. Тя е много мил човек.

Сега пък Елизабет! Тази пък откъде се пръкна, недоумяваше Жюлиет.

— Получи се ужасна каша, страхотна каша… Просто защото бях влюбен и исках да имам всичко: и любов, и удобен живот. Вечната история. Човек затова е човек, за да направи своя избор. Жена ми, която ме възбуждаше, когато се срещахме тайно вечер в плевнята, започна да ми досажда след шест месеца, прекарани в едно легло.

Жюлиет гледаше Луи и не можеше да повярва на очите си. Нямаше да е толкова шашната, ако откриеше, че не е дъщеря на семейство Тюил, а на тонкинската наложница на някой марокански паша.

Луи женен…

Луи татко…

Да бе, как ли не! Все едно да й кажат, че президентът Помпиду е травестит и ловува в Булонския лес, или че папата е взел LSD, за да си уреди среща с Господ.

Луи женен…

И ето че Луи ненадейно започна да се смалява, да се отдалечава, докато се превърна в мъничка точица. Един съвършено непознат мъж. Жюлиет не знаеше да се смее ли, да плаче ли.

— Ти си женен? Ти!

— Да, но имам извинение. Бях млад и глупав.

Тя трескаво го заразпитва. Заля го с дъжд от въпроси в стремежа си да си върне мъжа, чийто образ се размиваше в далечината.

Той се отпусна, разприказва се. За училището, за покритата част на училищния двор, за недъгавия крак на майка си, за спестяванията на баща си, за розовите бедра на Елизабет, пътуването до Париж, завръщането, децата, отлетялото желание, отегчението, омразата, заминаването.

Жюлиет чувстваше, че Луи говори истината. Не преиграваше, не се опитваше да се изкара положителен герой и точно тази неподправеност и откровеност я объркваха. Бе раздвоена между комичното — Луи, дребен провинциален даскал с жена и две деца, с татко и куца майка, и раздиращата, непоносима болка — влюбеният Луи е казал официално „да“ на друга пред господин кмета, направил й е две деца, шепнал й е любовни думички, притискал я е в обятията си, нежно усмихнат. Все неща, които повече не желаеше да прави.

— Затова — заключи той — не искам да повтаряш моята грешка. Бракът не решава нищо, не е никакъв изход. Изправяш се с твоите проблеми пред олтара и някакъв мъж, облечен в черно, ги благословя. Обръщаш гръб и поемаш с тях на рамо. Не се омъжвай. Какво толкова ти харесва в този Низо?

— Той е много свестен.

— Ти също си много свястна, Жюлиет. Ти си много добър човек.

— Защо досега не ми го каза нито веднъж — кресна тя. — Нито веднъж!

— Не съм ти го казвал, но си го мислех, не ми излизаше от ума. Досега замисляла ли си се защо ходех сутрин да ти купувам кроасани? Защо се трепех да ремонтирам къщата ти? Майната ви, непрекъснато трябва да ви се обяснява всичко.

— В някои случаи е добре да си го кажеш… Жан-Мари например, когато говори за мен, ме кара да се чувствам невероятна, единствена на света. С теб бях само парче за чукане.

— Харесва ти как той те вижда, приятно ти е да се оглеждаш в неговите очи. А ти, ти как виждаш Жан-Мари?

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

Жюлиет беше изключила.

Мислено се беше отнесла при госпожа Гаяр и децата.

Как ли изглежда госпожа Гаяр?

Ами децата?

Дали и те имат лица на костенурчета, дали и те имат очи на таласъми? Дали и те са обрасли с косми и разхвърлят играчките си из цялата къща? Дали и те пеят cosi, cosa, поклащайки се от крак на крак, облечени в спретнатите си гащеризончета?

Луи съпруг, Луи татко… Имал е свой живот, преди да ме срещне, и ще има още много други животи. Приказен принц втора употреба.

— Размисли добре, Жюлиет. Ти си млада. Жюлиет, слушаш ли какво ти говоря?

— Кога се ожени?

— Точно преди десет години. Жюлиет, забрави. Ние сме еднакви, ти и аз, приличаме си. Ти също ще се отегчаваш със съпруга си. Ще се върнеш при мен.

— Със сигурност няма. Имам намерение да му бъда вярна. Смятам, че бракът ще ми се отрази успокояващо, ще си почина.

Той коленичи пред нея, разтвори краката й, шепнейки: „Бедро, кур“, гледайки я с властен и същевременно топъл поглед, размекнат. Жюлиет усети как й се завива свят. Той пъхна ръка под полата й.

— Не! — извика Жюлиет, сякаш зовеше за помощ. — Не!

— О, да!

Той я събори на мокета и бавно я разсъблече. После започна да я люби, широко отворил очи, насилваше я да го гледа, проникваше яростно в нея, изреждаше аргументи срещу намерението й да се омъжи, убеждаваше я да се откаже.

Тя стенеше, а той подчертаваше всяка дума с нов силен тласък.

— Без фантазии, Жюлиет, никакви фантазии. Те загробват любовта. Те убиват любовта.

Тя въртеше глава наляво-надясно и го умоляваше да я шиба още и още, да я разкъса, да стигне до дъното. Викаше, задъхана, извиваше се, очакваше безпощадния тласък…

— Още, още — викаше тя.

— Ти си егоистка. Аз съм егоист. Ние сме сами, Жюлиет. Сами сме в този свят. Набий си го в главата. Сами сме. Ти запита ли се защо искаш да се омъжиш? Защо, а?

След всяка изречена дума, той проникваше все по-надълбоко в нея, изтръгвайки възторжени стонове и викове, които преминаваха в неистово кресчендо.

Папагалът ги слушаше от кухнята и скоро и той се включи с бойния си призив: „Гаяр, мръсник, Гаяр, мръсник“.

— Ти не обичаш Низо. Не обичаш никого. Обичаш единствено да получаваш удоволствие. Обичаш да те чукат, обичаш играта, обичаш себе си. Себе си, себе си. Не прави глупости, само защото си объркана. Объркана и притисната от обстоятелствата. Вземи се в ръце, вземи живота си в ръце, поеми отговорност. Сама, мръснице, сама. Не вземай чуждо име. И чужди мангизи.

— Обичам те, Луи, обичам те.

— Затваряй си устата. Не ме обичаш. Никакви фантазии, Жюлиет. Бъди смела, дявол да го вземе!

— Обичам те, обичам те.

Той я зашлеви с всичка сила по устата, за да я накара да млъкне. Тя продължаваше да повтаря монотонно: „Обичам те, обичам те“, да стене, да се гърчи под него, да вика от болка от шамарите. Двама души в плен на една любов, която отказваше да се назове и която се мъчеха да прогонят, но й се отдаваха безпаметно. Преплели тела и дъх, ближеха потта, която се стичаше по тях, сипейки ругатни така, сякаш изричаха клетви за вечна любов, скърцаха със зъби, изкривили лица от наслада, способни на всичко, понеже се бяха слели, неизказано щастливи. Всеки се стремеше да надмине другия в лудостта му, в жестоката битка да го изстреля още по-високо и със зашеметяваща сила до върховното желание, което проблясваше с жесток пламък в очите им, оставило ги без дъх. Преливащи от ярост, те бъркаха с пръсти в гърлата си, хапеха се до кръв, скубеха се до припадък, обсебени от неутолимото и невъзможно желание на обезумели любовници, които екстазът лишава от бленувания изход — желанието да умрат.

„Луи, Луи“, стенеше Жюлиет. „Мръсница, мръсница“, не спираше да повтаря той, тласкайки диво, ругаеше я, притиснал я до себе си, сякаш някой искаше да му я отнеме. Вкопчени едно в друго, двете тела си доказваха любовта по всякакъв начин. От устните на Жюлиет се точеха дълги лиги и се стичаха по тялото на Луи, той ги ближеше, очарован, хвърляше се отново отгоре й, лижеше я, омазваше я със слюнка, притискаше я неистово, смазваше я, повдигаше я от земята, разтваряше краката й и проникваше в нея, отново и отново, повтаряйки единствените две що-годе разбираеми думи, за които се сещаше: „Сами, сами, сами, ние сме сами и аз те чукам, ще те уморя от чукане“.

