Трюгве Гюлбрансен

Трилогия Бьорндал

Отвъд пеят горите

Първа част

1

Скалите над долината на Йомфрудал синееха с криволичещите си очертания сред вледеняващия въздух на есенната вечер. Зад тях на кървавочервения хоризонт продължаваше да стои дирята на залязващото слънце. На най-отдалечения хребет бе застанал кафяв мечок, тъмен като планината, и душеше в посока към застроената шир, където мъглата се издигаше над езера и потоци.

Главата му беше ръбата и насечена, а шията му — дълга и мършава, с оредяла рошава козина. През последните няколко есени се бе случило така, че закъсняваше със зимния си сън. Всичко, което разкъсваше и изяждаше, не му се отразяваше особено. Естествената летаргия и отпуснатост, която го обземаше преди години с настъпването на есента, сега закъсняваше. Тази година имаше нещо нередно. Усещаше някаква болка в тялото си, а и месото вече нямаше същия вкус като преди. Животните, които убиваше, бяха най-често изостанали от стадото, имаха само топла кръв, полуживи сърца и други леки храни, които той набързо поглъщаше и така се засищаше.

Вече не успяваше да догонва лосовете в горите. Тялото му бе отпуснато и твърде бързо се изморяваше, а онази болка се бе загнездила толкова навътре, че го пареше като огън. Усещаше я вероятно от оня път, когато един лош човек от север, от гората на Бьорндал, му я причини със страшен гръм. Изстрелът се вряза в плътта му, кръвта бликна, болката го прониза и го измъчваше дълго след това. Като не успяваше вече да настига лосовете, щеше да разкъсва много овце и крави, смяташе той.

През есента хората прибраха добитъка си по-рано. Няколко пъти му се наложи да събере смелост и да се приближи близо до къщите в среднощния мрак, за да разбие портите на няколко обора, дирещ кръв и храна. Хората го погнаха с ужас и писъци. Тогава той замахна с лапа, повали един от тях и никой повече не го последва.

И хората, и кучетата тук, в селото в равнината, бяха съвсем различни от тези на север, от Бьорндал, където беше вилнял, когато бе в разцвета на силите си. Там, на север имаха кучета, които бягаха бързо, лаеха неистово и хапеха кръвожадно, напълно да полудееш. Хората там не изпадаха в паника и не крещяха, приближаваха се така тихо, че не ги забелязваше, преди да са дошли съвсем наблизо. Тогава се разнасяше невъобразим гръм, който проникваше чак до мозъка на костите, а в тялото оставаше силна болка дълго след това. Тук, в селото в равнината, кучетата боязливо вървяха след хората, имаше само шумотевица, но никаква болка. Той искаше да остане тук и тази вечер да се промъкне до един обор, само да загасяха светлините.

Страшният като черен мрак мечок дълго седя, загледан към небето, което потъмняваше от кървавочервено към среднощна тъмнина. Главата на мечока беше ръбата и насечена, шията му — дълга и мършава, с оредяла рунтава козина — тялото му беше с впечатляващи размери, но бе мършаво, с остри извивки на плешките, видими през козината.

Стар мечок — свиреп мечок…

Същата вечер хората от селото се стекоха на тълпа в двора на свещеника. Свещеникът, господин Дидрих, поемаше водачеството в ръцете си, когато полковникът от Боргланд го нямаше, а сега той отсъстваше. Господин Дидрих беше нов в селото, но на останалите вече им бе станало ясно какъв човек беше той. Знаеше как да помогне при болести по хората и животните, а за духовното благосъстояние на енорията се грижеше със завидното си красноречие, така че трябваше да даде добър съвет и за мечока, който причиняваше толкова беди.

Мнозина съзряха поличба в цвета на небето тази вечер — той предричаше кръв и нещастие. Да, някой дори се кълнеше, че е видял пламтящ, кървав меч в небето, а след това и други бяха убедени, че са видели същото.

Седяха в стаята на свещеника и оживено обсъждаха тежкото положение.

Овце бяха разкъсани, а крави — убити. Есента бяха прибрали добитъка си по-рано. Но се случи нещо нечувано — портите на обори бяха разбити, потрошени на парчета, животни бяха убити, а оцелелите бяха така подплашени, че хората даже не можеха да ги доближат.

Пер Велт, фермерското момче от Бьоркланд, беше ранен под ухото от звяра. Оттогава то изгуби ума си и само лежеше.

Това не беше обикновен мечок. Беше диво животно, каквото никой не бе виждал, огромно и мършаво, с насечен силует, със зелени пламтящи очи, беше златисто червено от едната страна, това бяха успели да видят, а никоя мечка на този свят не изглеждаше така.

Чакаха в стаята на свещеника.

Господин Дидрих им позволи да изчакат там. Даваше си сметка защо бяха дошли, затова трябваше първо добре да помисли, преди да реши как е правилно да се постъпи.

В стаята най-сетне бе станало тихо. Спогледаха се, пребледнели и безпомощни. Едни си мислеха за кървавия меч в небето и за бедите, които щяха да дойдат; други си мислеха за потъналия в мрак път обратно към дома — дали дивият звяр щеше да ги нападне. Трети се сърдеха на стареца от Бьоркланд, който ги бе накарал да дойдат тук посред нощ.

Всички си мислеха, че може би точно в този момент звярът нахлува в техния обор и убива животни, за да оцелее.

А защо бяха дошли тук?

Как някой можеше да им помогне в това положение?

Свещеникът се бе молил от неделния амвон да бъдат пощадени от зверове. Гласът му бе проехтял като гръмотевица в църквата. Но два дни след това хищникът нападна обора в Бьоркланд.

Какво повече можеше да направи свещеникът?

Обикаляха с кучета и с пушки, за да търсят мечока. Но кучетата бяха уплашени до смърт, а пушките бяха хванали ръжда, освен това никой не посмя да стреля, когато дивият звяр ги подгони.

Какъв срам беше, когато бяха побягнали с панически викове, щом видяха Пер Велт повален на хълма от лапата на мечока. Ако полковникът от Боргланд си беше у дома! Беше смел воин. Но вероятно и той не би се справил с такъв звяр.

Мнозина смятаха, че той все пак би се изправил срещу такова свръхестествено същество.

Тогава дойде господин Дидрих.

Всички почтително се изправиха на крака, а старецът от Бьоркланд трябваше да сподели това, което му тежеше на сърцето.

Свещеникът ги помоли да седнат отново, а той самият остана прав, проповядвайки им Божието слово за наказанието, благочестието и смирението пред неизбежното.

И сетната капчица смелост у повечето хора се изпари при мисълта за неизбежното в мрака по пътя към дома. Единственият, който не бе останал без ума и дума след изреченото от свещеника, беше изнемощелият старец от Бьоркланд.

Той искаше да отмъсти на звяра за овцете и за хубавата му крава, която беше разкъсана в обора. Именно него го споходи тази идея, за която никой друг не се бе сетил.

Прочисти гърлото си и сведе глава, колкото можеше, защото предвиждаше какво въздействие щеше да има предложението му. Но щом и Господ не можеше да им помогне, нямаше друг начин. Сега щеше да стане ясно дали дяволът и неговите помощници на земята можеха да направят онова, което никой друг не можеше.

Той отново прочисти гърлото си и с ясен глас заяви, че щом няма никакъв друг начин, то тогава трябва да се обърнат към онези на север в Бьорндал — там може да се намери някой, който да помогне.

Някои изправиха глави и се опитаха да си придадат гневно изражение, други сведоха поглед надолу, сякаш нямаха смелост да погледнат никого в очите.

Ситуацията беше надвиснала заплашително над главите на хората от селцето. Те, които бяха много по-почтени във всяко отношение, в сравнение с онези, осъдени на скиталчество в гората на север в Бьорндал, щяха да изпратят вестоносец с молбата за помощ!

Но когато думите бяха изречени, всички въздъхнаха с облекчение.

Най-лошото вече беше минало, ледените думи бяха произнесени, без никой да посмее да възрази.

Но кой щеше да поеме пътя на север?

Не вървеше да изпратят някое момче от селото или някой друг, защото онази сбирщина горе се държеше високомерно и презрително — както по пътищата, така дори и в църква.

Един мрачен горист хълм се простираше между селото в равнината и Бьорндал — горист хълм, който никой християнин от селата не се беше осмелявал да доближи дори само в мисълта си.

Пътят към Бьорндал минаваше през тази гора — какво ли имаше отвъд нея? Вероятно още гори, но може би човек би срещнал по пътя и мечока. А самите хора, които бяха толкова надменни и резервирано мълчаливи, когато идваха в селото, може би щяха да бъдат дори по-жестоки от самия мечок, ако някой отиде там, където живееха. Поколения наред хората от селото в равнината се бяха изказвали ограничено и жлъчно по отношение на живеещите в горите на север, че сега се плашеха от собствените си думи.

На никого не му минаваше и през ум сам да замине. Никой не смееше да назове имена. Но все някой трябваше да поеме на път.

Тогава господин Дидрих се прояви като водач на селото. Ако някой се съгласи да го откара безплатно, той бе готов да тръгне още утре.

Бе взето решение този, който бе направил предложението, да го отведе до другото село, и старецът от Бьоркланд доброволно прие.

Селото в равнината съществуваше от стари времена.

Горите били изтласкани все по-далеч на изток и запад.

Първо се простираха оградените пасбища, след това се разгръщаха открити поля, а наоколо лъкатушеха високи насипи. Само покрай ямите и при оградите, които разделяха селцето бяха останали широколистни дървета, които напомняха, че някога там е имало гора.

Ала гората, истинската голяма и пееща гора — тя беше единствено като далечен пейзаж отвъд всички насипи на изток и запад. Горските участъци, с които стопанствата разполагаха, бяха използвани в домакинствата единствено за добив на дърва за строеж и огрев, когато хората имаха нужда.

От древни времена горите надалеч от морето нямаха никаква стойност. В селата на открито жителите имаха ниви и ливади, както и животни в оборите. Не скитаха из горите и не се занимаваха с лов или с безчестни дела. Така селата на открито се разпростираха отвъд горите на изток и запад, а в южна посока се сливаха едно в друго.

Но имаше и друга посока — на север, а там, в северната си част, селото от стари времена неотлъчно бе обградено от гора. Мрачна и величествена, тя волно пееше своята древна песен, отвъд хълмове и склонове, все на север.

Приказни вълшебни същества и феи, както и всякакви невероятни същества, живеели там. Хората от селото използваха гората на север като средство, с което да плашат децата. Затова не беше чудно, че децата израстваха с убеждението, че всичките злини на света обитаваха тези гори. Имаше и нещо вярно във всички тези суеверия относно гората. Появеше ли се мечка в селата за кървави набези, тя пристигаше от север. Пръснеха ли се глутници вълци по всички пътеки, както се беше случвало в стари времена, те се появяваха от север, от горите и планините. Спуснеха ли се орли към оградените пасбища, за да нападнат агнетата и овцете, те идваха от север. Виеха ли се ястреби над пилетата, бяха дошли от север. Промъкнеше ли се лисица да отмъкне най-тлъстата гъска, следите водеха на север. Довееше ли бурята есента и вледеняващо студената зима над селските пътища и над голите насипи, това беше най-лошият вятър — северният. Всичко лошо идваше от север — откъм горите.

Но хората бяха различни и ако тези от селото в равнината нямаха смелост да отидат в гората, други поемаха във всички посоки, а трети живееха дори на север, в горите. Може би бяха дошли от север, а може би от изток или от запад, никой от селото в равнината не знаеше, както и кога бяха го направили. Вероятно бе станало преди много, много поколения.

Но с течение на времето там, на север, се бе появило селце — неговите обитатели можеха да се срещнат навсякъде из околните села. Но стояха далеч едни от други — хората от горите и хората от останалите села. Никога не бяха разменяли и думичка. Хората от селата се разминаваха с идващите от горите на голямо разстояние, когато се засичаха — смятаха ги за неморални и едва ли не за чергари, не обичаха да ги срещат вечерно време.

С годините хората от селата бяха принудени да свикнат все по-често да срещат по пътищата тези от северните части. В стари времена вероятно бяха имали път на запад през горите към другите села, но после е бил забравен заради по-добрия път на юг. Те минаваха със стоката си, кожи и други неща, които успешно продаваха на юг. Случваше се да продават по малко и във външните села, но никога в най-близкото село на открито. Плащаха си и не вредяха на никого. Бяха толкова високи и едри, че повечето от тях се извисяваха с цяла глава над хората от селото. Може би и това бе причина местните да се държат недружелюбно.

Малко по малко хората от север зачестиха с преминаванията си през големите села наоколо и живеещите тук научиха някои неща за живота на север. Вече не ги смятаха единствено за скитници и не ги посрещаха с отколешното си презрение. Но си оставаха „хората от гората“, първобитни като нея. Според някои слухове дори не били християни. Говореше се, че се занимавали с магии, езичество и раздори.

2

На сутринта след събирането в дома на свещеника двама мъже в каруца с един кон потеглиха от Боргланд. След като преминаха зловещите пропасти на Йомфрудал, които се намираха под високите скали, навлязоха в безкрайните гори, които бяха границата с Бьорндал.

Старецът от Бьоркланд вече се бе разкаял горчиво за предложението, което бе решил да направи предната вечер. Надяваше се, че и свещеникът, поразмислил, ще се съгласи да се откажат от това опасно пътуване, но същия ден в зори във викарството пристигна пратеник от Бьо, което се намираше в източния край на енорията, с новината, че през нощта мечокът е нападнал и там. Свещеникът, развълнуван и възбуден, побърза да тръгне веднага за Бьорндал и да пристигне там възможно по-скоро, колкото позволяваше тръсът на коня. Новопристигнал в селото, той не беше проникнат така силно от несъзнателния страх, който вдъхваха хората от Бьорндал на неговото паство, но все пак не се чувстваше съвсем спокоен. През целия път и двамата мълчаха и когато минаваха под скалите на Йомфрудал, се спотаиха в дъното на каруцата.

Смяташе се, че там, сред урвите, живееха красиви и опасни русалки, които понякога пееха омагьосващо. В скалите, които се издигаха над пътя, пребиваваха зли духове и тролове, като нощем оттам се носеше зловещ вой.

Склонът, който маркираше границите на Бьорндал, бе покрит с вековни дървета, листата на които шумяха заплашително. Щом стигнаха възвишението, където започваха земите на Бьорндал, старецът спря коня и двамата пътници бяха изненадани от красивата и хармонична гледка, осветена от слабото есенно слънце, която им заприлича на приятен оазис след зловещите проходи и мрачните гори, които бяха преминали.

Свещеникът прочисти гърлото си, а старецът бе притихнал.

Продължиха до постройките и влязоха в двора на първата ферма в селището — Хамарбьо.

Първородните синове на този род от древни времена носеха името Йорнулф, като тук ги назоваваха с умалителното Йорн. Често се случваше тук да има двама, трима и дори четирима Йорн по едно и също време.

Във фермата двамата пътници бяха посрещнати от слугиня, която отиде да извести за идването им.

Докато чакаха, започнаха да разглеждат околността. Видяха къщи от тъмно дърво, покрити с мъх покриви, а над тях гористата планина, чийто тъмен връх сякаш заплашваше да се стовари върху хората и къщите под него.

Стария Йорн излезе изпод навес и застана — старец с тояга.

Свещеникът го поздрави, но Стария Йорн от Хамарбьо дори не помръдна. Задоволи се само да рече, че попът вероятно е тръгнал на разходка.

Свещеникът свъси вежди и веднага започна да разказва защо е дошъл.

— О, боже, ловец на мечки — рече старецът и посочи отвъд границата на стопанството, на север.

— При Стария Бьорндал — добави той.

Свещеникът погледна нататък и видя над селото, насред склона на планината, едно голямо имение с много постройки, мрачни като самата гора, която ги обграждаше, а слънцето се отразяваше в стъклата на прозорците.

Свещеникът и старецът от Бьоркланд бяха чували да се говори за Стария Бьорндал. Бяха виждали по пътищата през селото в равнината да препускат диво с техните черни коне някои от мъжете на този род, които изглеждаха по-едри от всички останали. Имаше някакво естествено, вътрешно благородство у тях, което хората от селото в равнината признаваха, но не преставаха да говорят за хората на Бьорндал, че са диваци и убиват, без да мислят.

Всичко това изглеждаше малко странно сега, когато стояха и гледаха имението горе. То бе голямо и впечатляващо.

Злословията, които бяха чували, им се сториха невероятни, а молбата относно мечока, която имаха намерение да отправят, на фона на това достолепие изглеждаше маловажна. Почувстваха се неловко, че бяха злословили срещу тези хора.

Заради това свещеникът се обърна към Стария Йорн и го попита дали няма ловци на мечки на друго място.

— Не — отвърна бавно старият, — всички чужденци трябва да отправят въпросите си там.

Две неща станаха ясни на свещеника. Първо, че му показваха, че го смятат за чужд, и второ, че изглеждаше като правило всеки чужденец да се представя на Стария Бьорндал.

Тогава не им оставаше друго, освен да се сбогуват и да изкачат височината.

Долу се намираха повече къщи, отколкото можеха да си представят. Минаха през много стопанства, хора и животни ги наблюдаваха с любопитство. Горички от хубави дървета заслоняваха къщите, а обработваемите площи бяха заградени с брези и иглолистни. Този свежозелен и приятен пейзаж беше в необясним контраст със зловещите гори, през които бяха преминали.

Една мисъл се избистри в съзнанието на свещеника.

Спомни си, че бе чувал как един свещеник бе смъмрил строго горските жители. Според него било неправилно християни да ходят в църквата с оръжията си в мирно време и оттогава нито един от тях не стъпваше в храма, освен за кръщене, сватба или погребение.

Това бе обида за църквата и като видя мрачните фасади сред дърветата, свещеникът се досети кой пръв бе дал пример за това неподчинение.

Ала бързо сподави гнева си.

Не можеше да влиза в конфликт с тези, които бе дошъл да моли за въоръжена помощ.

Много му се искаше да се изкачи до имението с достолепие, но беше невъзможно заради мисията, която бе поел.

Пътят през селото беше доста дълъг и нагоре ставаше все по-стръмен. Щом стигнаха на върха, учудването им беше голямо, защото от двете страни на пътя се простираха до хоризонта ниви и ливади. Жътвата беше минала отдавна, виждаха се само житните и конопени стърнища, но ливадите бяха още зелени като през лятото.

Значи все пак тук живееха християни.

Учудването им се засили, когато конят влезе в двора и те пристигнаха.

Вътрешното пространство не бе още така мащабно, каквото стана след това, но и сега бе с внушителни размери и обкръжено от добре построени и поддържани сгради.

По това време на деня тук беше пусто и тихо. Вероятно обитателите вечеряха. Във вътрешността на имението, което на пръв поглед изглеждаше празно и тихо, в действителност бдяха зорки очи. Щом каруцата влезе, от една стряха излезе висок младеж. Беше много светъл, с руси, обезцветени от слънцето коси, с красиво и искрящо от младост лице, но очите му бяха странно сини и проницателни.

Господин Дидрих бе смаян.

Пътувал бе далеч и на много места, бе срещал различни хора по пътя си.

Този младеж му напомняше наследниците на благородни родове, на каквито се бе натъквал.

Младежът го гледаше съсредоточено, без да прави нищо.

Свещеникът му махна. Това му беше навик. Никога не слизаше от каруцата, освен когато отиваше при покойник, а чакаше да го посрещнат с дължимото благоговение. Само в старинния и благороден дом на Боргланд, когато отиваше при полковника, влизаше сам вътре, смирено усмихнат.

Младежът дойде и застана пред свещеника, който му поръча да извести за тях на баща си (вероятно бе син на стопанина?).

Да, младежът бе син на стопанина и отиде да каже на баща си.

Миг по-късно се върна, но беше сам. Баща му бе казал, че свещеникът може да заповяда вътре.

Господин Дидрих се изчерви от нанесената обида.

— Аз съм свещеник — рече той. — И искам да поговоря с баща ви. Благоволете да му предадете думите ми и добавете, че бързам.

Младежът влезе, но после отново излезе сам. Повтори, че свещеникът е добре дошъл вътре; но в думите му се усети известна ирония.