Оголила зъби, Жюлиет кривеше лице и неспирно повтаряше думите, които го влудяваха и които я изстрелваха до небесата: „Мокра съм, възбуждаш ме, караш ме да се подмокрям, блъскай, блъскай, не спирай, чукай ме, както чукаш курвите, аз съм твоята курва“.

Луи дишаше хрипливо, на пресекулки, останал без капчица сила. Жюлиет го яхаше, пришпорваше го с думи. Атакуваше и отслабваше ума на мъжкаря, когото бе пробола с върха на словесния си меч. „Добър си, изпитвам върховна наслада, чукай ме пак, харесвам кура ти, здрав, твърд, прекрасен, изпълва ме цялата.“ Той се гърчеше отгоре й, а тя го наблюдаваше, ликуваща, как губи разсъдък и се предава с помътнял поглед, изкривил устни, забил нокти в плътта й.

От устата й се лееше поток от думи, тя разширяваше владенията си, изместваше все по-надалече границите на господството си, укрепваше властта си, мобилизираше войски, отмъщаваше на всички предишни съперници, смазваше ги, свеждаше ги до положението на случайни фаворитки от нищожен ранг, жигосваше челата им с прекрасната думичка „рогоноска“. Госпожа Гаяр, това съм аз. Истинската, единствената. Никой досега не я беше любил по този начин. Никой…

Не станаха от леглото целия ден.

Полудели, обезумели, отпаднали, изтощени, разпокъсани, надрани, подути, насинени, двама диваци, вкопчени един в друг, душите им се търсеха, нападаха се безмилостно, ожесточено, с дяволски бяс, повели люта битка, която щеше да приключи, след като неумолимият победител предаде на смърт победения.

На 6 февруари 1971 година, прекрасна в бялата си булчинска премяна, Жюлиет Тюил се врече на Жан-Мари в църквата на Питивие.

Баща й я отведе до олтара, вирнал брадичка, втренчил поглед в празното пространство.

Сдобряването се оказа трудно, обстановката беше смразяваща и Жан-Мари прояви цялата си духовитост и неизчерпаемо добро настроение, за да запълва дългите паузи на несговорчивия и намусен господин Тюил.

Жанет Тюил си изплака очите по време на църковната церемония.

Кума беше Бенедикт.

Мартин изпрати телеграма от Ню Йорк със следния текст: „Бъкел не разбирам. Полудя ли, или какво?“.

Епилог

— Вие ставате за портиер точно толкова, колкото аз за пилот на самолет!

Потънала в канапето на фоайето на жилищния блок, една възрастна дама се заяждаше с портиера Уолтър.

— А вие, дъртофелнице, да вземете да се изкъпете, защото явно не си давате сметка колко неприятно миришете! Разнасяте жива зараза. Като си помисля само, че прекарвате дните си във фоайето! Чудя се как ви търпят наемателите.

— Отлично знаете, дърт обеснико, че притежавам три-четвърти от сградата!

Тя прихна весело и размаха във въздуха бастуна си по посока на портиерската ложа — владението на Уолтър.

Тъкмо в този момент упътилата се към асансьора Мартин мина край тях и чу някой да я вика:

— Мис Мьоро, мис Мьоро…

Тя пусна вратата да се затвори и се обърна.

— Имате писмо от Франция. Пристигна сутринта — каза Уолтър, подавайки й някакъв плик. После, сочейки с пръст към възрастната жена, заяви: — Би трябвало да има закон, който да позволява да ги ликвидират, когато стигнат тези години…

— Прекалявате, Уолтър.

— Не мисля, а и няма да е зле да напомните на госпожа Хауъл да се погрижи за майка си.

— Ще й кажа, разбира се, че ще й кажа, Уолтър, но се съмнявам, че ще има някакъв резултат и нещо ще се промени.

Мартин претегли с ръка тежкия бял плик с френска марка. Сигурно беше някакво известие.

Станаха две години, откакто бе пристигнала в Ню Йорк. Известията и поканите, които получаваше, показваха, че във Франция животът си тече и без нея.

Първата новина, която получи, беше по случай сватбата на Жюлиет.

Тя изглеждаше щастлива, поне така излизаше от писмата. Говореше за Жан-Мари с много нежност. Живеели в малък апартамент на улица „Шерш-Миди“. Жан-Мари довършвал редакцията на книгата си. Жюлиет работела на пълен работен ден в кантората на Фарланд. В едно от писмата беше сложила изрезка от вестник, посветена на кафе-театъра на Луи Гаяр. Имаше и снимка с Луи, нахилен до уши, заобиколен от участниците в трупата. Не беше се променил. Интервюто потвърди мнението й: Луи си беше Луи, такъв, какъвто го помнеше. „Еднакво отчайващо е да умреш от отегчение и от дързост. Затова е по-добре да умреш от дързост, поне ще ти бъде приятно!“ Жюлиет не споменаваше дали е виждала Луи, откакто се бе омъжила.

После дойде известие за появата на бял свят на Виржини — първото дете на Жоел и Рьоне, последвано от задължителните семейни снимки, правени на всеки три месеца пред еднофамилната къщичка в предградията на Питивие, която Рьоне бе купил с кредит от банката.

След туй пристигна съобщението за сватбата на Режина Вюрст и Шарл Милал, отпразнувана в най-тесен семеен кръг. Мартин едва не се задави с поничката си. Пътуваше в метрото. Едно голямо парче заседна в гърлото й, едва успя да го изплюе.

Някои известия бяха поръбени в черно. Естел, по-голямата сестра на Бенедикт, бе загинала при пътна катастрофа. Матилд й написа писъмце, в което споделяше мъката си и добавяше едно странно изречение: животът трябвало спешно да се живее.

Новопристигналото известие очевидно беше радостно, пликът не беше обрамчен в черно.

Тя пъхна ключа в ключалката на вратата на апартамент Ф11 и чу един остър глас да я вика:

— Мати, Мати!

— Да, госпожо Хауъл, ей сега идвам. Метрото имаше закъснение. Съжалявам.

Изгуби половин час да чака Клиф, а той така и не се появи. Ужким щяха да говорят за някакво бачкане в рекламна агенция. След две години специалност „графичен дизайн“ искаше да започне да прилага на практика придобитите знания, пък и да изкарва по някоя и друга пара.

— Хъни и Шугър едва устискват, веднага ги изведете!

Разхождаше двата пулела на госпожа Хауъл три пъти на ден срещу храна и квартира. Госпожата я беше подслонила в малко апартаментче на същия етаж, на който беше нейното жилище.

— Веднага отивам: Хъни, Шугър!

Двата пудела скочиха от дантелените си възглавници и я посрещнаха с весели подскоци.

— Леко, леко, не се пререждайте — успокояваше ги тя на френски, докато им слагаше каишките.

Грабна плика и го пъхна в джоба си. Щеше да го отвори по време на разходката.

Старата дама не беше мръднала от канапето във фоайето.

Разтвореният пеньоар откриваше белите й сбръчкани крака, кожата й беше толкова изсушена, че се лющеше. Защо ли изобщо гледам натам, си каза Мартин и я подмина, извръщайки глава.

— Пст…

Тя се обърна.

Старата дама я викаше с пръст.

— Бихте ли могли да ми купите един сандвич с пиле? Гладна съм — обясни тя, подавайки й един долар.

Мартин се огледа. Уолтър не се виждаше никакъв. Хвърли поглед на часовника си. Тази вечер беше на женско събрание. Трябваше да побърза.

— Окей — кимна Мартин и мушна банкнотата в джоба си.

Госпожа Хауъл не е наред. Как е възможно да остави майка си да стигне до това състояние. Няма да е зле да й отделя повече внимание, вместо да се грижи с такава всеотдайност за кучетата си.