Свещеникът сбърчи вежди, а устните му затрепериха, слезе от каруцата и с широки стъпки прекоси двора, воден от младежа.

Старецът от Бьоркланд го последва смаян.

3

Свещеникът и старецът влязоха в тъмно преддверие с две врати. Младежът отвори вратата вдясно, мина през една стая и следван от двамата мъже, ги въведе в голяма зала.

Изразът на лицето на свещеника показваше нарастващо учудване. Този дом беше различен от жилищата в другите имения. Тежки греди крепяха ниския таван, дървената облицовка на стените беше здрава и лакирана. На едната стена имаше малък прозорец с множество квадратни стъкла, които искряха на слънцето. Отсреща се виждаше украсена с дърворезба врата, а на съседната стена — друг прозорец, подобен на първия, през който слънчевите лъчи падаха косо върху една маса, на която имаше Библия и още една книга, няколко подострени гъши пера и керамична мастилница.

Свещеникът се удиви. Тези хора изобщо не приличаха на варвари. Колко селяни по това време можеха да четат Библията и някоя друга книга, а също и да пишат…

Всички мебели в залата бяха масивни и украсени с дърворезба. Високо по стените, в сянката на гредите, блестяха старателно лъснати хладни оръжия.

Свещеникът и старецът от Бьоркланд се спогледаха учудено.

Вратата се отвори и в залата влезе снажен мъж. По приликата, която се забелязваше между него и момчето, можеше да се заключи, че е негов баща. Но лицето му беше по-мургаво, твърдо и безстрастно. Върху него сякаш бе невъзможно да се появи израз на мъка или радост заради проявяваната поколения наред упорита твърдост и решителност.

Свещеникът, стъписан, не успя да изрече предварително подготвените думи, с които желаеше да обясни набързо и авторитетно молбата, която ги бе довела тук. Дори му бе трудно да изложи самата молба.

— Можете да седнете тук — каза домакинът на свещеника и му посочи едно кресло, а той се настани върху една пейка, до която слънчевата светлина не достигаше.

Свещеникът седна, оглеждайки човека до стената, но не смееше да заговори.

Междувременно слънцето се скри зад облак и в залата настъпи мрак. Свещеникът се почувства твърде смутен в тази голяма и тъмна зала, приет така хладно от стопанина.

Въпреки това направи усилие и започна да разказва за нещастието, сполетяло ги в селото в равнината, за посещението в Хамарбьо и как там ги бяха насочили да се обърнат към него. Накрая той помоли господаря да окаже помощ или да убеди други планинци, които да слязат в селото в равнината и да сложат край на сполетялото ги бедствие, да спрат набезите.

Тургайр, така се казваше господарят на Бьорндал, седеше и слушаше разказа на свещеника. Той мълчеше и на свещеника се наложи да продължи да говори, като започна да излага и други доводи. Рече, че християните трябва да си помагат в нужда и че е възможно да дойде ден, в който да се наложи хората от селото в равнината да се притекат на помощ на планинците.

Тургайр Бьорндал вдигна бавно глава, погледна свещеника в очите и проговори:

— Нямаше нужда да ми напомняте моя християнски дълг. Никога, по никакви причини, ние от север не сме молили помощ от живеещите на юг. Успяваме да се справим сами с трудностите и така трябва да е с всеки човек.

Свещеникът се надигна и заяви, че ще му плати за труда, ако се съгласи да отиде с тях. Користен, както всички в селото в равнината, той смяташе, че предложението му може да привлече Бьорндал.

Тургайр също стана и се обърна с лице към прозореца, сякаш бе решил да надникне навън, въпреки че през дебелите матови стъкла не можеше да се види нищо. След малко се изви рязко към свещеника и каза:

— Имаме няколко мечки и тук, които да ни създават достатъчно грижи, така че изобщо не ни се налага да ходим да ловуваме в южните райони.

Тези думи накараха свещеника да проумее, че му остава само един изход: да забрави гордостта и сана си и да моли за помощта на Бьорндал в името Божие. Започна още по-трогателно да разказва за неволите на паството си, за неговите усилия, неуспехи, страхове; описа звяра, златисточервената му козина, пламтящите зелени очи, силата и свирепостта му, които сееха ужас.

Тургайр отново се обърна към прозореца, но когато свещеникът започна да описва цвета на козината на мечока, рязко се обърна към него и го изгледа продължително.

Господин Дидрих почувства как стоманеносините очи го пронизват.

Известно време го гледаше така, после погледът му се премести върху една от стените, където беше окачена една едрокалибрена пушка, почистената цев на която блестеше заплашително. След това се върна при прозореца, отвори го широко и се загледа продължително навън.

Бледото есенно слънце осветяваше хребета на хълма.

Погледът му бе загубил своята острота и каменното му лице отново бе станало хладно и безстрастно. Върна се при пейката до стената, намираше се близо до прозореца, чиито стъкла още златееха от косите слънчеви лъчи. Сложи лакти на коленете си и подпря глава на свитите си юмруци.

Свещеникът бе млъкнал и сега се страхуваше да продължи разказа си, защото не можеше да осъзнае с кои от думите си толкова бе разгневил Бьорндал.

Тургайр седеше неподвижен, но скулите му трепереха и неочаквано няколко думи се изтръгнаха от устата му. Сякаш на себе си, с нисък и глух глас той произнесе:

— Бащата на моя баща умря…

Замълча за малко. Свещеникът го погледна учудено. Старецът от Бьоркланд погледна тревожно към вратата, за да е сигурен, че пътят за бързо отстъпление е свободен.

— Умря — повтори Тургайр, — разкъсан от мечка.

Свещеникът започна да проумява и затаи дъх. Старецът от Бьоркланд се приведе напред със зинала уста.

— Баща ми умря… разкъсан от мечка…

Старецът от Бьоркланд въздъхна дълбоко.

Тургайр продължи с известно усилие:

— Имах брат… той също, нападнат от мечка, почина скоро подир това…

Бьорндал отново продължително замълча. Свещеникът изглеждаше вкаменен. Зад него придружаващият го старец беше с отворена уста и със стиснати очи, от които бяха потекли сълзи.

Тургайр продължи с още по-тих глас отпреди:

— Имах трима синове… От тях ми останаха само двама. Миналата година, макар че му бях забранил, най-големият отиде на лов за мечки и… не се върна повече… Беше много млад…

След всяка дума той спираше и последната се откъсна от устата му като въздишка. За двамата му слушатели този разказ звучеше като древна сага.

— Бащата на моя баща — продължи той, като леко се изправи, — уби седемнадесет мечки и последната от тях го затри. Козината й беше ярка, от едната страна червено-кафява, дореста като на кон…

Свещеникът вдигна очи и раздвижи неспокойно ръцете си, а устните на стареца трепереха.

Тургайр продължи с нисък, едва доловим глас:

— Баща ми също уби седемнадесет и последната от тях го погуби… И тази мечка беше с козина, дореста от едната страна. Тук, в имението, имаме две кожи с такъв цвят. А върху всяка от тях бе пренесен трупът на убит мъж.

Докато той говореше, слънцето се скри, тъмнината в стаята стана по-плътна и това засили настъпилата в нея тежка атмосфера.

Тургайр се надигна, погледна към прозореца и каза твърдо следното:

— Убих шестнадесет мечки и спрях да ходя на лов. Но ако мечокът, за който говорите, е с козина, каквато казахте, сигурно е от рода на същите опечи, които убиха моя баща… и моя дядо… така че трябва да отида. Доколкото разбрах, мечокът, който тормози вашия край, е възрастен и не му остава още дълго да живее. Може би ще стане същото и с мен…

Свещеникът понечи да каже още нещо, но не намери подходящите думи след този неочаквано драматичен обрат на разговора.

Тургайр им предложи да се върнат у дома, като ги увери, че ще ги последва скоро. Ако искали да хапнат, преди да си тръгнат, щели да им предложат каквото е необходимо. Но двамата мъже нямаха никакъв апетит. Станаха и излязоха мълчаливо.

По целия път на връщане не изрекоха нито дума и когато се прибраха, никой от тях не каза никому нищо за онова, което бяха чули в Бьорндал.

Рано на следващия ден един мъж слизаше от север към стопанството с широки, леки и твърди крачки. Главата му беше високо изправена върху едрите рамене. Периферията на плътно прилепналата му шапка беше спусната над очите, за да ги предпазва от слънцето. Късата му до над коляното връхна дреха беше разкопчана и под нея се виждаше жилетка от тъмна кожа. Панталоните му бяха пристегнати над коленете с гетри от кръстосващи се кожени ленти, а краката му бяха обути с леки обувки.

На едното си рамо бе преметнал кожена торба, а на другото — пушка. На колана му отляво се забелязваше къс и широк нож, сложен в майсторски изработена кания. Водеше две сиви кучета с каишка.

В тази ловджийска екипировка, поизбеляла и захабена от много ловувания из гори и скалисти местности, нямаше особена изисканост. Единствено яката и маншетите на ризата бяха ослепително бели, а сребърните копчета на жилетката — излъскани до блясък.

Това беше Тургайр Бьорндал.

Изненадан, че го вижда без дружина, свещеникът го попита сам ли ще отиде на лов за мечока.

— Не — рече Тургайр, — с мен са пушката и кучетата ми.

Лицето му беше сурово, а хладният му тон отказа свещеника да продължава повече разговора.

Тургайр искаше да научи дали снощи свещеникът беше чул нещо повече за мечока след ходенето си до Бьо, но свещеникът нямаше новини.

Тургайр тръгна.

Погледът на свещеника дълго време го следваше.

След невероятния страх усещане за безопасност се възцари над селото.

От стопанство в стопанство се разнесе вестта за стрелеца, който беше излязъл на лов. Двамата, които го бяха довели, не бяха разказали нищо за това, което бяха чули или почувствали, но старецът от Бьоркланд не успяваше да се сдържи и неспокойното му поведение караше хората да мислят, че дяволът се беше вселил в този мечок. Това, че стрелецът беше сам и притежаваше куража, който нямаше никой друг, затвърди убеждението, че зад това се крие магьосничество.

Бабичките мърмореха какво ли не. Говореха за пламнало небе и за кървав меч нощем, за яркозелените очи на мечока, зелени от отрова и злоба, за разкъсаните му слабини, когато сатаната проникнал в него, както и за ловеца, дръзнал сам да го срещне, защото имал магически талисман в торбата си, а в пушката си — адски камък и щял да стреля със сребърен куршум.

4

На изток от Бьо, някъде в средата на покритите с дървета хълмове, беше голямата дива гора.

Издигащите се хълмове имаха високи, почти отвесни скали, в чиято основа се блъскаха водите на пенлива река. Отдавна по скалите се бяха закрепили упорити храсталаци и тук-там сред тях криви дървета, които скриваха от поглед водите в подножието на стръмния бряг.

В деня, когато Тургайр Бьорндал замина да търси мечока, растителността около урвата гъмжеше както винаги от глухари, които се навираха в изтравничетата и кълвяха техните сини, червени и черни плодове.

Върху мъха ясно личаха прясно оставените дири от малките копита на диви кози.

Нависоко в избледнялото есенно небе се рееше с огромните си силни криле орел. Все още облистените клонки на дърветата и храстите блестяха в топло жълто на слънцето.

Дали шишарка падна?

Бързи като светкавица, глухарите шумно излетяха и се оттеглиха сред скалите в теснината, изчезвайки надалеч.

Дали беше счупен сух клон?

Върху изтравничето и мъха се появи ръбата сянка, която бавно се плъзна към камъните на върха на скалата, и после изникна огромната фигура на голямо, тъмно животно, клатушкащо се тежко. Това беше измършавял мечок, чиято източена напред глава подчертаваше дълга и проскубана вече шия. С полуотворена паст и с глухо ръмжене той душеше въздуха в посока към пропастта, където бучеше реката.

Тежките му лапи мачкаха изтравничето и мъха, върху който оставяха дълбоки следи.

Дали катеричка бе скочила от един клон на друг?

Мечокът рязко се изви назад, ослуша се и малките му светещи очи се загледаха по посока на шума.

Глъч… топуркане на бързо бягащи животни, дишащи насечено… и най-после в тишината изригна гръмък кучешки лай.

Старият, уморен и немощен мечок мигом се изправи на задните си лапи. Вече беше свиреп звяр, размахващ заплашително със своите лапи, готов да посрещне кучетата, които превъзхождаше с едрината си и с високо изправения си ръст. Кучетата лаеха неистово срещу него — ту се опитваха да нападнат, ту се отдръпваха — зли, яростни, озъбени. Междувременно лаят им се заглушаваше от дрезгавия рев, излизащ от огромната меча паст.

Едно от кучетата бе успяло да ухапе дълбоко задницата на мечока, но той светкавично го захапа със зъбите си и го захвърли високо във въздуха. Падна на земята с разкъсан корем и вътрешностите му се разпиляха по мъха. Останало сам срещу него, другото куче се поколеба известно време, но когато мечокът започна да отстъпва към върха на стръмния бряг, доби смелост и се хвърли напред.

Мечокът забави хода си, като не изпускаше от очи яростния си враг, така че всеки път, когато кучето го доближаваше опасно, той замахваше мощно с лапа. То успяваше да избегне удара и нападаше отново и отново.

Движейки се назад към върха на скалата, мечокът и кучето продължаваха своята ожесточена борба. Неочаквано и това куче полетя светкавично във въздуха, ала сега наблизо се чу изненадващ изстрел, който не го засегна, но го изненада и то падна в пропастта.

Мечокът бързо огледа всичко. Вече нямаше кучета. Дали бе настъпил краят на мъчителната битка? Не… Спомняше си много добре и един друг двубой, воден с такива кучета, който бе приключил с изстрел, раната, от който пареше още слабините му. Не, беше му добре известно, че опасността е все още наоколо… Бе съвсем наблизо, чакаше подходящ момент… човекът от север, от Бьорндал.

Мечокът пропълзя нависоко и се пъхна в един процеп на скалата и се спотаи там. Само огнените му очи святкаха, устремени към дънера на едно отсечено дърво — мястото, откъдето кучетата бяха излезли от гората.

Появи се човек. Не с вой и крясъци, както правеха на запад от селото, а тихо като рис върху клона на дърво или като лисица по някоя пътека, с изострени поглед, слух и обоняние.

Най-опасното животно на земята!

Откри изтърбушеното си куче и внимателно огледа мястото и дълбоките следи върху мъха, които бе оставил мечокът; със сигурност беше на прав път. Постоя дълго на мястото на схватката между мечока и кучетата, държейки готово в ръцете си дългото желязо, което произвеждаше оглушителния гръм и причиняваше смърт.

Тихо и много предпазливо, човекът се придвижи по оставената от мечока следа и се озова в подножието на скалата, където той се беше скрил.

Ужасната болка от ухапването на кучето измъчваше стария мечок. Беше се раздразнила и старата рана в слабините му. Обхвана го бяс. Какво искаше от него този човек, този убиец? Тласнато от страха и болката, освирепялото животно се изправи рязко и връхлетя върху човека, който се беше навел близо до полуотвесната скала и търсеше следи. С инстинкта на опитен ловец Тургайр Бьорндал предусети нападението на мига и светкавично отскочи назад, за да не бъде тласнат в пропастта, но при това рязко движение изпусна пушката си… и всичко беше изгубено…

Не… още не!

Даже и без пушка, човекът от север продължаваше да бъде опасен противник.

По-бърз от мечока, Тургайр Бьорндал се метна върху него с цялата си сила и ловкост. Заби наведената си глава във врата на звяра, за да елиминира по този начин опасните му челюсти; превил гръб, с присвити крака, цялото му тяло бе могъща маса от мускули, докато с пределна сила на лактите си се опитваше да охлаби ужасната прегръдка на сграбчилия го звяр.

Всичко това продължи миг.

Мечокът ревеше страшно и оглушително, докато разкъсваше със страшните си нокти гърба му, който се окъпа в кръв. Тургайр успя да откопчи едната си ръка и да стигне ловджийския си нож. Насочи го високо към сърцето на животното, заби го с всичката си сила и го завъртя в плътта. Почувства трепване и усети как силата, с която ноктите се забиваха дълбоко в гърба му, отслабва… и всичко приключи.

Тургайр се свести — едната му ръка стискаше дръжката на ловджийския нож, а другата се бе впила в косматата шия на мечока.

Погледна бавно към планината.

Жив ли беше или се събуждаше в отвъдното? Да, жив беше. Видя очертанията на тревите, а малките сини камбанки бяха толкова съвършени, като поклащаха нежните си копринени чашки, както часовникът отмерва живота на човек.

Така че той беше жив, а до него лежеше убитият мечок.

Трудна усмивка се плъзна по лицето му. Бе се оказал достоен за предците си.

Въпреки това внезапно го обзе съмнение. Дали беше същият мечок?

Опита се да се изправи, но дълбоките кървящи рани на гърба го измъчваха, а непоносим студ бе вцепенил тялото му.

Все пак успя да се извърне леко към него, за да огледа звяра. Не, не беше ръждивочервен. Искрящи звезди се втурнаха към очите му.

Тогава той се опита да се извърне към другата му страна. Ледени тръпки минаха по обезсиленото му тяло, преди да се осмели да направи необходимото усилие, за да види и другата страна на мечока.

Бавно надигна глава, със затворени очи, застина за миг, след което много бавно ги отвори… и погледна с широко отворени очи.

От другата страна козината беше червено-кафява, дореста като на кон.

Гърбът го измъчваше — болка и студ, тялото му се вледеняваше, но очите му бяха приковани в мечока… и мрачна усмивка се плъзна на устните му.

Всичко беше червено, огнено червено, ослепително… след това притъмня и се спусна мрак.

Появи се кучето, накуцвайки на три крака, като четвъртият висеше счупен. Беше лошо се ударило, падайки в пропастта, но бе успяло с мъчителни усилия да се изкачи отново горе. Започна бясно да лае, като видя труповете, започна да души около господаря си, но той не помръдваше.

Продължи да обикаля около човека и мечока, махайки бясно с опашка, после спря, сякаш изненадано от подозрителното мълчание на човека, и виенето му огласи горите и вечността.

На разсъмване на другия ден едно куцо куче мина нещастно през селото в равнината и изчезна на север, по пътя към Бьорндал.

Същия ден една каруца с черен кон, в която бяха двама мъже и кучето, с бясна скорост дойде от север и мина през селото. След като поразпитаха, намериха дома на енорийския свещеник на Бьо и влязоха в двора му.

Бяха двама млади мъже. Единият беше строен и гъвкав, със светла кожа като ясен летен ден, а другият беше по-възрастен и по-мургав. И двамата бяха високи и с решителен поглед.

Оставиха коня и каруцата в Бьо и се заизкачваха към гората с кучето.

Привечер бдителните обитатели на Бьо забелязаха същите младежи да се връщат откъм ливадите.

Вървяха един зад друг, носеха тежък товар.

Накрая влязоха в двора и сложиха товара си грижливо на земята. Старецът от Бьо се приближи колебливо и плахо.

На земята беше прясно одрана меча кожа, като кожата откъм лапите бе завързана за два дълги кола, за да бъде използвана. Кожата на стария мечок имаше странен блясък от едната страна.

В нея бе положен трупът на ловеца на мечки, когото бяха видели да минава през Бьо предишния ден. Дясната му, вече вкочанена ръка, стискаше здраво широк къс ловджийски нож. Ръката и острието на ножа беше почерняло от засъхнала кръв. В юмрука на лявата му ръка имаше кичур меча козина.

Лицето му беше като желязо, а устата бе застинала в сурова усмивка.

— Бил е нещастен лов — рече старецът от Бьо, просто за да каже нещо.

Младежите не отговориха, свели поглед надолу.

Старецът им предложи храна, но те просто поклатиха глави.

Сложиха товара си в каруцата, без да пожелаят помощ, и потеглиха на север.

След случилото се започнаха ли жителите на селото в равнината да гледат с по-различни очи на хората от горите на север? Може да се очаква такова нещо, но не и от хората от селото в равнината.

За тях беше унизително, че един мъж от север беше толкова смел, дори бе пожертвал живота си, за да ги избави от един звяр, в който се бе вселил дяволът.

Смелостта му бе позор за тях и затова скоро в душите им се загнезди омраза, вследствие на което обитателите на селото в равнината бързо забравиха героизма, а срамът ги насърчаваше да злословят и клеветят всеки и всичко, намиращи се на север.

За следващите поколения, които израснаха, бе създадена една легенда за случилото се, според която хората от Бьорндал са опасни и кръвожадни убийци на животни.

И на хора…

5

Минаха години, без да има някакво нашествие на мечки и селото в равнината.

Наистина, от време на време изчезваше по някоя овца през лятото или бяха откривани следи от мечка, но подобно нещо се случваше рядко през изминалите години.

Но с течение на времето хората от север все повече и повече преминаваха с натоварените си каруци през селото в равнината, пътувайки на юг, и местните научаваха по нещо за живота и хората в Бьорндал. В селото в равнината се научиха да различават отдалеч конете и хората от там.

Щом зърнеха дорести коне, знаеха, че са от Хамарбьо, а черните бясно препускащи коне, които местните гледаха със зяпнал поглед, със сигурност бяха на Стария Бьорндал.

Трябва да се отбележи, че имението на Стария Бьорндал ставаше все по-силно.

Това вгорчаваше живота на мнозина.

Завистта винаги съществува и процъфтява в човешките души.

Все по-често можеха да се видят тези дяволски черни коне. Натоварени, те прекосяваха селата в силен тръс, пътувайки между севера и юга, далеч, чак до града, и тогава минаваха дни, преди да се върнат у дома.

Караха едни товари и се връщаха с други, което човъркаше любопитството на селяните.

Разпитваха ратаите, но не научаваха нищо съществено и злобно подхвърляха колко дяволски предприемчиви и алчни са тези северняци.

Двамата младежи, които преди време бяха идвали в Бьо, за да вземат трупа на Стария Бьорндал, бяха наследили имението и го управляваха умело.

И двамата бяха отговорни и дейни младежи, въпреки младостта си.

Туре, по-големият, бе по-предпазлив и по-решителен, а Даг беше по-красив и със светла кожа.

Туре бе висок и развит физически. От пръв поглед впечатляваше с необикновено здравото си и излъчващо сила телосложение. С мургавата си кожа и кестеняви коси, с твърдия си и проницателен поглед, той приличаше много на баща си, както твърдяха по-възрастните.

По-младият, Даг, беше по-деликатно сложен, но това не пречеше да излъчва едновременно здраве и сила. Имаше добре развити крайници и ясносини очи, които светеха под русите му коси. Никога, казваха старците, не се бе раждало в този дом толкова хубаво момче, което според тях имаше поразително сходни черти със своя дядо.

Хората в селото говореха не без основание, че синовете на Стария Бьорндал едва ли щяха да се справят с управлението на имението, че и да го разширят и обогатят още, ако Йорн от Хамарбьо не ги беше напътствал с мъдрите си съвети, ако не беше ги подкрепял през няколкото усилни години, които им бяха необходими, за да се научат сами да управляват.

От незапомнени времена Бьорндал имаха обичай да търгуват с редки кожи, които откарваха на каруците си и продаваха в големия град с добра печалба. По-евтините неща, добивани от горите или в имението, бяха продавани в околността, като тази търговия не носеше кой знае какъв доход.

Сделките в града се извършваха с посредничеството на голямата търговска къща на братята Холдер. Те работеха с чужбина и можеха да предложат добри цени за качествените стоки. Двамата младежи продължиха традицията на семейството си да търгува с фирмата на Холдер, която им плащаше добре и винаги в уговорения срок.

Тази практика продължи няколко години, докато един ден братята Бьорндал не получиха предложение търговска къща Холдер да купува цялото производство на имението им. Договориха се и братята започнаха да изпращат всичко, което произвеждаха, в града и да си доставят от там онова, от което селото и имението се нуждаеха.

Авторитетна търговска къща като Холдер беше по онова време голяма подкрепа за хора, които се занимаваха със селскостопанска дейност и живееха на село. Тя купуваше на твърди цени и плащаше в брой и често, според нуждите на клиентите си, правеше насрещни поръчки за значителни суми.

За един сравнително къс период братята Бьорндал неусетно се сдобиха с едно значително количество злато.

Един ден, когато Туре Бьорндал отиваше с файтон в града, едно от колелата й се счупи точно когато минаваше през имението Истад, разположено южно от селото в равнината.

Хората от имението му се притекоха на помощ с необходимите за поправката инструменти, което стана повод да завържат разговор. При следващите му пътувания запознанството постепенно прерасна в приятелство и така Туре свикна да се отбива редовно в Истад. Той не остана безразличен към красотата на една от дъщерите на стопанина и когато настъпи зимата, поиска ръката й.

Сватбата беше в Истад и според традицията продължи няколко дни.

След известно време старите родители на невестата отидоха на север, за да видят дъщеря си и когато се върнаха, разказаха на роднини и съседи, че тя живее в охолство. Техните думи потвърдиха слуховете, които се носеха за забогатяването на Бьорндал.

Скоро след това обитателите на Бьорндал се сближиха още повече с тези от селото в равнината: този път девойка от север се омъжи за собственика на едно стопанство в селото в равнината, наречено Бьоле. На венчавката не присъства никой от Бьорндал, защото се случи през зимата, когато сестрата на младоженката чакаше дете и не беше удобно да пътува.

Сватбата направиха на Коледа и след това имаше голямо тържество. И Даг беше поканен да отиде от Бьорндал в Бьоле, защото младоженката искаше на празненството в нейна чест да присъства и някой от роднините й от север.

Това беше първият път, когато някой от Бьорндал получаваше покана да гостува в някое от стопанствата в селото в равнината, но Даг изобщо не можеше да предположи колко много ще съжалява за това, че е отишъл…

6

Всички знатни хора от селото в равнината дойдоха на празненството в Бьоле. Нямаше ги само най-възрастните, бяха само младите, с танци и цигулари.

Имаше в изобилие за ядене и пиене, както подобава на празнуване по Коледа, така че, когато дойде време за танците, много от младежите вече бяха на градус. Всъщност те не бяха преставали да пият даже по време на танците.

Беше вече нощ, когато се случи това, за което Даг щеше да съжалява.

Никога преди сватбата в Истад той не беше танцувал, но това не го притесни да опита. Откри, че може да танцува хубаво, разчитайки на вроденото си чувство за ритъм и на своята пластичност.

До това заключение стигна на празненството в Бьоле, танцуваше много и скоро се очерта като един от най-добрите танцьори. Привлече вниманието на младите девойки и те често-често танцуваха с човека от горите на север. С грейнали лица, момичетата бързо скокваха, когато Даг отиваше да ги покани, или гледаха с едва прикрито съжаление, когато танцуваше с други.

Така Даг отиде до една девойка, която седеше до годеника си, и я покани да танцуват. Тя вече бе играла с Даг, но сега му отказа, защото годеникът й бе забранил да танцува с него. Седналите наблизо младежи видяха как момичето отхвърли поканата на Даг и започнаха да се присмиват. Един от тях подметна, че момичетата искат партньори в танца, които могат да стоят здраво на краката си.

Даг веднага се досети, че това, което подхвърлиха, се отнасяше за брат му по време на собствената му сватба. Туре не беше добър танцьор и бе твърде скован и несръчен и танците в Истад.

Шегата беше чута и повторена от други, след което мнозина започнаха да се смеят и Даг разбра, че дълго са говорили и са се подигравали с брат му.

Никога той не се бе ядосвал толкова много. Не толкова заради себе си, а заради това, че цяла година се бяха подигравали с непохватността на брат му.

Заби стоманен поглед в очите на младежа, който се бе обадил пръв, и му каза с гневно разтреперан глас, че кривокраките нямат думата в подобни случаи.

Никой от седящите наблизо не се обади. Много години мече бяха слушали за необикновената сила и жестокост на жителите на горите. Бликналият гняв у Даг сериозно ги изплаши и прогони у тях всякакво желание да се месят.

До младежа, който се беше обадил пръв, седеше мъж от далечен край, също поканен на сватбата.

Беше едър и здрав, с широки рамене, внушителен гръден кош и огромни крайници. Надигна се важно от мястото си и с груб тон нареди на Даг да се маха, ако не иска да пострада тежко и непоправимо.

Даг отговори дръзко, че той сам ще реши кога е най-удобно да си тръгне.

Беше вече твърде късно, инцидентът, за който впоследствие Даг щеше да съжалява толкова много, стана непредотвратим.

Вероятно странникът имаше навик да заповядва и да му се подчиняват, защото кръв нахлу в лицето му. Той бързо извади от джоба си един ковашки чук, с който замахна срещу Даг така силно, че би убил бик. Но Даг беше бърз и гъвкав като котка. Той отскочи, избягна удара, изправи се и връхлетя на свой ред.

При шума от свадата всички станаха и благоразумно образуваха широк кръг около двамата мъже. Ето че за пръв път им се удаваше случай да преценят нагледно бойните умения на рода Бьорндал, на тези мъже, за които се носеха легенди, че носят борбеността в кръвта си, че са готови да се бият за живота и имота си срещу всички — срещу природните стихии, зверовете и хората, и които бяха наследили от много поколения свои предци способността да преценяват точно опасността, да взимат бързи решения и да ги изпълняват светкавично.

Даг Бьорндал беше от същата порода мъже. С цялата мощ на своите стоманени мускули и с резкия замах на дългата си ръка той нанесе в челюстта на чужденеца един толкова бърз и силен удар, че великанът се залюля и падна на пода. Той бързо се изправи, но едва стъпил на краката си, получи втори още по-страшен удар, който го просна на земята, където остана неподвижен.

Никой от присъстващите не каза дума, докато траеше боят, но когато странникът се строполи на пода и Даг тръгна към изхода, настъпи голяма бъркотия.

Цялата омраза и злост към фамилията Бьорндал избухна изведнъж като бясна стихия, помитаща всичко. Най-напред около Даг се чуха викове „Разбойник!“, „Убиец!“, след което върху гърба му се стовариха десетки юмруци и ритници.

Толкова неочаквано беше това нападение, че Даг едва не падна… Острието на нож светна близо до лицето му и парлива рязка се появи върху бузата му, от челото до ухото. Тогава пред очите му се завъртя кръг от кървави пламъци и нанасяйки бесни удари наляво и надясно с дългите си ръце, той направи усилие да се измъкне от вкопчените в него разярени хора. В миг успя да грабне и вдигне високо един и започна да го върти в кръг, стиснал го в железните си ръце. По този начин успя да помете всички, които му препречваха пътя към изхода. Захвърли тялото на жертвата си насред залата и гордо излезе, минавайки покрай противниците си, които побързаха да му сторят път.

Намери коня си, впрегна го в шейната и потегли, без някой да се опита да препречи пътя му.

Беше на развиделяване, когато, залитайки, Даг влезе в залата на Бьорндал и се отпусна на пейката близо до огнището.

Туре се беше събудил от звънчетата на шейната и влезе и хола със свещник в ръка. Беше любопитен да чуе как е минал празникът и щеше да попита брат си, когато Даг се обърна към него и свещта освети лицето му. Наложи му се да стисне здраво свещника, за да не го изпусне. Лицето на Даг беше подуто и посиняло от едната страна и окървавено от другата. Ръцете му бяха почернели от засъхнала кръв, а дрехите му висяха на парцали.

Какво се бе случило?

Туре направи няколко крачки и постави свещника на полицата над камината. Ръката му трепереше от студ и вълнение.

— Да не си се бил? — попита той.

Даг се изправи. Той също трепереше.

Обърна се с лице гърбом към светлината и обясни, че тази нощ се е озовал в разпра, в която се е бил така, че достойно е защитил дълголетната слава на рода си.

Туре стоеше като закован пред него. Тогава Даг му разказа подробно за станалото. Докато говореше, мощно чувство на радост и завист разтърси Туре, чието мускулесто тяло затреперя от възбуда като тялото на жребец за езда.

— Сграбчих онзи, който беше най-близо до мен — приключи Даг, — и с тялото му разчистих пространството около себе си… После си тръгнах и… ето ме!

Смълчан, Туре едва сдържаше обхваналия го гняв. Най-после им се беше удал случай да си отмъстят за враждебността, с която бяха посрещани всеки път от жителите на селото в равнината и докато той беше спал най-спокойно под пухената завивка, неговият брат, неговият по-малък брат, беше направил сам това, което баща им и толкова други преди и около него бяха така силно искали да направят.

Сега желанието им за отплата бе напълно задоволено.

Несигурна усмивка се появи на устните на Туре, а в очите му грейнаха пламъчета.

— Сигурен съм, че никой не се е осмелил да те последва, когато си тръгнал? — попита той с лека насмешка.

— Да, никой — отвърна Даг.

— И че спокойно успя да впрегнеш шейната си? — рече Туре.

— Да, съвсем спокойно — отвърна Даг.

— Никой ли не пожела да каже лека нощ на дивака от горите? — попита Туре.

Гневът на Даг бе преминал отдавна, той вече беше спокоен. Други, по-важни мисли го занимаваха сега.

Братските веселие и похвали не го въодушевиха.

— Нищо чудно да съм осакатил някого — рече той мрачно.

— Винаги по-слабият е този, който плаща — каза Туре с твърд глас.

— Но може и да съм убил някого — рече Даг. — Чужденецът падна тежко на земята и в крайна сметка не стана, а и другият, когото запратих, също не помръдна.

— Който сее бури, жъне ветрове — рече Туре.

— Неприятна работа — продължи Даг. — От подобни разпри друго не може да се очаква… И само защото един човек не успя да се сдържи.

Казаното разсърди Туре и той отговори гневно:

— Да не си полудял? Откакто се помним, те ни клеветят зад гърба ни. Чул си подигравките и обидите им и смяташ, че не си постъпил добре, като си им отговорил? Какво биха си помислили нашият баща и предците ни, ако чуеха думите ти? Какво трябва да си мисля аз? Сега, след като си получиха заслуженото, те няма да го забравят. Няма да посмеят да ни клеветят повече.

Туре се обърна и тръгна към стаята си, но спря и пак погледна по-малкия си брат. Никой никога не бе виждал Туре да се поддава на нежност, но сега очите му се насълзиха и гласът му затрепери.

— Така е трябвало да се разправиш с тези хора, Даг — каза и топло погледна брат си. Никога не беше го виждал толкова красив като сега, помисли си той, окървавен и раздърпан.

Отмъщението имаше дълбоки корени в мъжете от рода Бьорндал и Туре беше истински потомък на своя род. Смяташе, че Даг бе извършил голям подвиг, като беше натупал онези лоши и нагли селяни. С кръв беше постигнал мъст. Туре излезе от залата с топли чувства към брат си. Но Даг не усещаше удовлетворение. Желанието за мъст бе заменено от по-разумни разсъждения и тази нощ той бе завладян от по-различни мисли.

Долу, в селото в равнината, се понесоха различни слухове за това, което се бе случило в Бьоле. Чужденецът и другият мъж, когото Даг бе тръшнал на земята, бяха отнесени и сложени на легло, без да дойдат в съзнание. На следващия ден чужденецът дойде на себе си, но челюстта и окото му бяха така ударени, че не можеше да стане от леглото. Положението на другия беше по-опасно, защото гръбначният му стълб беше счупен и му се наложи месеци наред да лежи неподвижно и да се бори със смъртта.

Разнесе се слух, че в онази нощ Даг е използвал нож, че е закоравял убиец, когото е опасно да срещнеш на пътя си. Старецът от Бьоле, единственият възрастен човек, който бе присъствал на празника и бе видял сбиването докрай, говореше, че Даг не е имал нож и че се е държал като най-смелия млад човек, когото е виждал в живота си. Но много по-бързо се разпространиха и намериха почва слуховете, които се шепнеха тайно вечер от отровени от омраза хора.

Така общото убеждение беше, че Даг е използвал нож, послужил си е с магия и е сключил договор със сатаната, защото никога един християнин не би могъл да победи сам толкова противници наведнъж.

Двадесет дни след Коледа в Бьорндал пристигна ленсманът[1] на кон заедно с помощник и белезници, но двамата трябваше да се върнат обратно с празни ръце. Даг беше в гората, а ленсманът се позова на слуховете, които се ширеха в селото в равнината, и направи грешка да спомене, че Даг е използвал нож. Това бе посрещнато с такъв гняв от Туре, че ленсманът и помощникът побързаха да си тръгнат, щастливи, че все пак са се отървали.

Човекът, когото Даг бе тръшнал на земята, оживя, затова повече не можеше да се говори за убийство, но в селото в равнината не преставаха да говорят, че Бьорндал са по-лоши от убийци. Били готови да се опълчат на краля, на всякаква власт, дори и на Бог.

7

Даг получи от инцидента на празника в Бьоле незаличими следи в душата си. Бяха му нанесени два белега за цял живот: единият — върху челото, от ножа, другият — в съзнанието му.

Първоначално той се страхуваше да не би човекът да умре, както мислеха мнозина и затова нямаше желание да вижда никого. Мислеше си, че тогава хората наистина ще имат правото да го нарекат убиец, и това му беше непоносимо. Когато научи, че здравето на мъжа се е подобрило, той беше толкова щастлив, колкото никога досега в живота си. Тъмните облаци, надвиснали над него след посещението на ленсмана, се разсеяха и се отвори нова страница в живота му.

Един ден той си сложи ските и изчезна за дълго време в гората.

Напоследък се бяха появили кръвожадни вълци в горите на Бьорндал и затова никой не се осмеляваше да поеме далеч от вкъщи по затрупаните със сняг горски пътища. Даг беше от друго тесто човек. Сам се смяташе за най-опасния гост в гъстата гора. Вместо с пушка, която трябваше да зарежда, той предпочиташе да си служи с майсторски изкована брадва, защото в неговите ръце тя се превръщаше в най-сигурното и унищожаващо всичко оръжие. Бе присъствал лично при изковаването на тази брадва, защото искаше да му е по мярка като размер и тегло. После поработи допълнително по нея, като я изпили, наостри и излъска както желаеше. За образци му послужиха няколко стари бойни секири, останали от най-древни времена и наследени от прадедите Бьорндал. Сега те отдавна висяха, окачени по стените на голямата зала, с почерняла кръв както по стоманата, така и по дръжките.

Но не само брадвата беше нещо важно за безопасността му в гората. Ските — също. Беше си направил сам ски — къси и леки, приспособени за плавно плъзгане между дърветата, удобни за преминаване през пресечени от скали и потоци местности. Нямаше друг по-ловък и опитен скиор от Даг.

По-бърз е от птиците в небето, така казваха за него хората, които бяха го виждали.

Този ден той се изкачи на връх Елгколен. Даг се подпря на едната щека, свали дебелата си кожена шапка и леденият вятър заигра в косите му, които късните косо падащи слънчеви лъчи правеха да изглеждат като от злато. Слепоочията му пулсираха под лентата, обхващаща челото и ушите му, дъхът му се превръщаше в бяло облаче от скреж.

Погледът му беше зареян високо над горите, към огненочервения и замъглен от наситения с ледени частици въздух слънчев диск, слязъл до хоризонта. Гледаше тази красота, но не я виждаше, обхванат от тягостни мисли.

Да допусне да се озове толкова близо до това страшно нещо, убийството. Почти да се сдобие с името убиец и полицейски белезници. От сега нататък трябваше да следи строго за постъпките си, да се научи да се самоконтролира. Трябваше да благодари на Бог, който го беше спасил от позора и който не беше позволил да се случи най-лошото, само защото Даг беше удрял жестоко и безпаметно хора, без да мисли за последствията. Не, никога вече нямаше да допусне да се самозабравя от гняв. И все пак, колко подли и низки бяха тези от равнината. Сцените от онази страшна нощ отново се появиха с всички подробности пред него.

Досещаше се за долните клевети, които се разпространяваха за Бьорндал, но те му се виждаха несъразмерно, недостатъчно значимо основание за разразилата се онази нощ агресия, съпроводена с крясъци, обиди, вадене на ножове, развихрила се към него демонична омраза.