Хъни и Шугър я повлякоха към единственото дърво на улицата. Имаше още едно малко по-нататък, на ъгъла на „Медисън“ и 76-а улица, но отиваха дотам само сутрин по време на голямата разходка.

Тазвечерното събрание у Пати щеше да е посветено на „женското осъзнаване“ и на основите на феминизма. На тези събирания жените една след друга вземаха думата и разкриваха случаи на експлоатация, изнасилвания, сексуален тормоз. Припомняха си моменти, в които са се оказвали жертви на несправедливи началници, на родители-насилници.

В хода на разказите едни избухваха в сълзи, други стояха вцепенени, втренчили поглед пред себе си, сякаш отново преживяваха кошмара. В началото Мартин изпитваше неудобство от всички тях за това, че изваждаха на показ най-интимни подробности от живота си. Дълго се колеба, преди да направи решителната крачка. Когато най-накрая се престраши, в съзнанието й изплува историята с краваря и заедно с нея омразата към него и към подрънкващото канче, с което я пращаха да купува мляко.

Вече почти не се сещаше за Ришар.

През първите месеци от живота си в Ню Йорк го уви в саван от мълчание. Скрито от всички мълчание, което я имунизираше срещу агресията на огромния град и й вдъхваше смелост. Съзнаваше, че страданието й помага. Не й пукаше, че няма пукната пара, че не си показва носа от студентското градче, че живее в стая без прозорец и дели апартамента с четири студентки, с които няма какво да си каже, че прекарва края на седмицата пред телевизора, тъпчейки се със сладки и фъстъчено масло. Вълнуваше се единствено от лекциите, от предизвикателството да се изразява на английски, от трудното и бавно приспособяване към чуждата култура и непознатото общество. Наложи се да си изработи нови ориентири, да привикне към друга метрична система, друг шампоан, друг вид закуска, друг начин на поздравяване. Името Кон-Бендит и марката разтворимо шоко „Бананиа“ не говореха нищо на състудентите й. Шегите й не разсмиваха никого, освен нея, слушателите посрещаха дългите й объркани обяснения на дървения й английски с неразбиращи, безизразни физиономии.

Американското общество се тресеше от протести: младежите протестираха срещу войната във Виетнам, жените срещу мъжете, черните срещу белите. Друсането беше най-нормалното нещо и съквартирантките й редуваха мескалина с LSD и с магически гъби, обсебени от желание за психеделични приключения.

Лека-полека Мартин се нагоди към новия живот, като преди това тегли една дебела черта върху предишния. Това беше единственият начин да оцелее. Ако не го стореше, щеше да живее с усещането, че седи на два стола, разкъсва се между две култури, между два континента. С времето ще се върна към френските си корени, успокояваше се тя.

Тези разсъждения й помагаха да надмогне спомена за мъжа с беглата усмивка, проблясваща като светкавица. Успя да се пребори с цената на неимоверни усилия и раздираща болка. Сигурно така се чувстват родилките. Болки, контракции, кратък отдих, отново болки и нова пауза, за да си поемат дъх, и така, докато се появи бебето на бял свят. Беше се преборила с омразата, престана да го чака, престана да очаква нещо от него. Едно само не можеше да проумее: защо, след като си бе тръгнал, тя не изпитваше желание да легне с друг мъж?

— Опитай с жена — предложи й едно момиче на събирането у Пати.

— Не си падам по жени — отвърна Мартин. — Предпочитам мъжете.

— Тогава стани бисексуална — намеси се Пати, която страдаше по един мъж и се утешаваше в обятията на една жена.

— Не…

— Страшно сте консервативни, това французойките, ей! Ако продължаваш в този дух, никога няма да се излекуваш.

— Пуши трева. Ще ти мине — предложи трета.

Ужасно ме дразнят с желанието си да откриват безотказен лек за всеки проблем!

Независимо от това, редовно посещаваше женските сбирки. Някои от присъстващите бяха твърдо решени повече да не се изрусяват в знак на съпротива срещу „доминиращата мачистка идеология“, защото било общоизвестно, че мъжете биха искали всички жени да са блондинки. Те разхождаха изрусените си коси с прорасли тъмни корени, горди с този отличителен белег. Джейн Фонда и тя се беше върнала от Виетнам тъмнокоса. Бракът й с Роже Вадим беше минало. Секссимволът Барбарела изгоря на кладата на борбата за равнопоставеност между половете.

Франция й липсваше. Липсваха й Питивие, Париж, улица „Плант“, Жюлиет, Бенедикт, родителите й, дори Жоел и красавецът Рьоне…

Спомни си за писмото и извади плика от джоба си. Познала беше, уведомяваха я за нещо. Огледа се за улична лампа, за да може да го прочете, и задърпа каишките на Хъни и Шугър натам.

„Госпожа Дьо Бомон, вдовица на господин Мишел дьо Бомон,

госпожа Тасен, вдовица на господин Албер Тасен,

господин и госпожа Клод Бонер,

господин и госпожа Жилбер Тасен

имат честта да ви съобщят за сватбата

на своите деца и внуци

Бенедикт и Жан,

която ще се състои на 1 юли 1972 година

в църквата на град Питивие.“

— По дяволите, какво се мотаят тия отпред!

— Явно има задръстване заради уикенда — предположи Мартин.

Наложи се беемвето да намали. Изнервеният водач се опитваше да слаломира между спрелите автомобили почти броня до броня. В съботната сутрин движението по южната магистрала беше особено натоварено и по радиото предупреждаваха, че ще бъде така до пункта за плащане на пътната такса.

— Е, хубава работа! Ако задръстването започва още оттук, кой знае докога ще се влачим. Има опасност сватбената церемония да се състои без мен.

— Трудно ми изглежда.

— Проверете в куфара ми на задната седалка дали не съм забравил бутонелите си.

Мартин порови из вещите му и откри на дъното една кутийка — там бяха.

— Тук са — успокои го тя.

— Не, не е истина… Погледнете този тъпанар със ситроена!

Жан Бонер рязко завъртя волана и изпревари отдясно, после се върна обратно в своята лента, принуждавайки нещастника да набие спирачки, за да не се размаже в мантинелата.

— На всичко отгоре някаква чернилка! Защо ли се учудвам. Научил се е да шофира, докато е пасъл козите!

Сутринта, когато дойде на „Орли“ да я посрещне, първото й впечатление беше за много възпитан и привлекателен млад мъж. Висок, слаб, синеок, с трапчинки. Правилни черти, с една дума — хубавец. Ходеща реклама на Младия чаровник. Извини се за закъснението, като видя трохите от кроасаните, които Мартин бе хапнала с трите си кафета. Тя го успокои, нямало страшно. Важното било, че са се срещнали. Беше облечен изцяло в сиво. Готов за сватбената церемония.

Подръпна ръкава на сакото си и закова поглед в пътя. След малко попита:

— Колко стана часът?

— Дванайсет и половина.

— Боже мой! Церемонията започва в един! Няма начин да стигнем навреме.

Мартин би предпочела да е пристигнала няколко дни преди уречения ден, но се бе наложило да остане до последния момент в Ню Йорк заради важна среща, планирана за петък. Затова взе нощния полет. Като си помисля само, станала съм истинска делова жена. Поне имам такава програма, разчетена до минутата, а съм едва в началото. Успях да си намеря бачкане. Сега ще трябва да се размърдам, за да си уредя документите, каза си тя, стискайки палци зад гърба си. Попита, за да наруши мълчанието:

— Как се запознахте с Бенедикт?

— Тя не ви ли разказа?

— Не. Не е много по писмата. Драсна ми само няколко реда, за да ми съобщи колко е щастлива. А и решението да се ожените дойде доста бързо.

— Аз правя всичко бързо. Това е девизът ми.

— Бързо и добре?

Той й хвърли един закачлив поглед.

— Не намирате ли, че Бенедикт е направила правилния избор?

— Не исках да кажа това.