Не можеше да се примири с мисълта, че омразата на онези хора се бе изляла с такава сила върху него, който не бе им сторил зло. И красивото му и чисто лице с горди и благородни черти, в чиито очи обикновено играеше жив, весел пламък, днес беше помрачено от горчилка и гняв.

Дори бяха понечили да го унищожат завинаги, бяха убедили представителя на властта, че той е истински престъпник, който трябва да бъде окован и откаран с белезници. Не, не, занапред няма да отвръща с физическа разправа, нито ще ги мрази и преследва по един или друг начин. Не, те бяха твърде слаби физически, очите им се подуваха, челюстите им се чупеха, телата им се осакатяваха. Не бяха достойни противници в подобни битки.

Гъвкавата му и стройна фигура се изправи на върха, а разведреният му поглед се спря на червения слънчев диск.

Завистта.

Да, само и единствено завистта беше тази, която подхранваше враждебността към него и семейството му. Завистта заради тяхното добре уредено имение и заради техните каруци с великолепни коне, заради успешната им търговия в големия град. Да, те бяха бесни от завист, защото виждаха как расте богатството и силата на тези жители на планините, които в тяхното високомерно съзнание бяха осъдени да живеят бедно и като полудиваци.

Да, за жителите на равнината единствено богатствата и земите имаха значение. Те се гордееха със своите ниви, със своя добитък, със сребърните монети, които трупаха и кътаха в железни сандъци. Смятаха се по-издигнати и заради белия хляб, който ядяха, заради крехкото и вкусно месо, заради хубавото масло и презираха планинските жители, които често се принуждаваха да мелят житото смесено с дървесни кори, да ядат жилаво месо и да слагат на трапезата си масло само в празнични дни. Сега той си даде сметка колко зла и низка трябва да е природата на тези хора, които можеха да ги намразят само заради това, че са се избавили от бедността и са заживели като тях, а дори и по-добре.

Имаше само един начин да им отмъсти. Не като показва физическото си надмощие, а като съсредоточи ум и сили, и да тласне още по-напред благосъстоянието на Бьорндал, докато ония от селото в равнината пукнат от завист, отронени от собствената си жлъч.

Взел твърдо решение да поправи грешката си, Даг пъхна шапката в един от джобовете си, стегна здраво брадвата на колана си, пооправи лентата на челото си и се спусна по склона към Бьорндал.

Каквито и да са, както и пред когото и да са изречени, думите имат криле. Понякога стигат бързо, но в някои случаи прелитат дълго между хората, докато стигнат до този, когото са предназначени да наранят.

Слуховете, които последваха след посещението на ленсмана, тръгнаха от селото в равнината, минаха през Хамарбьо и стигнаха до Бьорндал.

В това положение Даг завари Туре, когато се върна от разходката си в гората.

Туре беше силно разгневен.

— Веднага се качваме в шейната и слизаме в селото в равнината — рече Туре с разтреперан глас.

— Какво ще правим там? — попита Даг, макар че веднага се сети какво имаше предвид брат му.

Туре го изгледа мрачно.

— Каква работа ли? — рече той. — Ще тръгнем от стопанство в стопанство и ще бъхтим тези кучета до умирачка. Какво ще кажеш?

— Мисля, че е по-добре да не го правим — разсъди трезво Даг.

— Да не го правим? — изкрещя силно Туре. — Можем ли да се спасим от злобата и проклетията им, ако си седим у дома край огъня?

Даг усети накъде отиват нещата. Познаваше отлично брат си и знаеше, че науми ли си нещо, Туре не променя решенията си. Сега беше излязъл от кожата си и беше готов да препусне веднага към селото в равнината и люто да се развилнее. Затова Даг веднага трябваше да намери някакви убедителни доводи, с които да го възпре.

— Ти забравяш — рече му той с възможно най-спокоен тон, — че онова, което наричаш клевета, поне засега е близо до истината.

— Убиец ли е един човек, предизвикан умишлено и принуден да се брани срещу една глутница, по-свирепа и от вълци? — запита гневно Туре. — Бунтовник ли е той, защото казва истината на един чиновник, желаещ само заради махленски приказки да вкара в затвора невинен човек?

Даг помисли малко върху отговора, който трябваше да даде.

— Това, което казваш, е вярно, но аз не гледам на него по същия начин. През онази нощ аз държах живота на един човек в ръцете си. Ако го бях убил и ленсманът дойдеше да ме отведе, вярваш ли, че щях да подам кротко ръце, за да ми сложи белезниците и след това да го последвам? Не, Туре, никога! Тогава щях да бъда онова, което ни обвиняват, че съм: убиец, бунтовник против всички власти, дори против краля, защото щях да избягам надалеч през гората, в непроходими места, където никой няма да се осмели да ме преследва. — Даг стана и продължи с блеснал поглед: — Бяхме твърде близо до една голяма беда и сега трябва да бъдем разумни в контактите си с другите. Трябва да помним, че враждебността на жителите на селото в равнината е причина за този злощастен инцидент и че враждебността е следствие от завистта им. Да, те ни завиждат и ни мразят, защото ние не сме такива, каквито са обикновено жителите на гората — необразовани, плашливи, смирени. Разсъждавах върху това, докато се разхождах днес сам в планината и стигнах до решение. Да, Туре, ние ще се справим с тази вражда, колкото и дълбока да е тя, но това не може да стане веднага. Ако имаме търпение, ще постигнем успех.

Туре се изненада, когато чу, че брат му бе мислил дълго и сериозно по този въпрос. Но беше истина, че много често тъкмо Даг намираше най-добрия и разумен изход от проблемите, които срещаха. Затова го остави да се доизкаже.

— Ще им докажем — продължи Даг, — че имаме право да живеем както решим и че знаем как да успяваме. Ще увеличим нивите си, ще изкореним още от горите, за да създадем нови пасбища, ще умножим добитъка. Няма да се задоволяваме само с това, което са ни оставили предците ни, ще докажем с делата си, че сме просветени хора, можещи, успяващи. Има много по-достойни занимания за човека от това да бие и да осакатява слабите и после да бяга в горите, за да се укрива от властите. Най-силното оръжие, с което можем да уязвим враговете, завистниците си, ще бъде разрастването на имението ни — умножаването на земите и добитъка, бързото и сигурно увеличаване на благосъстоянието на нашия род.

Туре не изглеждаше напълно съгласен, когато Даг приключи.

— Виждаш по-далеч от останалите — рече той, — но няма да е лесно да увеличим земите си. Прадедите ни са се трудили дълго и упорито, за да ги направят плодородни, каквито са днес, а и не може да се каже, че имението ни е малко.

Даг знаеше, че Туре не обича промените, че посреща с недоверие всяко ново начинание. Но той бе размишлявал дълго върху своя план и беше твърдо решен да го осъществи. Затова, без да се съобразява с възраженията на брат си, му съобщи:

— Утре заминавам.

— Какво? — вдигна вежди Туре. — Какво означава това? Какво искаш да кажеш?

— Ами отивам в града… и там ще остана.

Туре хвърли изучаващ поглед на брат си, обзет от внезапно безпокойство. Дали Даг не се бе засегнал от нещо в разговора им? Дали не беше се разсърдил, че Туре не бе одобрил плана му? Да отиде да живее в града — това означаваше да се разделят! Не, това не бива, не е възможно, помисли Туре. Ако, за да бъде удовлетворен, Даг пожелае да поеме сам ръководството на Бьорндал, той би отстъпил, не би допуснал да се карат за това. Какво ще стане с него, ако Даг го напусне? Разбира се, Туре можеше да се занимава сам с имението, но щеше да му бъде самотно и тягостно. С кого щеше да си говори? С кого щеше да се съветва?

— Какво мислиш да правиш в града? — го запита колебливо.

— Искам да получа образование — рече Даг. — Да се науча да смятам, да водя търговски тефтери, както и ред други неща. Там има просветени, знаещи, можещи хора и може би ще завържа познанства, които ще ни бъдат полезни, за да подобрим работата в имението, когато се върна тук.

Очите на Туре грейнаха, когато разбра, че Даг не му се сърди и че планира да се върне. Ето защо прие желанието на брат си.

Туре се включи с много грижа и старание в приготовленията по заминаването на Даг.

Пътуването беше много важно — Даг щеше да отсъства дълго и за Туре нищо не беше достатъчно хубаво и добре приготвено за брат му.

Даде нареждане да стъкмят конете и шейната като за празник и следеше лично приготовленията. Когато всичко беше готово, подаде на Даг кесия с талери[2], с които можеше да отиде чак до Лондон, което накара Даг да избухне в смях; толкова весело не беше се смял от Коледа.

Туре също се засмя; вярваше, че е добре човек да има пари, когато ще бъде сам толкова дълго време. Образованието струваше скъпо, трябваше да се плаща за книги, а трябваше да се купи и какво ли не друго.

Наистина, имаха пари у търговеца Холдер в града, но те носеха лихви и не биваше да си пипат.

Накрая решиха Даг да вземе всичките пари със себе си, а ако все пак му остане нещо, да ги даде у Холдер.

Такива бяха Туре и Даг — добри приятели във всичко.

8

След пролетната оран Даг се прибра от града. Мъдрият му ум беше видял и научил много неща.

Туре забеляза, че у Даг нещо се е променило, видя нещо непознато у него. Фини и добре скроени дрехи, също и някоя непозната дума от време на време, която той използваше. На третия ден от завръщането си Даг облече старите си дрехи за лов и отиде в гората.

В града имаше странни звуци. Трополене по уличния паваж, ек надалеч по каменните улици и глъч на много хора. Тропотът от колела звучеше различно по родните пътища, хората тук се движеха по-спокойно, а глъч от множество беше рядкост в Бьорндал. В града постоянно беше шумно. У дома беше различно — най-вече в гората, с нейните звуци. Целият градски шум го беше оглушил, но сега влезе в гората и това отново пробуди сетивата му. Чуваше ясно и най-слабия звук — дъха на северния вятър в боровите клонки, падането на шишарка, чуруликането на птици, ромоленето на потока и звука от водопада. Всичко беше толкова тихо и ясно, че можеше да чуе ударите на сърцето си, което биеше в гърдите му. Тук отново се чувстваше като у дома си и се закле никога да не пътува далеч от тук.

Вечерта, след като се върна от разходката си в гората, той си поговори с Туре, седнали край огъня в залата с по чаша силно питие в ръка. След завръщането на Даг двамата си бяха казали само по няколко думи, защото си бяха мълчаливи по природа. Даг разказа за хората, с които се бе опознал в града, а след това и за новите неща, които беше научил. Туре се увлече от непринудения, жив и образен разказ на брат си; слушаше с голямо внимание думите му, които понякога трудно разбираше, защото градските бит и привички му бяха непознати.

Беше късно посред нощ, когато Даг вече бе разказал всичко. Не, имаше една случка, която беше пропуснал съзнателно. Бе извършил една глупост в града, която още не можеше да си прости.

Една вечер се беше запознал случайно с някакъв морски капитан, който имаше стара златна брошка, купена в Холандия. Сега спешно му се налагало да я продаде. Беше толкова настоятелен, че Даг я купи, но почти веднага се разкая, защото даде за нея значителна сума. За какво му беше тази игла? И се замисли как ще я покаже на брат си и ще си признае, че е дал за подобна ненужна вещ толкова пари.

След като това се беше случило, го поканиха на гости в къщата на един от най-богатите търговци, докато е в града, и ден преди да се върне у дома Даг отиде у тях. По-малката дъщеря на семейството, Терезе, беше много дружелюбна към него и при тази последна среща се държа особено ласкаво, смееше се и се шегуваше през цялата вечер. Вниманието й трогна Даг и той й подари брошката в знак на благодарност за проявеното гостоприемство.

— Това е прекрасна брошка — рече тя, — но е прекалено скъпа, за да я подарявате.

И тя му я върна, но той сложи брошката на масата и започна да я убеждава, че трябва да я приеме, повтори, че изпитва към нея голяма благодарност за гостоприемството й и че брошката е малък подарък, който не бива да я кара мисли, че с нещо я задължава. Да, тя прие брошката и го изгледа със странен поглед.

Да, госпожица Терезе се държеше твърде странно. Не беше ли прието да се подарява брошка на такава красива дама? Вероятно беше извършил нещо нередно, но не знаеше какво.

Изведнъж лицето му се изчерви. Може би госпожицата си е помислила, че има някакви намерения към нея? Сега може би му се надсмиваше, че е дръзнал да се прицели толкова високо.

Когато тази мисъл му хрумна, двамата вече не бяха лице в лице. В противен случай щеше да потъне в земята от срам.

Даг имаше полза от това, което беше научил в града.

Направи търговски тефтери, в които започна да записва сметките и да организира по нов начин делата на имението.

Всичко в околността беше владение на Бьорндал. Къщи, колиби и стопанства в селото и в горите принадлежеше на Стария Бьорндал.

И до днес всеки стопанин беше отговорен за имота, който беше наел, като загубите се поделяха между него и Стария Бьорндал.

От стари времена пришълци ходеха из селото, колибите и стопанствата, за да изкупуват от селяните кожите на разни животни или други неща, които произвеждаха. Онова, което селяните получаваха в замяна, беше нищожно, затова живееха бедно.

Но вече всичко, което ставаше за продажба, отиваше в господарското имение и там всеки стопанин получаваше равностойността на внесеното от него в зърнени или други храни. В подходящото за това време всички събрани стоки биваха изпращани в града и продавани там.

В резултат на въведената нова практика селяните от Бьорндал станаха много по-дейни. Ловяха дивеч и риба повече, отколкото им беше необходимо за изхранване, и излишъка продаваха. Увеличиха нивите си за лен. Старите жени предяха и тъчаха повече, отколкото беше необходимо за семействата. Умножиха стадата си, чиято вълна се продаваше на по-висока цена. Момчетата, които преди скитаха, без да вършат нещо, искаха от Даг разрешение да секат дървен материал. Той им помагаше със сечива и с коне за превоз. Полека-лека обработваемата площ се разшири и разцветът на селото и на имението беше забележим. Така, благодарение на новите методи на управление на стопанството, които Даг наложи, всичко процъфтяваше по-бързо, отколкото се очакваше.

Каруците на хората от север все по-често се появяваха по пътищата към града. По тях препускаха ту черните буйни коне на Бьорндал, ту дорестите коне на Хамарбьо — стопаните от Хамарбьо се ползваха с доверието на Туре и Даг и често отиваха вместо тях в града, когато те бяха заети.

По пътищата на имението или по пътищата, които минаваха покрай една съседна гора, черните коне на Бьорндал се носеха равно, но щом наближаваха селото в равнината, изведнъж запрепускваха бясно, като че ли минаваха през опасно място.

Същата есен бе направен нов широк път през селото в равнината, който започваше от алеята на имението Боргланд и свършваше до гората на север. Беше построен от могъщите господари на имението, които се страхуваха, че возилата им може да се блъснат и преобърнат заради бясно каращите каруци на хората от север. В Бьорндал им хареса новият път, защото им спестяваше обикалянето през прохода Йомфрудал.

Малко по малко в гъстите гори започнаха да навлизат все повече дървари и някогашната дълбока тишина бе нарушена от глухите удари на секирите върху дънерите на дърветата и от прашенето на падащите клони. Отсечените дървени трупи не бяха предназначени за строителство и отопление. Спускаха ги по реката, която извираше от високите планини на север, имаше страшни бързеи до Бьорндал и след това се устремяваше на изток, през проходи и гори, за да се влее в голямата река и така да стигне до други страни и народи. По този начин отсечените в горите на Бьорндал огромни дървета стигаха до света.

Тази дейност протичаше съобразно нарежданията на едрия търговец Холдер, който имаше грижата за всички сделки. На Даг се наложи да се заеме само с дърводобива, а брат му се занимаваше с работата на имението — със земеделието и животновъдството. Туре се беше опитал да се противопостави на новите начинания, но когато започна тяхното осъществяване, работеше неуморно от сутрин до вечер. Изорани и засети ниви се простираха сега там, където по-рано имаше само поляни, а нови места за паша бяха създадени там, където имаше горски масиви. На гората й бе съдено да отстъпи пред ралото, но и отвоюваните и разработени земи изглеждаха твърде малко в сравнение с безкрайните гори на север.

Даг беше извън къщи през по-голямата част от времето. През есента и зимата надзираваше сечта и товаренето на дървения материал. В останалото време ходеше на лов. Туре се справяше сам с управлението на имението. Даг го беше научил как да води търговските тефтери, а бдителният му поглед не изпускаше нищо и той вършеше необходимото.

Години наред изминаха в спокойствие и напредък. Богатството и могъществото на Бьорндал растяха непрекъснато.

Омразата и гордостта никнат като отровни треви в сянката на щастието. Зложелателство и отмъстителност дебнеха двамата братя.

И бедата не закъсня.

Случи се в края на зимата.

Рано една сутрин Туре впрегна шейната и замина с жена си и детето си да прекара деня при сестрата на съпругата си в Бьоле.

Минаха по леда на замръзналото Лисне, до завоя на реката, малко преди да се влезе в селото в равнината. Семейството пристигна благополучно в Бьоле, където прекара един приятен ден.

Усещаше се дъхът на наближаващата пролет и под леда, който продължаваше да я покрива, реката ромолеше глухо.

Привечер Туре и семейството му поеха обратно на път и стигнаха средата на замръзналото Лисне.

Ледът се счупи и шейната с пътниците потъна в бездната.

Веднага пратиха хора да известят в Бьорндал. Даг пристигна с помощници, разчупиха леда и извадиха труповете на удавените — нищо повече не можеше да се направи.

След погребението на Туре и семейството му, след като приключи обядът, даден в памет на покойниците, както изискваше старият обичай, в Бьорндал настъпи тягостна тишина.

Даг бе останал съвсем сам и му се струваше, че животът го е напуснал и се носи леко във въздуха, отделен от физическото си тяло.

Гледаше учудено около себе си като малко дете, което се диви на живота. Всичко в света му се виждаше странно и непонятно.

Бродеше като в сън, без да забелязва изнизващите се покрай него дни.

Пролетта и лятото, есента и зимата минаха, без Даг да посяга към каквото и да било.

Всичко му беше чуждо.

Вкъщи и най-незначителните вещи и места му напомняха за починалите близки.

В гората го преследваше неотлъчно споменът за брат му, с когото се бяха разхождали там заедно.

А ако несъзнателно се озовеше в гробището, изпитваше желание гробът да погълне и него. Там, където лежаха всички. В това число и малкото момче, което трябваше да наследи имението.

Кой му оставаше на този свят? Вярна беше старата поговорка: „Това, което се гради десет години, може да бъде загубено за една“. Много неща се случиха в стопанството през тази една година. В селото отново се появиха прекупвачи, които обикаляха стопанствата и изкупуваха разни стоки, както по-рано.

Годината се оказа лоша и за пасищата и нивите: жътвата и коситбата закъсняха, по нивите остана неприбрано жито и то изгни. Зимата беше страшно мразовита и за селяните настана тежко време. Нямаше жито за брашно и хляб, нито пък зоб за животните.

Малко стока стигна до града тази година, защото по пътищата зачестиха обири.

Арендаторите отново започнаха да си задържат от реколтата повече от договореното със Стария Бьорндал.

Така правеха в миналото, но Туре беше изкоренил този навик, обаче след смъртта му старата практика се възобнови.

Тази зима в Бьорндал бяха принудени да купят от града допълнително жито, за да се изхранят; наложи се Даг да заеме на селото безвъзмезден заем, с който да му помогне заради глада.

В плевниците свършиха малкото събрана шума и мъхът, с които успяваха в предишни лоши години да заменят липсващото сено, за да изкарат. През зимата се принудиха да заколят част от животните.

Нищо от ставащото не занимаваше съзнанието на Даг. Беше безразличен към всичко.

Когато старият прислужник дойде и му съобщи за кражбите по пътищата, той се обърна смутен.

— Ами какво да направим? — рече простичко той. — Скоро може да ни няма… и аз… и ти…

9

Започнаха сериозно да мислят за Даг, че не е наред с ума си. Хората страняха от него и го гледаха ужасени, щом го срещнеха.

Не спеше нощем, а денем — още по-малко.

Присъщо на човек е да разсъждава върху живота и смъртта. Седнал до огнището в някоя горска колиба или край огъня под открито небе, той прекарваше дълги самотни часове в размисъл и вътрешно съзерцание. Загубил брат си, той наистина бе усетил колко кратък е човешкият живот.

Това, което се беше случило, не беше свързано само със смъртта на един човек, а с нещо много по-голямо. Както всички хора от горите, той носеше дълбоко в себе си духа и традициите на своя род, както и респект пред тези, чиито следи водеха далеч назад в миналото. Самият си даваше сметка, че е просто едно звено, свързващо миналото с бъдещето. В тази приемственост смъртта на един човек не означаваше край. Той оставаше жив в спомените на рода си. Тъкмо това чувство бе изпитал, когато бе починал баща му, така мислеше и за собствения си край някога — както си му е редът.

Със смъртта на Туре всичко се бе променило невъобразимо. Туре беше по-големият, наследникът, със съпруга и потомство. Самият Даг трудно прие мисълта, че сега е господар на имението и трябва да се ожени.

През всички години той бе свикнал да живее под крилото на по-големия си брат, така че му беше много трудно да възприеме идеята за каквато и да било стъпка в качеството на вече единствен и самостоятелен собственик и наследник. В древните семейни предания се споменаваше за двама женени братя, които някога живели заедно като равноправни собственици на имението, но този случай беше единствен и неприемлив. Чрез преки наследявания от първородния, имението беше запазено от разделяне. Представителите на рода Бьорндал бяха живели винаги досега здраво обединени в своите земи, където се бяха установили в отдавнашни смутни времена. Тук, в горите, те успяваха да отстояват своята независимост и да се бранят от презрението и зложелателството на обитателите на селото в равнината.

Откакто се помнеше историята на рода, в Бьорндал винаги бе имало многолюдни семейства, но сега тук беше останал един-единствен самотен млад мъж. Той нямаше дори един близък роднина, с когото да сподели дните си. Родът беше към края си.

От прадедите си Даг беше наследил убеждението, че големите нещастия, съдбовните изпитания и въобще всичко, случващо се на земята, е продиктувано от волята на самия Господ. Нищо не се случваше без волята Божия. Затова непрекъснато се питаше какъв е смисълът на това, което се беше случило. Ако ударът беше засегнал него, той щеше да го приеме с примирение, защото беше грешен — беше посегнал на живота на човек… Но Туре не бе сторил зло никому, както и смирената му жена, а също и момчето…

Не, нямаше смисъл в това. Той не намираше отговора, съзнанието му беше заето с търсенето му денонощно и накрая съществуването му заприлича на люшкане в някакъв бушуващ сив океан, чиито брегове не се виждаха.

Мина време, годината изтече, отново дойде пролетта и после настъпи лятото. Но Даг беше като ослепял и не забелязваше нито раззеленените гори, нито наедрелите житни ниви, нито покритите със свежа трева и пъстри цветя поляни. Беше потънал в измъчващите го едни и същи неспокойни мисли, които го изтощаваха до смърт. Хората го избягваха, споглеждаха се и поклащаха глави.

— Безумец — изричаха те.

Един ден се случи нещо.

Даг обикаляше безцелно из имението, като спираше за малко, присядаше и после пак тръгваше.

Къде беше той? Какви бяха тези звуци около него?

Намираше се някъде в имението, защото от мястото, където беше спрял, се виждаше селото с буковите горички край него, с къщите, оборите, пасбищата. Да, със сигурност това беше тяхното село, но то му изглеждаше по-различно днес. До ушите му долитаха по-различни звуци, някакво особено жужене и един необичаен за слуха му шум от множество, което се движеше.

Какво ставаше в горите? Значи те са живи?… Ето че се раздвижиха…

Непрестанен тропот от стъпки на безброй животни — тежки стъпки и лек тропот, се долавяха едновременно от всички страни. Даг чуваше как се чупят клоните на дърветата, чието пращене ставаше все по-близко, след това земята се затресе… и тогава се появиха всички горски зверове, така плътно притиснати едни до други, че мачкаха и изпотъпкваха всичко при своя бавен и неспирен вървеж.

Едри мечки, бързи вълци, гъвкави лисици, големи елени с разклонени като дървета рога вървяха напред в бавен и сигурен фронт. Над тях небето почерня от хищни птици — орли и ястреби, излезли от гората, стояха неподвижно с разперени криле във въздуха, готови за нападение. Долу в речната долина, както и покрай пътищата, дебнеха скитници и крадци, готови да крадат товари, да ограбват пътници. В един момент армии от развилнели се животни и зли хора се запътиха едновременно откъм гората и откъм селото в равнината, и се насъбраха на хълма на Хамарбьо.

Даг усети, че му прилошава, и се строполи на земята.

Виждаше съвсем отблизо светещите очи и озъбените муцуни на зверовете, изкривените от лукаво злорадство човешки лица.

Съвсем близо нещо изсвири във въздуха и той си помисли, че го е пронизал куршум… Тогава съзря дружина мъже, въоръжени с пушки и ножове, някои от тях мургави, едри и мускулести, други — руси като него, със сини очи и сдържана усмивка. Вървяха силни и бързи, с премерена стъпка, сякаш танцуваха. Разнесоха се още изстрели, паднаха, покосени от тях, злите крадци, настървените зверове. Спокойни и решителни, въоръжените мъже продължаваха да вървят, докато стигнаха до стените на имението. Тогава Даг осъзна, че ги познава: мургавите му приличаха на Туре, а другите — на него. Мъжете от рода му.

В същото време шумът в горите и селището секна. Злите хора и зверовете бяха изчезнали. Остана само групата въоръжени мъже, застанали на билото като истински бранители, след което настъпи тишина в небето и на земята.

Но… — сепна се Даг, — къде бяха отишли всичко? Бяха изчезнали внезапно. И ето че адският шум се разнесе отново от всички страни, защото ужасната армия от зверове и престъпници се връщаше пак — зла, настървена, неукротима. Виковете, дрезгавият рев и трясъкът на събарящите се дървета се засилиха. Всичко почерня от смърт.

Плътният мрак бе раздран от широка синя светкавица, която освети селото и далечните гори и веднага след това се чу оглушителен гръм, сякаш всички пушки на света гръмнаха едновременно. Земята и въздух се разтресоха… след това постепенно настъпи тишина, сред която се чуваше само плющенето на проливен дъжд, който се изливаше върху горите.

В един от ъглите на старата ограда от векове се извисяваше бреза, най-голямата, която хората някога бяха виждали. Сред местните се предаваше поверие, че ако се случи нещо с брезата, това ще е лоша поличба за рода Бьорндал.

Нещастието се случи. Удари гръм и порази короната на брезата, която се стовари и разпиля клони и листа на земята.

Изпод удареното дърво с пълзене се измъкна един човек. Беше Даг. Бе полегнал под брезата за малко и замислен върху тъжното си и смътно бъдеще, беше задрямал. След толкова много безсънни и тревожни нощи сънят го бе надвил. Възбуденият му мозък беше сънувал армиите от страшни зверове и хора. Гръмотевицата го бе събудила и го бе извадила рязко от дълбокия му сън.

Разтри очи, за да се разсъни и да прогони виденията си изцяло. Да, мислеше си той, ето какво значи да си безумец: да имаш такива ужасни видения, а сега и това дърво… от къде пък се появи? Даг се хвана за главата и се върна до падналата бреза. Пипна клоните и вдъхна мириса на свежите листа. Но тези клони и мирисът на листата бяха съвсем истински. Тогава се отдръпна, за да разгледа срутената бреза отстрани.

Вече отдалечил се достатъчно, той забеляза, че голямата стара бреза не изглеждаше като преди. Стори му се, че е по-ниска. Разгледа внимателно върха и тогава разбра какво се бе случило. Вече виждаше върху дънера черните следи на гръмотевицата, която бе паднала върху старата бреза и я бе поразила. Нищо друго не можеше по-ясно да изрази божиите помисли.

Даг се закова там, на място, с измокрени дрехи; нямаше намерение да се прибира вкъщи. Огледа долината, сякаш я виждаше за първи път. Сънят се бе запечатал толкова ясно в съзнанието му, че той почти очакваше да го преживее пак. Но сред тишината, настъпила след бурята, се чуваше само нежният, тих шепот на околните гористи хълмове. Гъстите плътни облаци бавно се разделиха и между тях светнаха косите лъчи на залязващото слънце. Дълги сенки покриха селото; върховете на най-високите букаци се позлатиха и зад тях билата на хълмовете пламнаха. Играта между сенките и светлината сякаш увеличаваше разстоянията и създаваше нови очертания. Селото изглеждаше като недействително и скоро една дъга разгъна цветовете си над горите.

От много месеци сляп за всичко около себе си, сега Даг се взираше омаян в тази величествена гледка. Вдигна поглед към небето, загледа се в синевата между облаците, уверен, че съзира Божието царство. От време на време се чуваше тътенът на отдалечаващите се гръмотевици. Вече можеше да се прибере.

Даг се преоблече и седна в старата зала, където не беше влизал от обяда след погребението на Туре. Тук по правило влизаха само на празници, но върху масата до прозореца имаше две книги и Даг поиска да ги разгледа сега, когато беше получил знак, че Господ Бог е обърнал погледа си към неговия род. Взе почтително старата Библия и започна да я прелиства. Зачете откъси от Стария завет: от всеки ред срещу него се издигнаха заплахи, предупреждения за наказания и възмездия, отправени към хората от един ревнив Бог. Затвори книгата и се замисли. Да, върху него се беше стоварил гневът Господен. Не бе нужно да чете по-нататък, за да го разбере. Ясно му беше, че Бог го наказва, но какъв беше грехът му?

Сети се за баща си и за онези си прадеди, за които беше чувал. Доколкото му беше известно, всички те бяха спазвали Божиите закони. Знаеше, че и баща му не ги беше нарушавал. Но какво е бил скрил в душата си Тургайр, сега нямаше как да разбере, а и той не бе разговорлив човек.

Неочаквано Даг си припомни нещо. Имаше едно изречение, което неговият баща употребяваше често, когато говореше за сериозни неща: дългът на човека. Дълг на човека беше да работи от ранни зори, за да осигури себе си и близките си, дълг беше никога да не кълне и да не богохулства… (Даг си спомни силната плесница, която му бе ударил баща му, защото, разгневен, си беше позволил да ругае в негово присъствие). Човек беше длъжен и да почита десетте Божи заповеди, да казва молитвите си, да спазва постите и празниците. Доколкото си спомняше, нито Даг, нито баща му бяха нарушили тези свои задължения. Не знаеше каква можеше да бъде причината за стоварилия се върху главата му гняв Божи.

Част от него бяха гордостта и надменността на неговия род. Макар и останал сам, още под въздействието на случилото се с Туре и с кънтящите си от гръмотевицата уши, Даг нямаше намерение да се пречупва и беше готов да спори дори със самия Бог. Приведе се отново над масата, посегна към Библията, но не я взе. Погледна другата книга. Отвори я, разсеяно я прелисти и когато се върна пак на първата страница, прочете: „Преди всичко християнинът трябва да устоява на низките съблазни, които водят към забранените от Божиите повеления и от човешките закони прегрешения.“ Прочете още веднъж по-внимателно изречението, после обърна страницата и продължи: „Второто нещо, което Бог изисква от нас, е да обуздаваме и заглушаваме нашите лоши чувства и желания.“

Даг спря да чете. Значи Божиите напътствия се съдържаха не само в десетте Божи заповеди и в Символа на вярата. Продължи да чете откъси от тук от там, но не проумяваше добре онова, което четеше. Най-после попадна на следното: Ако в сърцето на човека проникне чувство на вражда и гняв към ближния, той е длъжен не само да не дава свобода на лошото си чувство, но не трябва и да мисли за отмъщение, нито да изпитва удоволствие от подобни мисли.

Кръвта нахлу в главата на Даг. През изминалите години Туре и той не бяха ли взаимно подхранвали постоянното си желание за отмъщение спрямо жителите на селото в равнината и точно това им желание не ги ли караше да се радват, докато имението им се разрастваше и трупаха богатствата, които Бог благоволяваше да им предостави?

Даг втренчи уплашен поглед в брезата. Замисли се за своите деди и за баща си, които до един бяха вярвали открай време, че отмъщението е едно от задълженията на човека. Даг не един път бе слушал разказите на старата Ане Хамарбьо, която знаеше толкова много неща за рода Бьорндал. Обикновено тя ги завършваше с думите: Никой от тях не напуска този свят неотмъстен. Спомни си и случая, когато свещеник Дидрих дойде да търси помощ от баща му срещу мечока, който опустошаваше селото в равнината. Тогава Даг беше в съседната стая и чу как неговият баща, когото молбите и обещанията не бяха трогнали, прие да отиде да убие мечока веднага след като разбра, че и той е роднина на звяра, погубил баща му, смъртта, на който трябваше да бъде отмъстена. Отмъщение… отмъщение… отмъщение.

Замисли се отново върху историите за смъртна вражда и кървави разпри, които разказваше Ане Хамарбьо. С каква гордост се изпълваше сърцето му, докато слушаше за юнашките подвизи на своите прадеди. Но ето че настъпи време, когато той започна да се бои от това чувство. Даг постоя замислен още няколко мига. Една от Божиите заповеди не ни ли задължава да почитаме своите родители? И да накажеш противниците им не значи ли да изпълниш същата заповед?

Той се изправи с гневно променено лице. Образите от съня му отново нахлуха в него. Пак ясно видя как злото изчезна веднага след появата на групата въоръжени мъже от неговия род. Имаше ли никакво съмнение, че страхът, който вдъхваха смелите и силни представители на рода Бьорндал, беше прогонил разбойниците, разпръснал надалеч в горите разните зверове и беше направил околността обитаема?

Чувстваше се с дълбоко вкопани в своя род корени, както огромната стара бреза — в земята. Сега тя беше тежко наранена от мълнията, но въпреки това се държеше здраво в родната почва със своите яки корени. Не, не… нямаше сила, която да успее да ги изтръгне и унищожи така лесно. Но тези мисли не го успокояваха и удовлетворяваха. Предайте му винаги бяха считали отмъщението за свой неотменим дълг. Той ги почиташе като самия Бог и сега търсеше да открие основание в самите Божи заповеди, за да може да ги оправдае. Усещаше се самотен, изоставен, мислейки за всички тези хора, живели преди него и вече отдавна покойници, какъвто щеше да стане и той… след време.

Отново седна до масата и взе малката книга. Подвързията й беше стара, със захабени ръбове и разхлабена от употреба и затова сама се отвори на една страница, където Даг прочете: „Знам, че трябва да оставя на Господ грижата за отмъщение.“ Тази мисъл бе изписана там — незаличима, с печатни букви. Трябва да се спра, защото наистина ще полудея, си помисли Даг, но ако оставя на Бога грижата за отмъщението, мога ли да бъда сигурен, че той ще има желание и ще отдели време да го стори? Защото неговото убеждение, че всяка неправда трябва да бъде справедливо възмездена, бе останало непоклатимо.

Студ пролази по гърба му. Но защо, какво му пречеше да се довери на Бога? Не беше ли му помагал Той досега? Не бе ли му дал сила и възможност да се измъкне жив от онази глутница в Бьоле? Не бе ли го спасил от престъпление и затвор? И после, когато заработиха така усърдно с Туре, за да увеличат богатството си, не им ли бе помогнал пак Той? Но те нямаха очи да видят Божия пръст във всичките си успехи. Ето кое беше основанието за наказанието, което ги постигаше сега.

Но все не можеше да разбере достатъчно ясно защо Бог бе оставил много поколения от неговите предай да живеят в омраза, насилия и убийства и каква може да е причината, която да накара Бог да накаже рода им със затриване точно сега — по времето на Туре и Даг.

Минаха часове, над селото и имението падна мрак, а Даг продължаваше да седи в старата зала и с подпряна на ръката си глава да се бори, стъпка по стъпка, с тези противоречиви мисли. Дългът на човека — отново се върна към бащината си мисъл и тогава го осени просветлението.

Стори му се, че вече разбира защо точно сега бе дошло наказанието. Дългът на човека не е бил един и същ през разшилите времена, с течение на вековете и той се е променял. Неговият сън му се беше явил, за да го подсети, да му помогне да разбере. За древните най-необходимото и спасително поведение е било да се отбраняват с всички сили от хищниците и да се съпротивляват на дивашкото поведение на себеподобните си. С желязо и огън е трябвало да пазят семействата си и отвоюваните от дивата природа имоти. Сега не беше същото. Туре и той бяха оставили на други да вършат тежката работа, а те се бяха ограничили с това да ръководят и управляват. Действителната, основополагащата работа беше свършена от предишните поколения. Времената бяха вече други. Експлоатацията на безкрайните гори носеше значителни доходи и условията за съществуване не бяха вече така трудни. Ето защо Бог изискваше друго поведение от хората. Днес не можеше да има оправдание за каквото и да е чувство на отмъщение.

Но въпреки всичко Даг не можеше да се освободи напълно от мисълта, че е задължен на дедите си за страданията, които бяха изтърпели през толкова поколения, че е задължен с честта си за завещания му дълг.

Отвън вечерната мъгла се носеше светла като прозрачно було, но в залата бе настъпил плътен мрак. По големите греди на тавана и по стените продължаваха да трептят леки светлинки, които играеха по повърхността на окачените излъскани стари железни и стоманени оръжия. На една от стените проблясваше и онази дълга брадва — едно от най-старите оръжия на Бьорндал, на което — както се твърдеше — имало инкрустиран сребърен кръст. Този кръст може би е отклонявал магиите или пък представлява някакъв кабалистичен знак? Никой не можеше да каже, но се носеше предание, че по тази брадва се е стичала не само животинска кръв… Ако можеха да заговорят, окачените по стените на залата оръжия сигурно щяха да разкажат за не една и две жестоки и кръвопролитни битки, както и за много смърт…

Тази вечер горе под гредите сякаш се бе появил дух от онези далечни времена, който с тих шепот разказваше за смелите и кървави подвизи на изчезналите в миналото храбреци… Внезапно оживялата, населена със сенки от миналото, тъмнина тежеше непоносимо на Даг, докато той се бореше отчаяно, за да изгони от себе си един път завинаги наследения отмъстителен дух. Струваше му се, че всички представители на рода Бьорндал, от първия чак до двамата последни — баща му и Туре, го бяха заобиколили, хванати за ръце и той с неимоверни усилия се опитваше да разкъса здравия кордон. Щеше ли да успее да се освободи?

Наведе се напред с подпряно на дланите си чело. Най-горната таванска греда изпука, нещо се удари с плътен тъп звук в ъгъла на масата съвсем близо до него и падна на пода. Вглъбен в мислите си, той се сепна от изненада, после погледна пода, където можа все още да различи в здрача падналия предмет. Това беше старата дълга брадва с инкрустирания кръст, която се беше забила в дървения под. Той я изтръгна с известно усилие.

Погледна острието. Бе потъмняло от дима и тук-там по повърхността на метала се бяха появили ръждиви петна. Дали това не беше засъхнала отпреди векове кръв? Изтърка с пръсти петната и видя ясните очертания на сребърния кръст, който заблестя на фона на по-тъмното желязо. Беше чувал истории за тази стара брадва, но докато бе жив баща му, никога не дръзна да докосне някое от тези оръжия реликви, освен една друга брадва, която занесе като образец на майстора, който изкова неговата. След това беше толкова зает, че не му бе оставало време дори да помисли за тях. Сега виждаше, че онова, което е слушал като дете, е вярно и че тази брадва действително съществува.

Някой ръждясал гвоздей се бе счупил и брадвата бе паднала, забивайки острието си на пода до него — легендарната брадва на някогашните героични мъже от неговия род, брадвата със сребърния кръст.

Вдигна бавно глава и се загледа продължително през стъклата на прозореца в светлата нощ. Лицето му беше напрегнато и с решителен израз като на човек, който си пробива път в силна снежна буря.