— Дванайсет и половина ли казахте?

Мартин кимна. Той включи радиото и веднага го загаси.

— Жалко! Изпуснах новините. Исках да разбера дали Шабан е подал оставка. Май не е. Ще изчака следващия министерски съвет.

Бенедикт й беше писала, че е адвокат от екипа на Жак Шабан-Делмас. Запознали се, когато я изпратили да го интервюира. Любов от пръв поглед. Шест месеца по-късно й направил предложение. Истинска вълшебна приказка.

— Приятелката ви много се е променила, ще видите.

— В какъв смисъл?

— Станала е истинска жена, по-зряла, по-красива.

— Благодарение на вас?

Той се усмихна скромно.

— Не твърдя подобно нещо.

Колата беше почти спряла.

Дълга колона автомобили се бе проточила между Рис-Оранжис и Еври. Колко са мънички френските коли, помисли Мартин, сякаш са детски играчки. В едно от писмата си баща й беше написал: „Американците може да имат дълги автомобили, обаче имат къса памет“. Така и не можа да свикне с мисълта, че дъщеря му е отишла да живее в противниковия лагер.

— Не може да бъде. Сигурно е станала катастрофа — каза Жан Бонер.

Мина доста време, колите не помръдваха. Бяха спрели плътно една до друга, броня до броня. По-нататък зърнаха в канавката две смачкани коли, буквално влезли една в друга, по шосето имаше следи от гуми, кръв, натрошени стъкла. Отстрани, на носилка лежеше тяло, покрито с чаршаф. Виждаха се само краката, обути в маратонки. После и те се скриха зад затръшнатата врата на линейката.

Колите забавяха ход, после спираха, и пътниците, изкривили вратове, оглеждаха любопитно мястото на катастрофата, преди да го отминат.

— Уф — въздъхна Жан Бонер, — прав бях, станала е катастрофа. Ако натисна газта до дупка, ще стигнем навреме.

Мърморейки, Мартин се преоблече в тоалетната на една бензиностанция. Ципът на синьото й костюмче се беше повредил. Ох, пак съм надебеляла. Това е от сладоледите и фъстъченото масло. Сега съм грозна и дебела. Жан Бонер никога нямаше да ми предложи женитба.

Изминаха последните километри в мълчание, съсредоточени в следващите един подир друг остри завои.

Мартин нямаше настроение за разговори, развълнувано оглеждаше ширналите се поля, които помнеше от детството си, островърхите църковни камбанарии на всеки кръстопът, малките лъкатушни пътчета през полята.

Когато излязоха на площад „Мартроа“, сватбеният кортеж чакаше пред църквата.

Времето беше хубаво и някои гости бяха насядали на пейките, обърнали лица към слънцето. Други седяха на халба бира или чаша червено вино на терасите на кафенетата наоколо, свалили саката си, навили ръкави. Трети пък крачеха по площада, поглеждайки нервно часовниците си.

Жан Бонер се извини на висок глас пред всички присъстващи, целуна мимоходом Бенедикт и подавайки ръка на майка си, зае място зад булката и баща й.

Мартин едва успя да се разцелува с Бенедикт. Притисна я в обятията си и с изненада установи колко лека и ефирна беше младата жена. Отдръпвайки се леко, забеляза, че се е изрусила, станала беше истинска блондинка. Едва я пусна от прегръдките си и почувства някой да я дърпа за ръката — Жюлиет. С порасналата си буйна коса беше заприличала на истинско диваче. Прониза я с дълбоките си черни очи като с меч. Беше забравила пламтящия, изгарящия поглед на Жюлиет. А може би бе станал още по-пламенен след двете изминали години?

— Кога пристигна? — пошушна Жюлиет, включвайки се на свой ред в шествието.

— Днес сутринта. На „Орли“. Жан дойде да ме посрещне.

— Как го намираш?

— Много е рано да се каже. А ти?

— По-скоро сладък. Но не го познавам достатъчно. Сега вече не живея на улица „Плант“ и не се виждам толкова често с Бенедикт.

— Те още ли живеят там?

— Да. Унгрун и Бенедикт. С още едно момиче, приятелка на Бенедикт от телевизията. Много е приятна. Тя също е поканена, ще се запознаете.

— А Жан-Мари?

— Ще дойде за приема. Не си пада по църковните церемонии.

Една възрастна леля на Бенедикт се обърна, смръщила вежди, и те млъкнаха. В църквата седнаха една до друга. Жюлиет веднага грабна ръката на Мартин и я стисна много силно.

* * *

Матилд наблюдаваше дъщеря си, седнала пред олтара в дългата си бяла рокля, със спуснат воал върху сплетената и свита на кок коса. Не ми харесва русата й коса, кървавочервеният й маникюр и прекалено слабата й фигура. И тя заприлича на всички останали, стана една от многото млади жени, сякаш излезли от един калъп. Въпреки това с ръка на сърцето отбеляза, че рядко бе виждала Бенедикт толкова лъчезарна, сияйна и преливаща от щастие. Откакто Жан поиска ръката й, тя не изпадаше в мрачни настроения и не избухваше в сълзи по най-дребния повод. А може би беше помъдряла след внезапната смърт на сестра си? Естел. Преди три години баща ти теб заведе до олтара.

Мисълта за дъщеря й не излизаше от ума на Матилд. Но вместо да я обрече на мъка и самота, смъртта на Естел породи в нея страхотно желание за живот. Изпълних поетите ангажименти. Най-малкият вече завърши гимназия и си взе успешно зрелостните изпити… Възнамерявам да се установя в Париж. Сама. Да продължа образованието си.

Тя наклони глава и видя Мартин, която седеше до Жюлиет. Непременно трябва да си поговори с Мартин.

Жюлиет продължаваше да стиска ръката на Мартин, която се изненада и направи опит да се освободи, но Жюлиет не я пусна.

— Остави ме. Приятно ми е да те държа за ръката — прошепна тя.

— Дръж ме, че няма да остана дълго време, летя обратно след седмица.

— Защо?

— Намерих си работа в една рекламна агенция! Започвам следващия понеделник! Освен това съм си взела билет за чартърен полет… Много зор видях, докато събера пари да си го купя!

Жюлиет се нацупи.

— Непременно трябва да си поговорим.

— Станало ли е нещо? — попита Мартин.

— Ще ти обясня.

— Нещо сериозно ли е?

— Сложно, бих казала… Нали знаеш, винаги съм вярвала повече на теб, отколкото на себе си.

Бенедикт откри танците с баща си.

На моравата пред къщата бяха поставили естрада за наетия оркестър и от двете страни на дансинга бяха подредили маси с бели покривки, спускащи се до земята. Сервитьори в бели сака и папийонки, застанали чинно до масите, се грижеха за напитките и храната. Гостите започнаха да се разпръскват из градината с чинии с хапки и чаши в ръце, търсеха пейка или стол да поседнат на сянка.

Вечерта господин Тасен даваше официална вечеря на свещи и беше предвидил камерен оркестър.

— Щастлива ли си, дъще?

— О, да, татко, безкрайно…

Той притисна Бенедикт още по-плътно до гърдите си. Искаше да й зададе хиляди въпроси: Бях ли добър баща? Какво забравих да ти дам, какво ти е липсвало през тези години? Но не се осмели.

— Искам да знаеш нещо: винаги ще бъда до теб, каквото и да се случи.

— Да, мили татко. Знам. Няма нужда да ми го казваш.

Той се засмя смутено. Беше ненадминат в приказките, когато ставаше въпрос за служебни дела, но се заплиташе и онемяваше, ако трябваше да разговаря с близките си хора.

Валсът приключи, той се поклони пред Жан, потънал в разговор с господин Жьоне, кметът на Питивие, и тържествено му предаде дъщеря си.

— Сега е ваш ред, Жан.

Жан прегърна Бенедикт през тънката талия, притегли я до себе си и продължи да разговаря за разширяването на завода „Гренгоар“.

Просълзен, Жилбер Тасен извърна глава, за да не забележат дъщеря му и зет му напиращите сълзи.

Потърси с поглед жена си.

Допреди два дни двамата имаха последен спор относно желанието й да заживее в Париж. Този път го предупреди, че намерението й било сериозно, и той я помоли за отсрочка от два дни, за да го обмисли. Прекрасен ден, каза си той, оставам едновременно без жена и без дъщеря.

В известен смисъл разбираше желанието на Матилд. Когато се ожениха, тя беше само на осемнайсет. Цели трийсет години единствената й грижа бяха домът и децата, без нито един свободен миг. Той й вярваше. Тя не искаше да се махне от Питивие, за да води разхайтен живот в Париж.

Откри я в кухнята да дава някакви разпореждания на Мари, възрастната им прислужница.

— Ще поднесем аперитив и чак тогава, в никакъв случай преди това, едва тогава може да разчистите масите и да редите приборите.

Жилбер Тасен откъсна Матилд от домакинските й задължения и я завъртя на дансинга.

— Полудя ли, Жилбер — засмя се Матилд. — Да не си на двайсет години! Може би се готвиш да ме отвлечеш?

— Не ми липсва желание да го сторя, много добре го знаеш.

Матилд учудено го изгледа и го докосна леко по яката на фрака.

— Матилд, мислих за онзиденшния ни разговор…

— Смяташ ли, че моментът е подходящ да повдигаме темата?

— Да. Да. Защото сега съм с бистра глава, утре може да не съм в състояние. Искаш да отидеш да живееш в Париж, нали така?

Матилд кимна със сериозно изражение.

— Не твърдя, че съм във възторг от решението ти — продължи Жилбер. — Ще се наложи да организирам живота си по нов начин, но… си припомних какво си говорихме двамата, когато реших да напусна банката и да се захвана с бизнес.

— Да. Бяхме седнали една вечер точно тук, в градината.

— Тогава ти ме подкрепи. Можеше да се уплашиш, но не, подкрепи ме. Затова сега е мой ред да ти кажа: „Заминавай, живей си живота, аз съм до теб!“.

Не е зле, каза си той. Вътрешно беше доста доволен от импровизираната си кратка реч.

— Наистина си чудесен, скъпи. Нали знаеш, че не го правя напук на теб, в смисъл да ти връщам за нещо, правя го за себе си.

— Знам, ясно ми е. Ще се връщаш ли у дома през уикенда при стария си съпруг?

— Обещавам.

Тя се притисна до него и огледа градината, къщата, окъпана в светлина и обрасла с беседкова лоза, в която беше прекарала толкова години.

— Искам да се запиша да следвам.

— Да следваш!

— Да. Да следвам история на изкуството.

— Да не би да искаш да ми създадеш комплекси, така ли да го разбирам?

— По-скоро да почувствам как ми поникват криле!

Музиката спря. Матилд и Жилбер останаха на дансинга. Тя се облегна на ръката на мъжа си и поглеждайки Жан и Бенедикт, които се целуваха, въздъхна:

— Надявам се двамата да имат също толкова успешен брак като нашия…

— Не всеки има късмета…

Матилд го погледна закачливо. Очите му блестяха дяволито, сякаш беше хлапе, което се готви да извади от джоба си прашка и да счупи стъклото на нечий прозорец.

— … да срещне жена като теб!

Затворила очи, Бенедикт се въртеше в ритъма на валса в прегръдките на Жан, сякаш искаше да запечата завинаги мига на това върховно щастие. Никога вече няма да изпитам подобно чувство. Не е възможно. Никога вече…

След като Емил я напусна, смяташе, че животът й е свършил. Всяка минута, прекарана в редакцията на „Фигаро“ под погледа на колегите, беше непосилно изпитание. Излезе в отпуск по болест и се възползва, за да предложи услугите си на една телевизия. Откровено се изненада, когато я назначиха като репортер. Абсолютно необяснимо, поне това бе личното й мнение. Получи се съвсем неочаквано, нямаше старание от нейна страна да омайва когото и да било, просто я назначиха, ей така, от раз! Прочетоха материалите, които им занесе, събрани в една голяма папка, и взеха, че я назначиха!

Откакто се раздели с Емил, вече не изрусяваше кичур от косата си, който да пада над очите й, придавайки й загадъчен поглед, отказа се и от кръшната походка. Държеше се много по-резервирано. Едва ли не свенливо. Тази история бе нанесла сериозен удар на самочувствието й.

Работата я увлече. Научи се да работи в екип с оператор и тонтехник, да говори пред камерата в продължение на минута и трийсет секунди или две минути и десет секунди, в зависимост от темата на репортажа.

В началото й даваха само женски теми: модни колекции, кичът като явление, мюзикълът „Исус Христос суперзвезда“, смъртта на Коко Шанел или на Фернандел. После я преместиха в редакция „Политика“ — там й възложиха да отразява заедно с трима колеги посещението на Леонид Брежнев във Франция. Отново преживя възбудата от командировката си в Ирландия с Емил. Запозна се с Жан Бонер, когато я изпратиха да напише материал за младите хора от екипа на Жак Шабан-Делмас.

Трийсетгодишен, неженен, отличен тенисист, той ентусиазирано разнасяше папките със задачите като ракета за тенис. Често ходеше да танцува в „Джимис“ или в „Кастел“. Съгласи се да й даде интервю.

Имаше пронизващи сини очи, ослепителна усмивка, чуплива руса коса, непрекъснато кръстосваше и разкръстосваше дългите си крака. Един пораснал Малък принц. Когато се замислеше, почукваше с нокти по зъбите си и повдигаше горната си устна, сякаш се готвеше да хапе…

Темата на интервюто й беше за ролята и съдбата на политиците. След като приключиха, той й поиска телефона.

Обади й се след седмица. Покани я на вечеря в компанията на други журналисти. Звучи ми като приемен изпит, уплашено си помисли тя.

Следващите седмици отново се видяха, този път обядваха само двамата. Няколко пъти. Тя не бе сигурна дали ще й звънне отново, дали ще се видят пак. Нямаше представа как би могла да се свърже с него. Сигурно имаше друга жена и той не знаеше как да се справи с положението. Бенедикт предвидливо не бе разказала на никого за него. Историята на Емил с Аник Буслен й беше обеца на ухото. След време, неочаквано и напълно изненадващо поканите зачестиха. Най-после, минах изпита успешно, развеселена си каза тя една вечер, правейки няколко танцови стъпки в стаята си. Смея дори да добавя „с отличие“.

След това дойде градинското парти в Люксембургския дворец, седалище на Сената, на което я представи на колегите и приятелите си, и накрая на самия Жак Шабан-Делмас на един коктейл във Военния клуб.

Този ден беше паметен за Бенедикт. Бе равносилен на предложение за брак. Впрочем на следващия ден той официално поиска ръката й. В края на кратък обяд, по време на който обясни как всички разправяли колко била очарователна, „включително и самият премиер“.

И сега вече беше госпожа Бонер. Госпожа Жан Бонер. Гушна се в него. Вече нищо лошо не можеше да й се случи. Той я хвана за брадичката.

— Е, госпожо Бонер, щастлива ли сте?

От гърдите на Бенедикт се изтръгна дълбока въздишка на удовлетворение и тя кимна утвърдително.

— Ще видиш как двамата с теб ще сътворим велики дела — продължи той. — Ще бъдеш до мен и ще видиш, властта ще ми е в кърпа вързана.

— А аз какво ще правя, докато ти вземаш властта? — попита тя, широко усмихната.

— Ти ще бъдеш моята дама, моята посланичка, моята муза. — Той се извърна и виждайки гостите по поляната, я подкани: — Хайде, скъпа, край на танците. Да отидем при гостите ни.

— Един последен танц — примоли се Бенедикт.

— Поръча ли достатъчно шампанско и уиски? Ще стигне ли за всички?

— Да, да. Мама се е погрижила за всичко, направила е каквото трябва. Обичаш ли ме?