Господ бе пожелал да го накаже, защото не бе разбрал, че зависи от Неговата всемогъща десница: ето кое му се изясни днес. При все че пламенните му и страстни чувства продължаваха да се съпротивляват, струваше му се, че вече е в състояние да приеме условията на всемогъщия Бог. Да предостави Нему грижата за мъст не значеше, че отстъпва от страх или слабост. Неумолим и жесток в наказанията, Господ му показваше — както бе писано, — че Нему принадлежи правото да отмъщава. Да се бори против Него беше безполезно, Той беше последният съдия и го беше предупреждавал много пъти за това.

Като свидетелство за решението си да започне нов живот и като постоянно видим знак за него, за Бога и за ония, които можеха да го съдят след смъртта му, той взе брадвата и с всичката си сила я заби дълбоко в една от гредите в ъгъла.

Дълги години брадвата стоя там, където Даг я беше забил. Никой не можеше да повярва, че само с един замах я бе забил здраво в твърдото като кремък дърво. Само Даг знаеше, че тя стои там като граница между миналото и бъдещето.

10

Не само големият диспут с Господ беше този, който донесе нов живот на Даг Бьорндал. На сутринта след нощта в старата зала за него пристигна писмо. Дойде по някой, който беше ходил в града; беше необичайно, защото в онези дни писмата бяха рядкост. Каруцар от Хамарбьо го беше оставил, така че Даг не можеше да попита кой му го е дал. Щеше да научи, като го отвори; повъртя го в здравите си ръце, като че ли не се решаваше. Тогава отиде в старата зала, която като че ли беше подходящо място за отварянето му.

Изправи се до западния прозорец и седна там, където беше седял през нощта. Отново превъртя няколкократно плика в ръцете си и най-сетне посегна към ножа си, за да го отвори. Това беше същият нож, с който разфасоваше дивеч в гората и беше инструмент за всичко. Сега го използва за белия плик. Разгъна скъпата хартия и потърси подписа.

Дали ръката му потрепери, или беше полъх на вятъра през прозореца? Хартията трепереше толкова необичайно в ръката му. Името, което беше най-отдолу, бе: Терезе Холдер.

Нужно му бе да се поотпусне, за да може спокойно да прочете написаното. Затова загледа известно време голямата бреза и гледката отвъд нея, където селото дишаше своето ежедневие. Даде си сметка колко отдавна, колко далеч са останали в съзнанието му спомените от пребиваването му в града. Не беше взимал особено на сериозно поканите за обеди и вечери в дома Холдер, защото преди това баща му и Туре бяха посрещани със същата готовност и уважение.

Ако господарите на Бьорндал не бяха зачитани в селото в равнината, не беше така в града, където конете им отдъхваха в конюшните на търговеца, а те винаги бяха скъпи гости в дома му. В Бьорндал имаше нещо, което ги различаваше от другите: не само високият им ръст, но и някаква особеност в позата, във високо вдигнатата глава. От тях се излъчваше естествена непринуденост, смесена с гордост и решимост. А и никога не сядаха с други да се напиват и сплетничат. Даг смяташе, че това е единственото основание на Холдер да се държи с повече внимание и уважение към тях.

Помисли си за случая със златната брошка, за необяснимото поведение на Терезе тогава, както и за предположенията, които нейната реакция беше предизвикала в ума му.

След проявената глупост той не стъпи повече в града, а вместо него ходеха Туре и мъже от Хамарбьо.

Най-сетне прочете писмото и след това дълго размишлява върху съдържанието му, защото му беше трудно да разбере истинския му смисъл. Никой не беше му писал дотогава и не можеше да си представи, че някой беше мислил за него. Затова между редовете на писмото четеше много повече от написаното.

Госпожица Терезе пишеше, че е разбрала за голямото нещастие, което беше сполетяло семейството му, и можела да си представи колко му е трудно сега, когато е останал съвсем сам. Съобщаваше, че и нейният баща починал в същия ден, в който се бе удавил Туре. Според нея в това съвпадение имало пръст провидението. Какво искаше да каже с тези думи? Тя не беше самотна като него, защото имаше сестра, семейството на чичо си и други роднини. По-нататък пишеше, че синът на чичо й скоро щял да се ожени и да се настани в къщата, където тя и сестра й живеят, което означавало, че двете скоро трябва да се изнесат. Накрая тя го питаше дали няма да ходи скоро в града, защото иска непременно да се видят.

Това беше всичко, но то бе достатъчно, за да почувства Даг, без да може точно да си го обясни, че с писмото си Терезе търсеше неговата близост. Не разбираше причината. Съдържанието на писмото му приличаше на изповед, която се доверява само на близък приятел. Какво се очакваше от него?

В имението настъпи известна изненада, когато скоро след това Даг обяви, че заминава за града, защото много отдавна той не бе ходил никъде. Между другото, в поведението му напоследък се забелязваха добри промени. Той започна отново да се занимава с дейности, с които се беше отдавна разделил, и когато нещо не ставаше както го беше намислил, в очите му светваше пламък. Неговото завръщане към деен живот въодушевяваше хората от имението, които се надяваха стопанството да потръгне както преди.

Търговска къща Холдер се намираше на най-многолюдната улица в града, притисната плътно между други две къщи. Фасадата й беше най-обикновена. Дори надписът над вратата беше избледнял и поизтрит тук-там с течение на времето. Човек никога не би допуснал, че в този дом живеят най-големите търговци в този град.

Сградата беше двуетажна. В приземието бяха магазините, заредени със стоки, трупани от две поколения, като от сутрин до вечер в тях цареше голямо оживление и непрекъснато се внасяха и изнасяха стоки.

Зад магазините бяха бюрата, в подземието — избите, а на горния етаж — голяма зала и работните стаи на служителите.

Зад централната фасада имаше голям павиран двор, заграден от двете крила на къщата. Там се намираха конюшните, сайвантите, плевниците за сено и други складове, а също и помещенията, определени за селяните, които преспиваха в града. Цялата тази част представляваше плетеница от стълби и покрити коридори, като беше необходимо човек да познава добре разположението, за да не се изгуби в този лабиринт.

Двуетажната сграда, която затваряше двора отзад, гледаше към друга успоредна по-малка и по-спокойна улица. В нея живееше фамилията Холдер и разбира се, всичко там се отличаваше с разкош и удобства.

Към двора гледаха много прозорци, но семейството живееше в стаите, гледащи към тихата улица.

По-възрастният Холдер обитаваше приземния етаж, а на горния живееше семейството на по-малкия, бащата на госпожица Терезе, който беше починал. Там сега бяха останали тя и другата му дъщеря.

Беше свикнала да има много шум и се занимаваше с домакинската работа още от малка, когато майка й се беше разболяла, а след нейната смърт продължи да ръководи всичко в кухнята, избата и навсякъде в къщата.

Баща й обичаше празненствата. Радваше се да има щастливи, весели хора около себе си — повече и повече.

Да, за всичко това се грижеше госпожица Терезе.

Но след внезапната смърт на баща й стана странно тихо в голямата трапезария.

Живя повече от година в самота, която й се видя цяла вечност.

Имаше дни, когато я обземаше безгранично отчаяние, защото чувстваше, че младостта й отлита безвъзвратно. И в безсънните нощи, следващи сивите и еднообразни дни, често я обземаше ужас при мисълта, че може да остане в тази пуста самота до края на живота си.

Когато баща й беше жив, мисълта й никога не се спираше върху хода на времето. Работата, която вършеше вкъщи, за нея беше естествен дълг на младо момиче и въведение към действителния живот, който я очакваше по-късно.

Но един ден, обръщайки се назад, изведнъж видя живота си преполовен, без да бе живяла за себе си.

Беше още твърде млада, когато се появиха ухажори, но никой от тях не й вдъхна истинско чувство, а и тогава все още смяташе, че й е твърде рано да се натовари с брачните задължения. По-късно, когато се превърна в жена, у нея започнаха да се проявяват истинските й качества и стана ясно, че има суров характер, кандидатите за женитба се отдръпнаха и за Терезе Холдер стана все по-немислимо, че ще се омъжи.

— Тя е точно като старата госпожа Холдер — казваха за нея, — която създаде благосъстоянието на къщата.

Старата госпожа беше непрекъснато в движение, следеше за всичко, управляваше всички, беше несравнима домакиня, но и властна съпруга. Упрекваха я и че е груба в обноските си, че е взискателна при избора на приятелките си, че се е издигнала сама, че се бърка прекалено в работата на слугите, чийто груб език често използваше.

След смъртта й Терезе я наследи по необходимост и пое всичките й задължения. Все пак тогава имаше мъже, които бяха готови на драго сърце да се оженят за Терезе заради богатството й. Но никой не дръзваше да я ухажва, защото всички се бояха от хапливия й език, от безцеремонната й насмешливост и от зоркостта, с която се пазеше да не бъде измамена.

Така постепенно госпожица Терезе изпадна в самота, която започна да я плаши със своята ненарушимост.

Спокойствието, тишината, не бяха ли присъщите на всяка стара мома, на която не й оставаше нищо друго, освен да гасне в нерадостния си живот?

Беше на тридесет и една години и върху свежото й доскоро лице се бяха появили бръчици около очите. Действително ли вече беше започнала да остарява?

Сестра й Дортея, по-възрастна с пет години, беше много различна от Терезе. Тя приличаше на майка си като млада — беше очарователна и все още много красива, въпреки че не бе вече в първа младост. Имаше тънка, стройна фигура с благородна осанка. Твърде крехка беше, за да се занимава с домакинството, и Терезе се нагърби с всичката домашна работа след смъртта на майка им.

Госпожица Дортея бе преживяла една голяма любов. През най-хубавите четири или пет години на своята младост тя беше годеница на един офицер от благородно семейство. В града наблюдаваха с любопитство развоя на тази история, защото годежът не беше обявен официално. Семейството на офицера смяташе, че едно сродяване с обикновени търговци е неприемливо, и се надяваше, че евентуалният брак ще бъде осуетен.

Така и стана. Офицерът си взе думата назад и се ожени за момиче от своя кръг.

Тогава госпожица Дортея сякаш се пречупи, реши, че животът й е погубен завинаги.

Една година след смъртта на баща им при тях дойде чичо им. Първоначално бяха трогнати от това внимание от негова страна, но Терезе скоро разбра, че той бе дошъл да им съобщи нещо, за което беше неприлично да се говори, преди да е изтекла годината на траур. С бащинска любезност той обяви, че синът му ще се жени. Ето защо те трябваше да си намерят друго жилище, за да може техният братовчед и младата му съпруга да се настанят в този дом. Добави, че две неомъжени жени нямат нужда от толкова голяма къща. Тези думи съдържаха намек за убеждението на чичо им, че ще останат стари моми, и нараниха жестоко Терезе. Според него те трябваше да се приберат в някое спокойно евтино жилище и да му поверят изцяло управлението на търговското предприятие. Но Терезе категорично нямаше желание да се оставят да бъдат изгонени по този начин. Не, в никакъв случай. Тя ще се омъжи, дори ако е необходимо тя да направи първата стъпка за това.

През скръбните дни на изминалата година на траур в сърцето на Терезе светеше едно едва забележимо пламъче. Сега тя започна да възлага на него всичките си надежди. Малкото спомени, повехнали и избледнели с времето, започнаха отново да се съживяват и изпъкват с всичките си подробности пред нейните очи, когато извади от едно чекмедже брошката, подарена й някога от Даг. Тя имаше и други бижута — подаръци по различни поводи от баща й или завещани от майка й, но тази изящно изработена от тежко злато брошка криеше за нея очарованието на някаква загадка. Защо Даг й я бе подарил? За да й благодари за гостоприемството им, бе казал той. Но в дома си те посрещаха тогава много гости и никой друг не се беше сетил да й направи толкова ценен подарък! Питаше се: Дали не е твърде самонадеяно от нейна страна да допусне, че й е подарил брошката с известно намерение?

В спокоен момент Терезе си казваше, че единствената причина, за да й подари това скъпо украшение, се криеше в обстоятелството, че той има такава кръв. Бе споменала името на Даг пред един свещеник, приятел на семейството им, който се бе учудил, че това име се среща все още, защото някога то било носено от представители на вече изчезнал древен благороднически род. Тогава тя му разказа каквото бе чувала от баща си за рода Бьорндал. Свещеникът я изслуша с интерес и изрази радостта си, че големите древни родове, написали славни страници от историята, все още имат потомци.

На никого не каза за думите на свещеника относно Даг, но няколко пъти си мислеше за него. Започна да си дава сметка, че той наистина е коренно различен от мъжете, които познаваше, и от тези, които я бяха ухажвали. Възможно ли беше мъж като него да приеме да се ожени за една вече не съвсем млада дъщеря на търговец от града, като се има предвид и това, че парите не можеха да го съблазнят, защото беше общоизвестно, че Бьорндал са едни от най-богатите хора?

Терезе бе придобила вече достатъчно опит и мъдрост, за да се поддаде на нереалистични мечти, свързани с мъж като Даг. Въпреки това брошката криеше особено очарование за нея и във въображението й Даг все повече изпъкваше като изключителен, мъжествен, решителен и благороден мъж.

Изречените от чичо им на помена думи се оказаха капката, която преля чашата. През месеците, които последваха, животът на Терезе стана още по-мъчителен и когато в началото на лятото чичо им отново настоя да освободят жилището, тя седна пред писалището и започна да пише писмо до… Даг.

Често се бе сещала да му пише, но все не бе намирала достатъчно убедителни основания за това. Сега поведението на чичо й я принуди да вземе внезапното си решение. Едва написа няколко реда и почувства безумието на тази постъпка. Преди време беше чула вестта за нещастието, сполетяло семейството на Туре в деня, в който бе починал и нейният баща. Прецени, че това обстоятелство може да й послужи като повод да изрази съболезнованията си. Твърдо устоя на съблазънта да се разпростира повече и не добави нищо друго.

След това се разкайва много дни и нощи, задето беше изпратила това писмо. Най-лошото беше, че не можеше да си спомни какво точно бе писала.

От ранна сутрин до късна вечер намираше поводи да влезе в кухнята, чиито прозорци гледаха към вътрешния двор, за да види кой влиза. Но сред толкова мъже и файтони, които влизаха и излизаха, тя не можеше да види онзи, когото очакваше. Тогава я изпълваше чувство, в което се смесваха разочарование и облекчение. Да, ужасно ще бъде, мислеше тя, ако той дойде. Защото си спомняше много добре, че му беше писала да дойде в града, но сега не знаеше как да се държи с него и какво да му каже.

Момичетата в кухнята наблюдаваха всичко това и мислеха, че госпожицата е пред срив.

Двете — госпожица Терезе и сестра й Дортея, седяха до еркерния прозорец в салона преди вечеря. Дортея беше както винаги с ръкоделие в ръце. Терезе, енергична и работлива, седеше срещу нея с ръце в скута, загледана във фасадата на къщата на отсрещната страна на улицата. Залязващото лятно слънце позлатяваше всичко.

Госпожица Терезе се изправи. Значи така ще мине нейната младост: като гледа през прозореца как слънцето осветява живота навън?

Не, тя не е от онези жени, които ще се оставят безволно на течението на годините.

Не трябваше да съжалява за това, че бе написала писмото.

Ако той дойде, ще му говори без заобикалки, няма да се съобразява с обичая и етикета.

Никога не се бе придържала строго към възприетото в нейната среда благоприличие и сега беше решена да заложи всичко.

А ако той не дойде? Ако не дойде, тя щеше да започне нов живот, все щеше да намери някакво решение, колкото и трудно да й изглеждаше това в момента, докато мисълта й беше насочена изключително към него.

Сестра й Дортея я погледна с кротките си и хубави очи, после пак се наведе над ръкоделието си. Отдавна наблюдаваше сестра си, познаваше я достатъчно добре и се досещаше какво става в душата й. Тя беше изживяла едно голямо разочарование и познаваше признаците на тази вътрешна борба — този жесток сблъсък между неукротимото желание за живот и непоносимата болка при мисълта за една тиха и бавна гибел.

В антрето се чуха стъпки. Бързите стъпки на някоя от прислужниците и още на някого — мъжки, тежки.

Госпожица Терезе се обърна и се заслуша, а Дортея се изправи и погледна учудено сестра си.

Прислужницата отвори вратата и пропусна край себе си един висок мъж.

Даг влезе, пристъпващ колебливо към тях, направи няколко крачки напред и подаде ръка на Терезе. Дортея ги гледаше с широко отворени очи, а Терезе стоеше като закована. Горещ пламък плъзна по лицето й, а в очите й заблестя радост, която преобрази строгите й черти и я разхубави.

След като поздрави с „добре дошъл“ Даг, Терезе го покани да седне и веднага започна да разказва за това, което се бе случило през дългото му отсъствие. Говореше неспокойно и продължително, като човек, който желае да позабави навлизането в съществения разговор.

Поднесоха френско вино и бисквити и скоро първоначалното смущение изчезна. В една малка пауза госпожица Дортея стана и излезе. Останали сами, двамата продължиха да разговарят непринудено за различни неща.

На Даг започна да му се струва, че сънува, докато гледаше весело разговарящата с него госпожица Терезе. И не можеше да дойде на себе си, така странно му се виждаше всичко. След като говори известно време предимно тя, госпожица Терезе намери подходящия момент да го предразположи да й разкаже за тъжния си и самотен живот след смъртта на брат си. Утешаваше го със сърдечни думи, говореше кротко и съчувствено. В един момент сложи ръката си на рамото му и замълча. Той я изгледа продължително.

Тогава госпожица Терезе пое ръката му в своята и се наведе към лицето му. Загледа го в очите, докато я обхващаше непоносимо вълнение, а устните й се опитваха да произнесат най-важното. В очите й се появиха сълзи, тя наведе глава и пак я вдигна решително. Най-после успя да изрече тихо и настойчиво:

— Трябва да се ожените, Даг Бьорндал!

Той остана известно време спокоен и невъзмутим, сякаш чуваше думи, които идваха от много далеч… После се обърна рязко към нея и я изгледа толкова настойчиво, че тя почувства как силите й я напускат.

— Трябва първо да намеря жена, която да ме поиска — рече той.

Ръката й, която още държеше неговата, трепна.

— Познавам една такава жена — произнесе тя тихо.

Даг притвори очи, сякаш слънцето го заслепяваше, после изправи гръб и изпъна рамене, като че искаше да хвърли от гърба си невидима, смазваща го тежест. Отново отвори очи и притеснено, сякаш задаваше въпрос за живот и смърт, попита:

— Коя е тя?

— Аз… ако нямате нещо против — бързо и тихо каза тя.

Изправиха се едновременно.

За пръв път в живота си Терезе Холдер се почувства крехка и малка, когато Даг я взе в силната си прегръдка.

Свечеряваше се и в стаята настана мрак.

— Мога ли да кажа на Дортея? — запита тя.

— Щом е необходимо — отговори отнесено той, но бързо се съвзе и добави: — Да, да, разбира се.

Терезе отиде да потърси свещник. В това време влезе Дортея и се отправи мълчаливо към Даг, който пое ръката й с несръчността на момче. Тя го поздрави и му поднесе сърдечните си благопожелания, които изговаряше със странно трепетен и умиляващ глас. Въпреки мрака в стаята, Даг забеляза нейното необикновено вълнение.

С чистия и нежен цвят на лицето си, с изящната и гъвкава линия на тялото си, с невинното си излъчване госпожица Дортея олицетворяваше представата на Даг за девствена красота. Докато тя му се усмихваше и му говореше сърдечни думи, той изпита силно желание да прегърне и нея. Наистина, в усмивката на Дортея, в начина, по който тя спускаше и вдигаше клепачи, в красивата извивка на устните й, когато се усмихваше, имаше някакъв непреодолим и незабравим чар. В чистия й поглед сякаш се бе събрала добротата на целия свят.

За Даг тази вечер започна нов живот.

Всичко, което се бе случило до този ден, се изпари като мъгла.

Една млада жена се бе съгласила да му стане съпруга в изблик на безкрайна доброта, за която се чувстваше недостоен, а друга се беше приближила до него с трогателно доверие, като невинно дете, което подава нежната си страна за целувка.