— Да.

Той погледна хората, струпани край бюфета, и забеляза Мартин, която оживено разговаряше с Матилд и Розита.

— Разбрахте ли се с Розита? — попита той.

— Да. Ще дойде да работи у нас, на улица „Помп“. Ще напусне къщата на улица „Плант“… Много мило от нейна страна, поне така смятам.

— В неин интерес е. Като гледам, майка ти води оживен спор с американската ти приятелка. Да се надяваме, че тя няма да я подкокоросва. Как мислиш, това заминаване за Париж сериозно ли е?

— Абсолютно.

— Ако бях на мястото на баща ти, нямаше да съм очарован.

Мартин разказваше на Матилд и на Розита за Америка. Матилд, цялата в слух, кокореше очи, протегнала врат. Феминистки събрания!

— Изчетох от кора до кора всички книги, които ми остави. Именно те ми помогнаха да се реша на тази крачка, да отида в Париж… смъртта на Естел също допринесе за решението ми.

Мартин я стисна окуражаващо за лакътя. Не я биваше в излиянията и в съболезнованията.

— Ние тук, във Франция, сме много изостанали — каза тя. — От друга страна, може да е за добро, защото според мен американските феминистки са прекалено крайни. Наистина водят ожесточена битка с мъжете, стиснали ножа между зъбите.

— Същото ще стане и във Франция. Тук нещата пристигат с десетина години закъснение! — твърдо заяви Матилд.

— Най-странното е, че успях да си намеря работа, именно благодарение на борбата на жените!

— Какво чувам, борбата на жените! Никак не си се променила — прекъсна я Жюлиет, врязвайки се между Матилд и Мартин. — Добър ден, Розита.

— Вие дбете с Мартин се държахте ужасно в църкбата!

— О, мила моя Розита, толкова бяхме щастливи, че сме отново заедно. Не можехме да сме тихи като мишлета.

— Ама ти къде беше? Търсих те навсякъде — попита Мартин.

— О, после ще ти обясня. Значи, си си намерила работа?

— Да, благодарение на една стачничка-феминистка. Отидох с моята група жени на протест в една рекламна агенция в Манхатън срещу несправедливото заплащане на женския труд. Бяхме си окачили на вратовете транспаранти и блокирахме входа на сградата. Шефът слезе при нас и ни покани да поговорим в кабинета му. Държа се изключително любезно, записваше си исканията ни. След като си тръгнахме, аз се върнах и го попитах защо се е държал толкова мило с нас. Знаеш ли какво ми отговори?

— Че искал да му се махнете от глабата и тоба е било най-лесният начин — намеси се Розита.

— Не позна. Не ми пука за исканията на феминистките, заяви той, но женското движение ме интересува. Жените са консуматорки и искам да знам какво мислят, какво ги вълнува. Без секунда колебание му отвърнах, че искам да му сътруднича, че през целия си живот съм работила, в супермаркет при това, с една дума, омаях го с приказки и той ме взе на работа! Започвам другия понеделник. Само дето го метнах. Документите ми не са наред. Имам студентска виза, не работна. Ще се наложи да се размърдам и да уредя положението си, без да се помайвам!

Жюлиет изръкопляска. Матилд подсвирна от възхищение, но веднага посърна и дълбоко въздъхна, сякаш подвизите на Мартин изравняваха нейното смело начинание със земята.

— А вие сте истинско чудо — обърна се Жюлиет към Матилд, понеже долови разочарованието й. — Погледнете майка ми например, и я сравнете с вас. Тя стои и чака животът да отмине. Вие поне…

— Родителите ти тук ли са? — попита Мартин.

Жюлиет вирна брадичка в тяхна посока.

Господин Тюил говореше с Жан-Мари, а госпожа Тюил, с шапка на жълти и сини цветя, стоеше малко зад тях.

— Добре, но сега ви оставям — каза Матилд. — Отивам да се погрижа за гостите си, както се изразяват в учебниците по етикеция.

— Аз пък отибам да седна, краката ми се подгъбат от умора — заяви на свой ред Розита и последва Матилд.

— Откакто го избраха в общинския съвет, татко се е надул като пуяк — отбеляза шепнешком Жюлиет, поглеждайки към господин Тюил.

— А с тях как вървят нещата, сдобрихте ли се? — продължи да разпитва Мартин.

— Горе-долу. Подписахме договор за ненападение. Освен това сега съм женена жена и не се налага да се съобразявам с техните желания. Май това е единственото положително нещо в брака.

— Няма да е зле да споделиш това с Бенедикт — посъветва я Мартин.

— О, Бенедикт! При нея нещата стоят съвсем по друг начин…

— Жюлиет, ще ти бъда признателен, ако не ме оставяш сам с родителите ти — помоли я Жан-Мари, след като се присъедини към нея и Мартин.

— Никой не те е карал да си говориш с тях.

— Родители са ти все пак. — После се обърна към Мартин: — Харесва ли ти Америка?

Жан-Мари не се беше променил. Все така чернокос, елегантен, непринуден. Кърпичката в малкото джобче на сакото в тон с вратовръзката, риза с малки копченца на яката, отлично скроен синьо-зеленикав костюм. Свеж и розов. Недосегаем за стрелите на Жюлиет.

За разлика от него Жюлиет беше помръкнала, поизгубила от блясъка си. Непрекъснато бърчеше вежди, неприятен тик, който й придаваше зъл вид. И все потриваше върха на носа си.

— Оригинален въпрос, чудя се как ти хрумна това за Америка! Не може ли да ни оставиш двете самички, от две години не сме се виждали! — избухна Жюлиет.

На Мартин й дожаля за Жан-Мари.

— Трудно е да се обясни накратко. Да кажем, че не е това, което си представях от тази страна на океана, но въпреки всичко е интересно.

— Твоите родители не са ли поканени? — прекъсна я Жюлиет.

— Не, очевидно не са достатъчно представителни.

— Гостите са изключително грижливо подбрани… заради положението на Жан Бонер — опита се да замаже положението Жюлиет.

— Да, ама са поканили Розита — отбеляза Мартин.

— Защото Жан Бонер има нужда от нея — обясни Жюлиет.

Хванал Бенедикт под ръка, Жан Бонер стоеше сред група млади мъже. Всички говореха високо, смееха се гръмогласно, имаха зализани оредели коси и бяха добре закръглени, сигурен признак за близките им отношения с властта.

— Не й обръщай внимание, Мартин — намеси се Жан-Мари. — От известно време Жюлиет вижда навсякъде само злоба и лошотия.

— О, я ни остави на мира… Идваш ли, Мартин, ще се свием в някой ъгъл, искам да ми разкажеш всичко, ама всичко, от игла до конец.

— Добре, оставям ви — кимна Жан-Мари и се отдалечи с ръце в джобовете.

— Много си гадна с него! — отбеляза Мартин с въздишка.

— Не мога повече! Брак! Не искам да чувам тази дума, честно ти казвам.

Тя наду бузи и изпусна дълбока, покъртителна въздишка, вдигайки вежди.

— Не прави така, приличаш на разлютена циганка — пошегува се Мартин и я ощипа лекичко по бузите.

Отидоха да седнат вътре в къщата и пътем Жюлиет грабна бутилка шампанско и две чаши.

Настаниха се удобно в креслата и Жюлиет подзе:

— Седях точно тук, в този фотьойл, преди четири години, когато взех решение да се махна от Питивие и да завладея Париж.

— Защото току-що беше зърнала красавеца Рьоне с новата му мацка… Какво ли стана с нея?

— Омъжи се. Както направи и Жоел. Но няма бебе. Шантава работа! Сега като го гледам Рьоне и като се сетя как бях полудяла по него навремето…

— По репутацията му, по-точно. Никога не си го обичала това момче. Впрочем ти никога никого не си обичала. Просто си влюбена в любовта, ако искаме да сме точни.

— Какви ги дрънкаш! Обичах Луи!

— Защото ти бягаше. И Пенсон, защото беше жиголо.