Ласкавите думи и нежността бяха рядко срещани там, откъдето бе дошъл. Малко цветя ухаеха у дома. Той съвсем естествено и привично разбираше езика на дейните, решителни и груби мъже от своя род и въобще от горите. А другите, с които си бе имал работа, обитателите на селото в равнината, бяха способни само на подлост и омраза.

Стана късно и Даг се извини, като обясни, че трябва да намери в града подслон за през нощта. Всъщност той търсеше повод да остане сам, за да премисли всичко, което беше преживял този ден. Дортея изрази съжаление, че се налага той да си тръгне. Вече било разпоредено на прислугата да сложат прибори и за него за вечеря. Беше неудобно да откаже. Двете сестри със сигурност знаеха по-добре от него какво и как трябва да се прави.

Дортея и той започнаха разговор, докато Терезе се грижеше за сервирането на вечерята и за вината. От време на време тя поглеждаше в стаята, сякаш да се увери, че Даг действително е още там.

В трапезарията масата беше подредена като за банкет, както подобаваше и както винаги е било в къщата на Холдер. На масата бяха сложени върху фина покривка красиви и тежки прибори, кърпи за ядене, скъпи южни вина и изтънчени ястия. Даг никога не беше участвал в подобни вечери, които бяха ежедневие в друг, не неговия свят, и това го притесни. Разликата в бита между този и неговия дом беше огромна. Тя го изплаши и първоначалното му въодушевление се смали. Какво щеше да намери свикналата с толкова разкош Терезе в Бьорндал?

Тя нямаше и най-малка представа как се живее в едно планинско имение сред мрачни гори, чиито сгради бяха направени от тъмни греди, в което помещенията бяха голи, мрачни и с ниски тавани.

— Какво се замислихте? — стресна го с въпроса си Терезе, докато слагаше ръка на рамото му.

Даг я изгледа изпитателно. Да, в погледа й прочете, че може да й говори открито, искрено.

Тогава й разказа колко много се различава Бьорндал от мястото, където е родена и израсла, опита се да й опише колкото може по-ясно огромната като бездна разлика между живота тук и горе, без да премълчава или смекчава нещо, докато госпожица Терезе мълчеше.

Тя го изслуша с такава категорична усмивка на лицето и с такъв горещ поглед, че сестра й Дортея сведе свенлив поглед.

Терезе му отговори, че има вече достатъчен опит и знае какво прави. Щом имението е негово и той трябва да отиде там, ще го последва и ще бъде щастлива.

11

Господ сякаш се реваншира заради отколешното зло, което жителите на селото в равнината носеха в себе си. Завръщането на Даг беше триумфално. В първите дни на есента, след сватбата в града, той се върна с две блестящи жени и много, много товари със скъпи вещи. В селото в равнината бяха изненадани и обхванати от най-искрена и дълбока завист. Отколешното превъзходство над тях бе напълно затвърдено с идването на дъщерите на високопоставен род и с всичко онова, което донесоха като талери и богата зестра.

Дори господарите на Боргланд бяха силно впечатлени от това. Уж случайно, те поразпитаха свои близки и познати в града и научиха, че семейството Холдер е много заможно и че преди време един техен роднина, офицер, бил дал дума на едната от дъщерите Холдер, но после развалил годежа. Сега и двете сестри бяха дошли в Бьорндал.

Случаят с разваления от техния родственик годеж беше малко конфузен, но твърде незначителен за безкрайната им надменност. Границите на Боргланд се простираха надалеч. Имаха няколко десетки стопанства с работници в тях, както и още много земи в други части на страната. С толкова много имоти, те не усещаха никаква заплаха от съперничество. Но когато стана ясно, че онова имение на север постоянно се разширява, започна да им става неприятно.

Никой не биваше да превъзхожда Боргланд и богатствата им. От векове бяха имали превъзходство, осигуряващо им особени привилегии, и те не можеха да си представят сега други да имат подобно влияние в областта. Намираха за твърде нагло това, което се беше случило през последните години — бясно препускащите с коне господари на Бьорндал по големия нов път, без да си правят труда да намалят скоростта, когато се срещнеха с господарите на Боргланд. Те не ги поздравяваха почтително, както останалите местни хора, а бяха диви и груби, като дори и не ги поглеждаха. А сега зад грубостта им личеше и сила.

Същата онази есенна привечер Даг мина през селото в равнината заедно със съпругата си и сестра й Дортея. Когато навлязоха в тъмния пояс на горите, сестрите изведнъж се умълчаха. Даг забеляза това и ускори хода на конете. Излязоха от гората и когато заизкачваха хълма, Даг най-после успя да види блесналите от залязващото слънце прозорци на Бьорндал и се почувства облекчен и щастлив, че се завръща у дома след толкова дълго отсъствие. Подкара още по-бързо конете, посочи на север и каза на жените, че това е мястото, където отиват.

На Терезе беше известно, че трябва да стигнат у дома привечер и чакаше мълчалива този момент, хванала здраво ръката на Даг. Непрекъснато мислеше за минутата, когато щеше да стигне най-после в къщата, в която да изживее най-хубавите си години, да отгледа децата си и да умре. Госпожица Дортея мълчеше и се опитваше да скрие сълзите си.

Файтонът тръгна по пътя, който минаваше през Хамарбьо. Там никой не излезе от къщите, за да ги поздрави, но те забелязала много чифтове очи, които ги гледаха през открехнатите порти.

Когато най-после стигнаха в Бьорндал, Даг слезе да отвори тежките дъбови порти, които изскърцаха, нарушавайки околната тишина. Старият коняр взе поводите на конете и ги поведе през големия пуст двор, пресечен от удължените сенки на околните сгради. При все че Даг предупреди няколко пъти сестрите, че домът Бьорндал не е нито разкошен, нито дори удобен, те бяха силно впечатлени от внушителния, студен и величествен изглед на имението, още когато го забелязала отдалеч върху скалистия хълм. Тръпки ги побиха, когато се озоваха в огромния празен вътрешен двор, заобиколен от внушителни сгради от тъмно дърво.

Има в живота на човек такива дни, когато в паметта му се запечатват образи, които го съпровождат чак до смъртта му. С Терезе и Дортея също беше по този начин и те запазиха завинаги спомена за гостоприемната топлина и пълното спокойствие, които почувстваха, когато се озоваха в голямата зала, където в камината гореше буен огън. Умората заради продължителното пътуване изчезна бързо и Терезе поиска веднага да разгледа новия си дом. Макар че беше умирен, Даг се съгласи на драго сърце. Бьорндал имаше много стаи и разглеждането им отне доста време. Като се върна в салона, където Дортея беше седнала близо до огнището, Терезе се хвърли буйно в прегръдките й, с насълзени от вълнение и радост очи.

Докато бяха минавали от помещение в помещение, прислужниците, които срещаха, ставаха тихо и почтително и я съпровождаха с възхитени погледи. Тя бе дошла в друг свят. Вече нямаше да има непрекъснатото влизане на пътници и търговци, с което беше свикнала; тук имаше тесен кръг от близки хора, които живееха под един покрив, в един дом, за който тя щеше да има всекидневна грижа.

Когато бурята от емоции попремина, тя разказа на Дортея за всичко, което беше видяла. След малко влезе Даг и предложи да минат в трапезарията, където масата вече била сложена. Докато Дортея вървеше напред, зад нея Терезе прегърна Даг.

— Толкова съм щастлива заради всичко — рече тя.

Казват, че за да ръководиш успешно един селски дом, трябва да си се родил на село. Затова всички прислужници в Бьорндал много се съмняваха в способностите на новата господарка. Срещат се обаче и такива хора, които със способността си да се приспособяват, със своя ум и възприемчивост, успяват за една година да научат толкова, колкото другите не биха могли да научат за цял живот. Терезе обичаше труда, умееше да ръководи и беше естествено смела — качество, което досега не бе имала възможност да прояви.

Съвсем скоро стана ясно, че е съвършена домакиня и разумна господарка, която знае как да управлява Бьорндал. Най-напред се зае с кухнята, където остарялата и небрежна готвачка беше оставила всичко на самотек през последната година. След това подхвана обора и хамбарите, където прекарваше повече време и внимаваше никой да не стои със скръстени ръце. Слугите започнаха да се боят от нейната строгост, но едновременно с това я ценяха и уважаваха заради нейната справедливост и непоколебимост. Заговори се за нея като за истинска господарка, която успява да се справи с всичко с лекота и която безцеремонно скастряше, или заслужено поощряваше всекиго според свършената работа.

Като наближи Коледа, в имението започнаха празничните приготовления и от селото дойдоха жени, за да помагат. Терезе се учуди, когато ги завари в кухнята. Жените станаха и свенливо я поздравиха. Тя едва им отговори и изтича да намери Даг, който работеше над счетоводните си тефтери.

— От селото са дошли много жени и стоят в кухнята — рече му тя. — Какво искат?

— Нали идва Коледа — напомни Даг.

— Да, но какво ще правят у нас тези чужди жени?

Наложи се Даг да остави перото и да затвори тефтерите, за да обясни на жена си как стоят нещата.

— Те не са чужди за нас — обясни той. — Тук отдавна съществува традиция, според която жените от селото са длъжни да идват да помагат около празниците.

— Скъпа помощ! — възропта Терезе.

— Те са наши, нищо не им дължим.

— Как наши? — зачуди се тя. — Жените идват от селото, а някои може би и от по-далеч, от чифлиците и стопанствата в района.

— Да — заговори по-тихо Даг и сведе поглед, — това е вярно, но всички тези чифлици и стопанства са част от моето имение.

— Значи те са дадени под наем на селяните?

— Селото Бьорндал е наша собственост много отдавна.

Сега Терезе си припомни разговора със свещеника за древните родове. Значи беше истина, че корените на рода Бьорндал бяха дълбоко в миналото. Изненадана, тя отстъпи крачка назад. Беше свикнала да има огромни суми пари, но да властва над толкова много хора, изведнъж й се стори много трудно нещо. Изгледа втренчено своя знатен господар, след което се запъти към вратата. Преди да излезе, рече:

— Да, идва Коледа. Разбира се, и в града я празнуваме, но тук май традициите са по-различни.

— Сигурно е така — рече вежливо Даг. — Дали е дошла Ане Хамарбьо? — попита той.

Терезе не знаеше името на никоя от дошлите жени и за пръв път се смути, мислейки си колко още неща не знае за рода на мъжа си.

— Ще я познаеш, защото е по-висока от всички останали. Трябва да е тук, защото Коледа идва и никой не може да започне нищо, преди тя да пристигне… поне ако целта е всичко да върви както трябва — обясни й Даг с добродушна усмивка.

— Значи е много властолюбива? — попита иронично Терезе.

— Не — отговори Даг с помирителен тон, — но досега всички са следвали заповедите й. Тя е поела грижата около приготовленията за Коледа много преди аз да се родя. Вече близо осемдесет години идва тук всяка година преди Рождество.

— Осемдесет години? — изненада се Терезе. — Тогава тя трябва да е на сто години.

— Не, не е толкова стара. На деветдесет години е и е напълно здрава.

— Значи, тя ще ръководи приготовленията за празника? — попита сухо Терезе.

— Знае се, че така ще е по-добре.

— По-добре? Защо? — попита бързо Терезе, в която се зароди вече и любопитство.

— Задължително е да се спазват старите традиции — рече със сериозен тон Даг, — а те не са малко. Всяко нещо трябва да бъде изпълнено в определения ден и като се почитат по определен начин природните сили. Има невидими сили, които започват да се проявяват на Коледа, и не бива да се пренебрегват.

— Но всичко това е суеверие! — извика Терезе почти изплашена.

— Знаем ли нещо за това? Една година, когато Ане не можа да дойде, защото беше болна, бирата се вкисна, свещите се топяха и гаснеха, без да горят… Имаше и други неприятности, за които сега не мога да си спомня.

Терезе стана унила, но Даг успя да я убеди да остави Ане да действа според традицията и внимателно да наблюдава как се справя със задачата си, за да може да я замести, когато си отиде от този свят.

Жадуващата за власт Терезе се съгласи, въпреки това, което й се искаше, и излезе. Даг беше много доволен, защото бе успял да предотврати евентуален сблъсък между Терезе и най-непоколебимата и неотстъпчива жена в цялата област. Беше доволен, че така щеше да съхрани старите традиции, които бяха започнали да се забравят и щяха съвсем да изчезнат със смъртта на Ане Хамарбьо.

Познаваше характера на Терезе и можеше да предположи, че занапред тя ще смята за особена чест да зачита старите обичаи и ще се старае всичко да върви поне така добре, както беше вървяло под ръководството на Ане.

Същото си мислеше и Терезе, докато вървеше към кухнята. Когато влизаше вътре, чу външната порта да се отваря и видя да идва една висока и костелива стара жена.

„Ане Хамарбьо“ — реши веднага Терезе.

Двете жени се изгледаха продължително. От една страна, старата жена — установен от дълго време авторитет в този край, която бе видяла да се раждат и да умират толкова човешки същества, и от друга страна — новата господарка на имението, която още никой не познаваше достатъчно и която щеше да господарува тук и по-късно, когато Ане щеше да почива в земята.

Старицата се приближи до огнището и сега Терезе можеше да разгледа чертите й, въпреки забрадката, която донякъде засенчваше нейното лице. Кожата на лицето й напомняше стар пергамент. Никакъв мускул не трепваше. Само сините, живи и още проницателни очи светеха под сянката на забрадката. Терезе веднага забеляза, че и Ане я разглеждаше внимателно. Тя пристъпи към нея и взе в ръката си сухата, груба и студена ръка на старата жена.

— Едва имам смелост да ти кажа добре дошла — рече Терезе, — защото отдавна познаваш хората и обичаите в това имение и си в него като у дома си.

Ане мълчеше, само свали забрадката си и я сгъна грижливо. Тя не бързаше да заговори и Терезе можа спокойно да разгледа белите й, още къдрави коси, покритото й с бръчки чело, дългия й гърбав нос, устата й без устни, затворена, сякаш беше съшита, сухата й заострена брадичка, в средата с трапчинка — лице, върху което беше отпечатан спокоен авторитет, който направи силно впечатление на Терезе.

Запита се дали старицата не е глуха или няма, защото продължаваше да мълчи. Най-после Ане я изгледа и със сух и решителен глас произнесе следните думи, не като отговор на Терезе, а като продължение на своите мисли:

— Вижда се, че не си мокра кокошка.

Терезе никога не бе чувала този израз и не знаеше какво да каже, как да се държи. Старицата продължи съвсем невъзмутимо:

— Отдавна трябваше тук да има някой, който не си поплюва. А както ми разказаха, ти си съвсем на мястото си. Дърпай им ушите. Да, точно така. Напълно заслужават това тези мързеливци, тези повлекани, тези…

Терезе се изчерви заради това, че някой беше успял вече да разнесе из селото един случай, когато в пристъп на гняв беше издърпала ухото на една слугиня.

— Ако — продължаваше старицата, — всеки си гледа работата както трябва, както в доброто старо време, само онази, която управлява, трябва да заповядва и всички да се подчиняват. Както ми казаха, добре ги храниш и поиш. Много месо и недостатъчно вода в печеното. Няма да ти благодарят за това, сигурно е. Който много яде, не става за нищо. Слугините ви хабят вашите свещи, за да предат прежда за своите ризи, сякаш нямат свободно време за това на Великден, на Ивановден или на Коледа. Ако желаеш домът ви да е богат, дъще, напъхай в миша дупка тези негодници, защото иначе те всичко ще опропастят тук и ще ви изхвърлят от собствената ви къща.

Никога досега Терезе не беше изпадала в подобна ситуация и не беше чувала подобна реч. Но не се обиди, защото разбра, че старата Ане беше благосклонна към нея.

Ане Хамарбьо я изгледа от главата до краката и рече неочаквано:

— Минаха вече четири месеца, откакто сте женени, а виждам, че коремът ти е още съвсем плосък. Ако желаете да имате хубави момчета, трябва да побързате. Искам да видя нов човек, наследник на Бьорндал, преди да изчезна от белия свят и недейте да дремете, защото не мога да чакам дълго.

Терезе не знаеше да се разсмее или да се разсърди, защото не можеше да си представи, че е възможно да се говори така за толкова интимни неща. Но усети в старицата нещо толкова непосредствено и естествено близко, че истински се трогна.

— Искаш ли да пийнеш нещо топло след пътуването в този мраз? — попита я, за да насочи разговора в друга посока.

— Обикновено ми правят супа, но ти не знаеш това, а и аз не съм ти казала.

— Да, не знаех — отвърна Терезе. — Но мога да ти предложа друго топло питие, което се пие в града. Нарича се кафе и е много подходящо за студено време.

— Чувала съм… но, мисля, че е много скъпо.

— Да, скъпо е — съгласи се Терезе, — но го донесох от вкъщи, от града.

— Казвали са ми, че в града го пият много. Добре тогава, дай да опитам вашето питие.

Терезе тръгна да приготвя кафето, но изведнъж се сети за другите жени, дошли да помагат и попита Ане с какво да ги почерпи според тукашния обичай.

— Върви, върви! Вълците сами намират плячката си — отговори тя.

Терезе не настоя повече и излезе. Когато се върна, Ане я нямаше. Потърси в съседната зала и я видя удобно седнала пред масата, сякаш се намираше у дома си. И докато тя сервираше чаши и сладкиши, Ане следеше зорко всяко нейно движение.

— Много добре — подхвърли старицата, — както виждам, сръчна си.

Взе чашата с треперещата си костелива ръка и отпи малка глътка.

— Хмм, това нещо не било лошо и хубаво загрява.

Поинтересува се да научи къде произвеждат кафето и как го приготвят. За пръв път от петдесет години Ане Хамарбьо научаваше нещо ново в кухнята и го разбра от новата господарка на Бьорндал. Терезе обеща да й даде едно пакетче кафе, за да го занесе на сина си, Стария Йорн, за да може и той да го опита.

Така Терезе спечели силен приятел в имението и цял живот се радваше, че не се беше засегнала от грубите думи на Ане Хамарбьо.

Когато отиде вечерта в спалнята с Даг, Терезе сподели, че Ане прилича на него.

Той я погледна изненадано.

— Нищо не може да убегне на зоркия ти поглед.

— Човек трябва да внимава с теб.

— Защо?

— Защото си права — отвърна Даг, — че приличам на Ане. Казват, че е леля на баща ми, въпреки че за тази роднинска връзка никога не се говори открито.

— Тя знае ли за това родство?

— Сигурно. Тя знае много неща за всички. Присъствала е при всяко раждане, бдяла е над всеки покойник, а точно по време на тези бдения се разказват всякакви истории.

— Дали може да поговоря с нея и да я накарам да ми разкаже спомените си?

— Опитай, но не съм сигурен дали ще успееш. Ако старата не те харесва, от нея няма да можеш да изтръгнеш нито дума. Но ако те харесва и забележи, че езикът й не те кара да настръхваш, тогава от време на време ще ти разказва по нещо, защото не желае да говори за всичко и да приказва пред когото и да е.

Коледа се задаваше в Бьорндал. Ане Хамарбьо бе взела нещата в свои ръце.

От зори до мрак колеха, варяха, печаха, миеха и чистеха, сякаш идваше краят на света. Коледните празници продължаваха много дни и всичко, което можеше да се направи, трябваше да бъде свършено предварително, защото на самия празник на жените не бе позволено да шетат, в противен случай нямаше да могат да се пазят от злини.

Възрастни жени и девойки от селата си вършеха работата като войници в строг ред, носеха вода и дърва за огрев, помагайки в страничните неща — постоянно и безропотно.

Ане говореше малко, но виждаше всичко. Само едно нейно движение беше достатъчно, за да бъде изпълнена заповедта й. Някаква магическа сила се излъчваше от нейната едра, кокалест, мършава фигура. Никоя жена не можеше да мине без помощта й в момента на раждането, защото сухите й и костеливи ръце поемаха бебето.