— Като стана дума за него, не си ли го срещала случайно красавеца Пенсон? И той бил в Ню Йорк, така разправят. Госпожа Пенсон е превъртяла, само повтаря като курдисана: „Синът ми… Ню Йорк“. Вече си мечтае в долари. Сигурно се е намърдал на топло до някоя богата американка.

— А Жан-Мари? Как вървят нещата с него? — продължаваше да разпитва Мартин.

Жюлиет отпи от шампанското, изрита със замах обувките си, подви крака под себе си и започна да разказва.

За сватбата си. За първите дни и месеци в малкия апартамент на улица „Шерш-Миди“, където Жан-Мари пишел книгата си, а тя ходела на лекции в университета и на стаж в кантората на Фарланд. Илюзията, че си играят на кукли, че се правят на млада двойка щастливи младоженци. Парите вече не били проблем. От време на време Жан-Мари продавал някоя от бабините си картини и двамата си живеели царски месеци наред. Той я обсипвал с подаръци. Показа на Мартин златните си гривни, обеците с рубини и медальона с диамант.

— Всичко това ми е от него. Достатъчно беше да отворя уста и той се втурваше презглава да изпълни желанието ми, дори не чакаше да се доизкажа. Като се сетя само… Каква разлика между него и Луи, и Виртел… от земята до небето.

— Виртел?

— Да, искам да кажа, от ужасната му стиснатост, нали разбираш. Не ми даде стотинка от договора с Шарл Милал, представяш ли си!

— Така, значи…

— Бях се сдобрила с нашите, имах пари, работех. Беше щастливо време. Не си задавах никакви въпроси. Живеех си безметежно, без никакви грижи, мърках доволно като коте…

— Когато… — прекъсна я Мартин.

— Когато… история с мъж, както се досещаш. За разлика от другите ми любовни истории с него се запознах в университета. Нещо като компенсация за четирите години висене там: семейният уют бе взривен! Казваше се Макс, преподавател по международно право, около четирийсетте, красив, умен, женен, обаятелен, привлекателен.

Жюлиет изброяваше на пръсти качествата на Макс с носталгичен тон.

— Хлътнах по него след един бас. Той не можеше да повярва, че истинското име на Сюркуф е Робер! Хванахме се на бас на една вечеря в „Тур д’Аржан“, горе на върха, нали се сещаш… Спечелих баса. Изстреляхме се при звездите и останахме там… известно време. Връзката не продължи дълго, но достатъчно, за да се върна към стария начин на живот. Започнах да лъжа нищо неподозиращия Жан-Мари и да му изневерявам, а той ми вярваше безусловно. Бях бясна, че не си дава сметка, че е сляп и наивен, че вярва на измишльотините, с които го баламосвам.

Тя отново свъси вежди и заприлича на проклета циганка със святкащите си черни очи.

— На теб все ти трябват усложнения. Уморителна си, Жюлиет.

— Започнах да го презирам. Изневерите зачестиха, правех го, където ми падне. Едва ли не, за да го предизвикам. От отегчение. Вършех глупости, само за да ме пипне, да ме уличи в лъжа, но той не виждаше…

— Върна ли се пак при Луи?

— Естествено. Иска ли питане! Един ден се срещнахме съвсем случайно на улицата. Покани ме на „секс закуска“. Подновихме връзката. Нашите си стари отношения: секс до дупка. Разговорите ни се въртят само и единствено около чукане и секс, нищо друго…

— Той как е?

— Неотдавна приключи със снимките на първия си френски филм. Успехът определено му се отразява добре, въпреки че развива все едни и същи теории за любовта. „Влюбването е ужасяваща зависимост. Не искам да страдам, следователно не се влюбвам. Искам да се съхраня цял и ненакърнен, щото, ако те обичам, ще ме оглозгаш до кокал.“ Наизуст ги знам. Писна ми от всичко. Искам да се откъсна, да сложа точка на тези истории, но мисълта да остана сама с Жан-Мари ужасно ме потиска.

Мартин въздъхна.

Бедната Жюлиет! Откакто се познаваха, тя се въртеше в един и същ омагьосан кръг: мъжете, сексът, мъжете, любовта… Омъжи се за Жан-Мари, уж да намери спокойно пристанище, но желанието й за живот отново бе избило. Прати всичко по дяволите. Чукам се, а вие вървете всички на майната ви, и татко, и мама, и Жан-Мари.

— Разбираш ли… Отегчавам се с Жан-Мари. Линея, бавно умирам. Той ме обича прекалено, задушава ме с обичта си. Целият му живот минава през мен. Прекалено е, непосилно е за една-единствена жена! Казвам му го, но той не иска да ме чуе, нехае. Стигнала съм дотам, да си мечтая, че ми изневерява, че желае друга жена…

— Тръгвай с мен за Ню Йорк. Там няма да имаш време за подобни настроения, повярвай ми, там…

— Няма начин. Имам съпруг. Бачкане…

— „Фарланд“ няма ли филиал в Ню Йорк?

— Има, обаче…

Мартин изгледа Жюлиет с тревога.

— Ще живееш при мен. В замяна ще ми помагаш с разходките на кучетата!

Жюлиет облегна глава на рамото на Мартин. Винаги беше изпитвала нужда да черпи от силата на приятелката си. Сега повече от всякога. Бракът не беше изход. Беше го разбрала и напълно осъзнала. Правя само глупости. Действам, без да се замисля, импулсивно. Много харесвах Жан-Мари, докато ми беше само приятел. Но не и като съпруг! Защо се получава така, винаги смесвам нещата, обърквам всичко?

— Не харесвам секса с Жан-Мари — пошушна тя в ухото на Мартин.

— Така и предполагах, глупачето ми, защото, ако не беше така, нямаше да си се увъртяла в проблемите, за които ми разказваш.

Към осем вечерта поднесоха вечерята. Изискана вечеря на свещи под звуците на камерен оркестър. Шейсетината души насядаха на малки маси на моравата. Мартин, Жюлиет и Жан-Мари бяха на масата на младоженците. Бенедикт се усмихваше, лицето й грееше на меката светлина на свещите. Жан Бонер вдигна наздравица за младата си съпруга.

— Не само че няма грешка, ами и умее да говори завладяващо! — отбеляза Мартин, която седеше до Матилд.

— Дори прекалено омайващо — отвърна Матилд. — Мен ако питаш, зет ми е прекалено ловък.

Към полунощ гостите се оттеглиха. Бенедикт и Жан заминаваха на сватбено пътешествие в Италия. Жюлиет покани Мартин да спи при нея, в къщата в Жирен. Мартин отклони поканата. Искаше да остане при родителите си. Определиха си среща на другия ден на обед в „Кафе дю Нор“.

Така започна седмицата, която Мартин си беше отредила да прекара в Питивие, в компанията на родителите си, сестра си, Рьоне и племенницата си Виржини. С вълнение се отпусна в старото си легло.

Както обикновено, родителите й не бяха много словоохотливи, но тя долови, че се гордеят с нея, в деня, в който излязоха на пазар с майка й, защото търговците говореха за живота й в Ню Йорк толкова подробно, сякаш им беше писала писма лично на тях.

— Ти ли си им разказвала тези неща? — обърна се тя към майка си, която сви рамене мълчаливо.

Мартин замълча и не коментира повече.

В Париж отседна на улица „Плант“. Унгрун търсеше нова съквартирантка за стаята на Бенедикт.

— Не искаш ли да се върнеш? — попита тя Мартин.

— Не. Ти не трябваше ли да се прибереш в Исландия при годеника си?

— Да, така се бяхме уговорили. Връщам се там за ваканциите. Само че тук изкарвам толкова много пари, че нали се досещаш…

Мартин отиде на всички представяния на туша за мигли „Рисил“. Унгрун се усмихваше ослепително, зъбите й бяха като бисери, лицето й бе свежо, без никакъв дефект, миглите й бяха дълги и гъсти, цялата сияеше от щастие.

— А той чака ли те?

— Да. Той ме насърчава да остана тук. Твърди, че би било жалко да…

Режина мина да поздрави Мартин. Връщаше се от универсалния магазин срещу сградата на парижкото кметство, беше купила бормашина. Гордо я показа на смаяната Мартин. Бракът й се беше отразил добре. Беше по-розова, носеше съвсем лек грим. Като всички момичета, които се бяха поизпотили, докато си намерят съпрузи, тя непрекъснато повтаряше „ние“, „нас“… Покани Мартин на вечеря у тях.

Шарло беше надебелял. Продължаваше да работи върху формулата на бетона, който щял да измести напълно бетона на Виртел.

— Той натрупа състояние благодарение на моя патент, този отвратителен мръсник!

— Трябва да представите патента си в чужбина — каза Мартин.

— И на мен ми се иска да го направя. Възлагах някакви надежди на Жюлиет и Фарланд, само че тя не одобри брака ми с Режина. Нейсе! Ще й мине. Ще поговорим за това по-нататък.

Една вечер Мартин отиде с такси до кафенето на семейство Брузини.

Пред очите й изникна образът на онази Мартин с дългото палто, седнала на стълбите в очакване, и на устните й заигра лека усмивка. Край. За малко да изкачи няколкото стъпала, да почука на вратата и да попита за Ришар, но се отказа. Това беше минало.

Следващият понеделник си събра багажа и Жюлиет я откара до „Орли“.

— Сигурна ли си, че не искаш да тръгнеш с мен? — попита отново Мартин, докато чакаха на опашката да предаде багажа си.

— Да. Не мога. Какво ще кажа на Жан-Мари и на Фарланд?

— Кажи им: „Майната ви!“.

Жюлиет тъжно се усмихна и си замълча. Върна се на улица „Шерш-Миди“ и погледна дома си с други очи.

Масата от обяда така си стоеше, неразтребена. Жан-Мари беше оставил бележка. „Отивам на кино. Ще се върна към пет часа.“

Зае се да раздига масата, без да бърза. За миг се запита дали да не отиде при Луи. Почисти една чиния от остатъците. Сложи я в миялнята. Едва се научих да пускам миялнята. За нищо не ме бива, кръгла нула.

Защо, къде се криеше причината?

Как стана така, че се чувствам като изпразнена, нямам капчица сила, цялата ми енергия се е изпарила?

Не искам да продължавам да живея по този начин, сякаш съм някакво безмозъчно, аморфно същество… Едва на двайсет и две години съм.

Двайсет и две?

Двайсет и две!

Набра номера на „Ер Франс“. Попита в колко часа има полет за Ню Йорк.

Служителката обясни, че поради технически проблем, възникнал в последния момент, полетът от тринайсет часа е отменен временно и пътниците са изведени от самолета. Машината ще излети в шестнайсет часа.

„Това е знак“, реши Жюлиет.

Запази си билет за полета на Мартин.

Грабна куфарите и бързо започна да си събира багажа. В един сак нахвърля книги, пуловери, панталони, поли…

Мина през банката и изпразни сметката си.

Върна се за куфарите и остави бележка на Жан-Мари на масата в кухнята.

„Тази, която отказва да умре, те поздравява…“

Информация за текста

Katherine Pancol

Scarlett, si Possible, 1985

Издание:

Катрин Панкол. Наричайте ме Скарлет

Френска. Първо издание

ИК „Колибри“, София, 2013

Редактор: Росица Ташева

Коректор: Соня Илиева

ISBN: 978-619-150-188-5

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/36723

Последна корекция: 29 юни 2016 в 20:09

1

Даниел Кон-Бендит (р. 1945) — лидер на студентите по време на протестите, предизвикани от войната във Виетнам, през юли 1968 г., започнали от университета в Нантер и подети от студентите от Сорбоната. Понастоящем политик, един от председателите на Зелените в Европарламента. — Б.пр.

2

Споразуменията от Гренел — отнасят се за увеличение 35% на минималната работна заплата, 10% на реалното възнаграждение и създаването на профсъюзна организация във всяко предприятие, договорени през май 1968 г. на тристранна основа: правителството, работодателите и синдикатите. — Б.пр.

3

Каноникът Феликс Кир (1876–1968) — изтъкнат боец от Френската съпротива, политик, кмет на Дижон и депутат на Кот д’Ор. Спасил хиляди французи от лагерите на смъртта, два пъти осъждан на смърт, командор на Почетния легион. Известен с аперитива на негово име „Кир“, който предлагал на посетителите си по време на кметуването си в Дижон — бяло вино с касис. — Б.пр.

4

Непреводима игра на думи, в която се използва омофоничната прилика между elle est en (quori) и elle etend (le bras). — Б.р.

5

Гаяр — на френски „gaillard“, означава „смел, юнак, здравеняк“. — Б.пр.

6

От далечния „Дисниленд“ за госпожица Жюлиет Тюил (англ.). — Б.пр.

7

Въпреки че партията на Дьо Гол остава начело на Франция, след референдума генералът подава оставка и се оттегля от политиката. — Б.пр.

8

Става дума за убийството на Стефан Маркович, югославски авантюрист, бодигард на Ален Делон. Имало съмнения, че са замесени кръгове около бившия премиер Жорж Помпиду. В крайна сметка е обвинен корсиканският гангстер Маркантони, но и той е оправдан поради липса на доказателства. — Б.пр.

9

Бернадет Субиру — млада жена от град Лурд, на която Богородица се появява многократно. Умира на 35 години. През 1425 г. е провъзгласена за блажена, а през 1933 г. е канонизирана от Католическата църква. В пещерата в Лурд, където е погребана, се стичат хиляди поклонници. — Б.пр.

10

Герой на телевизионен сериал. — Б.пр.

11

Пиер Мендес Франс (1907–1982) — френски политик, радикалсоциалист, участник в Съпротивата, министър на външните работи, за кратко министър-председател. — Б.пр.

12

Моите Съединени Щати са богати. Давай парите, ей, мухльо. Ходи се… копеле. Ти, кучи сине. (англ.). — Б.пр.

13

Руска психоаналитичка и писателка (1861–1937). — Б.пр.

14

Опитай… опитай… никой не остана, на кого му пука? (англ.). — Б.пр.

15

Чисто? (англ.). — Б.пр.

16

Джойнт? Пушиш ли? (англ.). — Б.пр.

17

Хей, човече, можеш да изпееш всичко каквото искаш, с три тона. Чудесно. Когато не знаеш, просто повтаряй ла-ла-ла… (англ.). — Б.пр.

18

Хей, човече, трябва да вървя… (англ.) — Б.пр.

19

Утре? (англ.). — Б.пр.

20

Искаш да кажеш довечера? Окей, Луи, довечера. (англ.). — Б.пр.

21

Нищо. Съвсем съм невеж в музиката. Просто я слушам и след това ла-ла-ла… Достатъчно е, когато я обичаш. (англ.). — Б.пр.

22

Представяш ли си, една жена и пет хлапета. (англ.). — Б.пр.

23

Купи си плочи! (англ.). — Б.пр.

24

Хубаво хрумване… плочи! (англ.). — Б.пр.

25

Бети Фридан (1921–2006) — американска феминистка, психоложка и писателка. Книгата й „Женската мистика“ е смятана за манифест на феминизма. — Б.пр.

26

Прочута парижка куртизанка от XIX век. — Б.пр.

27

Режис Дебре (р. 1940) — френски есеист и политик, през 1970 г. последвал Че Гевара в Боливия, където е пленен от местните герилерос и осъден на смърт. Освободен четири години по-късно, през 1974 г., в резултат на кампания, организирана от Жан-Пол Сартр. Съветник по международните връзки по време на първия мандат на Франсоа Митеран. — Б.пр.

Content

Катрин Панкол
Наричайте ме Скарлет

Първа част

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Втора част

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Трета част

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Четвърта част

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Пета част

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Епилог

Информация за текста

1