Както всички, така и Терезе следваше наставленията на Ане и се поздравяваше за мъдростта, която беше проявила, възприемайки това поведение. Как щеше да се справи с всичко, което трябваше да се свърши, без старицата? Цялата къща и на първо място Даг щеше да се смее на нейната неопитност. Вечер в стаята си записваше всичко, което се вършеше през деня, по часове. Имаше една стара тетрадка, останала от баба й, върху първата страница на която с големи и неправилни букви беше написано: „Сладкиши, консерви, напитки“. В края й бяха останали няколко неизписани листа, на които водеше старателно и подробно своя дневник. Терезе много пъти не беше съгласна с нарежданията, които Ане даваше, защото смяташе, че знае по-добри начини за изпълнение на някои рецепти. Но припомняйки си думите на Ане: „Онази, която управлява, трябва да заповядва“, се помиряваше и не се обаждаше.

Ане се хранеше в трапезарията заедно с Даг, Терезе и Дортея. Един ден тя рече на Терезе:

— Чух, че в стаята ти свети до късно. Да не би да се боиш от тъмнината?

На Терезе беше известно, че не бива свещите да горят нахалост, и за свое оправдание обясни, че вечер си записва в дневник всичко, свързано с подготовката на предстоящия празник, което е научила през изминалия ден.

Ане не отговори веднага и задържа върху нея неодобрителен поглед.

— Значи знаеш да пишеш? — рече тя най-после почти с укор.

— Да, разбира се.

— Да дращиш по хартия, значи да размътваш ума си — отбеляза тя сухо.

Тогава Терезе се опита да убеди Ане, че нейният начин на действие е особено полезен, и й обясни, че постъпва така не само за да не забравя нищо, но също, когато Ане и тя няма да бъдат вече живи, онази, която ще ги замести в Бьорндал, да може да намери записани най-добрите традиции, установени от Ане Хамарбьо.

— Виждаш твърде далеч — отговори тихо старицата и сините й очи придобиха замислено изражение.

В същия момент влезе Даг и Ане се обърна към него, докато се надигаше от стола си:

— Имал си по-добър усет от много от близките ти, когато си избирал съпругата си.

Първоначално Даг се смути, но после схвана и се усмихна на Терезе. Погледите им се срещнаха и имаше веселост в тях.

Коледа наближи. Вече приключили работа по приготовленията, селянките си тръгнаха богато възнаградени с храна и подаръци.

Старата Ане винаги си тръгваше на сутринта преди Бъдни вечер.

— В Хамарбьо има достатъчно ръце да свършат необходимото и без мен — рече тя.

Терезе не се съмняваше, че тези ръце работеха така, както Ане ги бе научила.

12

Терезе и най-вече Дортея се чудеха защо не бяха ходили на църква, откакто бяха дошли в Бьорндал. Три дни преди Коледа Терезе нахлу една вечер в салона при Даг.

— Нали ще ходим на църква в зори на Коледа? — рече тя, носейки палта.

Лицето на Даг се смръщи и той я изгледа толкова хладно, че Терезе се стъписа смутена, почти изплашена.

След кратка пауза, с дрезгав и странен глас, Даг най-после отговори:

— Имаме Божиите книги и вкъщи.

Терезе разбра, че има някаква причина за това. Добре знаеше, че Даг не е безбожник, но защо не ходеше на църква?

— Откакто сме тук с Дортея, не сме ходили на църква и ще се радваме да отидем на Коледа — рече Терезе.

Даг се отдалечи от нея и седна до топлината на камината, сложил лакти на коленете си и подпрял лицето си на силно стиснатите си юмруци с изпъкнали кокалчета.

— Нямаме традиция на Коледа да ходим в църквата — рече той.

Терезе разбра много добре, че Даг не желае да продължи този разговор; по принцип избягваше да му противоречи, но сега направи опит да си изясни въпроса.

— Каква е причината да не ходите на църква? — запита тя.

Даг стоеше неподвижно като камък. Не беше очаквал от Терезе да прояви настойчивост и сега се чудеше как да й отговори. Даваше си сметка, че въпросът беше много важен за Терезе и Дортея и те нямаше да се задоволят с произволно и вяло обяснение. Да им каже ли да отидат сами на църква? Как ще обясни тогава нежеланието си да ги придружи? Освен това нужно ли беше да им разказва отдавнашния случай, когато свещеникът от висотата на своята катедра строго бе упрекнал господарите на Бьорндал заради това, че влизат въоръжени в Божия дом и как те се бяха отнесли към този упрек? Че оттогава не стъпваха вече в църква, освен в изключителни случаи: за кръщавка, венчавка или опело? Той разбираше много добре, че не можеше да разкаже на Терезе и Дортея тези неща, без да наруши душевното им равновесие.

Даг беше вече достатъчно добре опознал двете жени, които бяха родени в града и възпитани другояче. Стараеше се да прави компромиси, доколкото това му бе възможно, защото беше израснал в строго патриархална консервативна среда.

Сега, седнал с подпряно на юмруците си лице до камината, той се чудеше как да отговори на въпросите на Терезе. Изведнъж рязко вдигна главата си, сякаш слухът му бе доловил далечен шум. Промените в ежедневния му бит, които бяха настъпили след женитбата, го бяха накарали да забрави за неотдавнашните вътрешни битки, които беше водил в стремежа си да изясни своето отношение към Бога. Оттогава насам той живееше по-смислен и по-достоен живот, не беше давал повод Божията строгост да се прояви спрямо него. Но ето че му се откри още едно обстоятелство, което бе пренебрегвал досега: че църквата наистина беше Божи дом. Той и близките му бяха забравили това в гордостта си, което беше още едно основание за Бога да прояви своята строгост и да ги накаже през последните години… Да, думите на Терезе положително бяха един вид предупреждение, което Бог му изпращаше чрез нея…

В онази паметна вечер след бурята той беше прочел в семейната Библия едно изречение, чийто истински смисъл му се изплъзваше и който сега изведнъж проумя: да презираш Божиите служители е голям грях. Днес Господ го викаше да се върне в Неговия дом. И той знаеше колко много усилия щеше да му струва да се подчини.

Щеше ли да може да погледне събраните в църквата хора в очите? Всички знаеха за бунтарското поведение, което беше възприел, както бяха правили всички от неговия род. Освен това щеше да се наложи да се срещне в храма с обитателите на селото в равнината, които беше избягвал след голямото сбиване в Бьоле. Щеше да изглежда, че идва да моли за тяхната прошка със смирение пред Бога. Щеше да се наложи да изтърпи подигравателното подсмихване на присъстващите богомолци — той, гордият Бьорндал! И какво щеше да помисли за него Ане Хамарбьо, ревнивата пазителка на старите родови традиции?

Почувства Божия пръст в своята женитба, която за него беше единствена възможност родът му да продължи да съществува, но едновременно с това и Божие средство за отмъщение заради проявяваната гордост. Ако продължи да се бунтува, може да предизвика нещастие върху себе си и своите близки. Трябваше да отстъпи и да се върне в църквата, въпреки унижението и срама, които щяха да го съпровождат до края на живота му. „Бог е ревнив“ — казва Библията.

Даг направи усилие, бавно вдигна натежалата си глава и рече на Терезе със слаб и глух глас:

— Ще отидем на църква… този път.

Изправи се и без обяснения мина покрай смаяната Терезе и влезе в спалнята.

През нощта Даг лежа буден часове наред. За втори път се подчиняваше на Божията воля, но сега вече трябваше да го направи пред всички и гордостта му страдаше жестоко.

Рано на другата сутрин той сложи ските си и за първи път след своята женитба се отправи към горите, затрупани с прясно навалял сняг. Когато се върна към обяд, тежестта, която чувстваше преди разходката в гърдите си, беше изчезнала. По лицето му се четеше доволство и спокойна решителност, а на устните му трептеше загадъчна усмивка. Извика главния коняр и му рече няколко думи. Конярят веднага впрегна една каруца и се отправи към имението Хамарбьо, където предаде поръчката, с която беше натоварен. Когато се върна, влезе в заслона за дърва и заедно с други двама слуги започнаха да цепят дървени трупи.

По време на вечерята Даг рече на Ане Хамарбьо:

— В зори на Коледа ще отидем на църква.

— Отдавна очаквах това — отговори тя и лицето й застина неподвижно, сякаш бе издялано от дърво.

Бъдни вечер започна с трапеза, сложена в старата зала на имението. Всички хора от дома се бяха събрали около дългата маса, председателствана от Даг и Терезе, седнали на високи столове. Голям троен свещник, който символизираше тримата влъхви, осветяваше масата, а пред Даг лежеше отворена голямата Библия, от двете страни, на която бяха поставени свещи. Дълбока тишина цареше, докато Даг четеше съответната молитва. Терезе и Дортея, които след установяването си в имението бяха имали неведнъж случай да се чудят на странните тукашни обичаи, не можеха да проумеят как се бе появил у тези толкова отдалечени от светите места горски хора този древен верски обичай, който празнуваха с толкова усърдие и почит.

След вечерята госпожица Дортея свири на старото пиано и пя коледни песни. Тържествените и същевременно съкровено нежни мелодии на песните звучаха непостижимо и никой не дръзна да отиде в съседната стая, където тя свиреше. В тези мрачни и строги зали музиката отекваше загадъчно и свръхестествено — подобно на трепкаща в тъмната и свята нощ звезда.

Всички се разотидоха много рано, защото следващата сутрин трябваше да станат призори и да се приготвят за църква.

Беше още съвсем тъмно навън, когато станаха от сън.

В залата около огнището бяха наредени кожуси, завивки и други дрехи, които трябваше да се затоплят, преди да ги облекат. От всекидневната се носеше силна миризма на скоро извадени от стари сандъци дрехи, на треви за запазване от молци и на изгорели косми от искрите на огнището. От двора се чуваше цвиленето на конете и звъна на звънчетата им. Терезе и Дортея се настаниха в една шейна, завити в дебели мечи кожи. Даг се качи при тях и взе поводите. В три други шейни се сместиха почти всички останали хора от дома. Запалени бяха факли от борова смола, които Терезе и Дортея трябваше да държат. Още няколко резервни факли бяха сложени в шейната. Когато всичко беше готово, шейните тръгнаха една след друга и зад тях се вдигна сребрист снежен облак. Долу в селото също се виждаха запалени факли, а в дворовете на чифлиците чакаха впрегнатите в шейните коне, украсени празнично с огърлици от сребърни звънчета. Когато шейните от Бьорндал прекосиха селото, чакащите ги шейни тръгнаха след тях и в нощта запламтяха безброй факли.

В Хамарбьо ги чакаха други две шейни. Влязоха в колоната непосредствено след шейната на Даг. Терезе трудно повярва на очите си, когато видя в шейната зад тяхната сухото и изрязано лице на старата Ане, скрита под дебели кожени завивки. За пореден път Терезе видя потвърждение на очевидното — че в селото важи само един закон — волята на господаря на Бьорндал, бил той стар или млад, и че думите на Ане не са празни приказки, а правила, които старата прилагаше строго в живота. Тя беше казала, че господарят на Бьорндал е господар над всичко и всички. Даг беше съобщил волята си цялото село да отиде на църква на Коледа и желанието му беше изпълнено безпрекословно.

Дългата колона от шейни бавно навлезе по белия път, който се спускаше надолу по хълма. Звънчетата, с които бяха накичени конете, сякаш разговаряха и техните сребърни гласчета заглъхваха в дебелите снежни преспи. Дортея се притискаше към сестра си, докато гледаше бягащите по небето трепкащи звезди. Тя помнеше много весели нощи срещу Коледа, но никоя от тях не приличаше на сегашната. Облегна глава на рамото на Терезе и с полузатворени очи се заслуша във вълшебната песен на звънчетата, която ту се усилваше, ту затихваше.

Преминаха през гората. В края й Даг дръпна поводите на коня и шейната ускори движението си по пътя към селото в равнината. Гледката на летящите по белия път шейни, вдигащи облаци снежинки, които на светлината на горящите факли приличаха на снопове искри, беше приказна.

Гората беше вече далеч зад тях, когато Даг забеляза осветения двор на Боргланд и впрегнатите, готови да потеглят, коне. В погледа му засвяткаха пламъчета на детска радост.

Имаше голямо разстояние от Боргланд до главния път, който водеше към църквата. Необходими бяха огромна решителност и безумна дързост някой да се осмели да изпревари шейните на господарите Боргланд и да застане начело на коледното шествие към църквата.

Даг имаше привичката да взима бързи решения и пришпори в галоп коня, който полетя по пътя заедно с шейната. В двора на Боргланд още не бяха видели светлините от факлите на колоната, движеща се по пътя откъм горите. Когато чуха звънчетата, необходимо им беше известно време, за да се настанят в своите шейни и да потеглят към главния път. Въобще не очакваха да видят в този момент хората от север, за които знаеха, че отдавна са прекъснали обичая си да ходят на църква.

Селяните от околността, също запътени към църквата, наблюдаваха изумени невероятната гледка, за която разказваха дълго след това… За двете виещи се по снежните пътища огнени ленти, които се бяха появили неочаквано в нощта — едната от север, другата от изток, и които се носеха с шеметна бързина една срещу друга.

Дортея се притисна към сестра си, а Терезе се обърна към Даг и му извика с всичката си сила да спре. Но той, изправен и завит в шубата си от вълчи кожи, с напрегнато лице и с див пламък в насмешливите си очи, не искаше нищо да чуе.

По страничния път шейните на Боргланд наближаваха и сблъскването изглеждаше неизбежно там, където се съединяваха двата пътя. Даг подканяше с викове своя кон, който сякаш летеше. И успя да мине пред шейната на Боргланд секунди преди тя да стигне до големия път! Дорестите кобили на Хамарбьо галопираха на една дължина след Даг и колкото смело и опасно да беше да се прекъсва понеслата се колона шейни, конете на Боргланд се вмъкнаха между Даг и Хамарбьо.

Даг чу зад себе си дрезгавите подвиквания на мъжете, писъците на изплашените жени и сблъсъка на шейните, но не го беше грижа за това и продължи да препуска лудо.

Близо зад себе си чу пресеченото дишане на конете на Боргланд и му се стори, че едва ли ще може да запази преднината, която бе взел с толкова усилия и рискувайки своя и на жените в шейната живот.

Конете на Боргланд бяха великолепни, неговият не беше по-лош, но той беше изминал вече голямо разстояние от Бьорндал до тук, при това на места в галоп. Снегът по пътя беше разчистен и имаше макар и съвсем малко място за отбиване встрани, така че да могат да се разминат две шейни. Даг препускаше по средата на пътя.

Отзад се чу къса и настойчива заповед. Самият капитан фон Гал извика:

— Хей, човече! Дай път! Път!

Даг свърна встрани. Можеше да подкара още по-силно, но до църквата оставаше още доста път и сметна, че ще бъде благоразумно, ако остави коня да си отдъхне малко. Един дорест кон се мярна вляво от Даг и той веднага прецени по шията му, че е чистокръвно животно. Искрите, които хвърляше факлата на Терезе, изглежда плашеха коня и той не смееше да изпревари.

— Долу факлата, ей, вие там! — извика сухо капитанът.

Терезе наведе факлата и шейната на фон Гал мина напред. Двете лица, които бяха в нея, се обърнаха към Даг и сякаш искаха да го унищожат с погледите си. Бяха капитанът и жена му, чиято надменност и лош нрав бяха добре известни в околността. Тяхната шейна се изравни с шейната на Даг, който можа да види кой я кара. Беше млад строен мъж с лице, което напомняше орлов клюн. Вероятно беше лейтенант. В същото време управляваната от него шейна мина толкова близо до шейната на Даг, че факлата, която държеше жената на капитана, опърли няколко косъма от кожуха на Терезе. Тогава за пръв път гласът на един Бьорндал прогърмя, за да заповяда на господаря на селото в равнината:

— Хей, внимавайте с факлата, вие, вдясно!

Смаяна от тази дързост, жената на капитана веднага свали факлата. Двамата изгледаха гневно онзи, който се беше осмелил да се обърне към тях по този начин. Как си позволяваше някакъв случаен планинец да ги нагрубява!? Все пак в неговия глас звучеше властност, която неволно предизвикваше респект. Така се срещнаха за пръв път Фон Гал от Боргланд и Даг Бьорндал, които след това щяха да имат случай да се сблъскат отново още два пъти, но сега никой от двамата не знаеше това.

Една до друга, двете шейни се носеха с невероятна бързина и не отстъпваха една на друга. Терезе, която се бе свила несъзнателно на седалката, когато чу шейната на Боргланд да се приближава в галоп, гордо се изправи, щом видя до себе си капитана и съпругата му. Въпреки вятъра, който спираше дъха им, двете жени заеха горди и решителни пози.

Младият човек, който управляваше шейната на Боргланд, взе бързо решение. Като удари неочаквано своя кон, накара го да вземе известна преднина и едновременно като изви към черния кон, го принуди да се дръпне и отчасти да се качи върху снежния насип край пътя. Така Боргланд можаха да минат напред, за да запазят традицията — първи да пристигнат на коледната служба в църквата.

Но черният кон упорито се държеше близо зад тях. Даг не се смееше вече, погледът му бе станал съсредоточен и твърд. Изправен в шейната, той взе камшика, с който си служеше много рядко. Измести се отново по средата на пътя, който на това място се изправяше и в края на който се забелязваха вече трепкащите светлини на църквата.

— Дайте път! — извика Даг и отпусна поводите на коня.

Шейната пред него обаче продължаваше да се плъзга на средата на пътя.

Трябваше ли да допуска, че господарите на Боргланд доброволно ще му направят път — те, които от незапомнено време водеха шествието, когато отиваха на утринната коледна служба в църква, те, които бяха елитът и олицетворяваха могъществото в този край.

Познаваше много добре силите на своя кон, чиято бързина и устойчивост бе изпитал неведнъж през последните шест месеца. Ако успееше да мине отпред, беше сигурен, че конят ще направи необходимото усилие да удържи преднината, защото сега вече църквата не беше много далече.

Да изпревари Боргланд просто така, беше изключено. Но какъв друг начин можеше да използва? И все пак трябваше да мине.

На всяка цена искаше да пристигне пръв пред църквата, за да докаже, че в този паметен ден е променил установения от дедите му обичай, че е решил да заеме своето място в лоното на църквата и че не иска да знае за безочливото превъзходство, което си бяха присвоили господарите на селото в равнината.

Ако им отстъпеше сега, щяха да се подиграват и да му се присмиват всеки път, когато дойде в църква. Трябваше да мине.

Познаваше така добре пътя, че дори при колебливата светлина на факлите знаеше точно къде се намира. Онова, което внезапно реши да направи, беше опасно. Излагаше своя и на двете жени живот повторно на риск. Но нямаше възможност да избира средствата. За да успее в този случай — смяташе той, заслепен от гордост, — заслужаваше да рискува всичко. Ще мине.

Известно му беше, че малко по-нататък наклонът на терена от лявата страна на пътя ставаше по-малък и че снегът, отхвърлен равномерно от снегорина успоредно на пътя, почти се изравняваше в продължение на няколко метра. Щяха да му бъдат достатъчни. Взе поводите в лявата си ръка, защото мястото на върховното усилие наближаваше. Камшикът му изплющя само веднъж над ушите на коня. Животното изви, излезе от пътя, с всички сили се впусна по наклоненото място и пак се изкачи на пътя. Наклонената опасно шейна се изправи и продължи напред, като мина точно пред екипажа на Боргланд, които останаха като втрещени от тази светкавична маневра.

Даг разтриваше своя кон пред църквата, когато господарите на Боргланд, изостанали доста назад, също пристигнаха. Те го изгледаха с омраза, но Даг се престори, че не забелязва това и продължи да разтрива и завива своя потънал в пяна кон. Лукав пламък светеше в погледа му. Така, мислеше той, нахалният Фон Гал и презрените жители на селото в равнината си получиха заслуженото. И забравил своето смирение пред Бога, Даг беше луд от радост заради удовлетворената си гордост.

Всички останали шейни пристигнаха една след друга пред църквата. Даг остави коня си на грижите на стария коняр и придружен от Терезе и Дортея, влезе в църквата с твърда и решителна крачка. Върху строгото му лице не се забелязваше никаква следа от преживящото вълнение по време на надбягването. Хората от Хамарбьо и останалите го последваха. Бяха непознати богомолци, които препълниха църквата. Тогава се случиха две безпрецедентни неща. Първото беше, че по време на службата високомерната госпожа Фон Гал се обърна от скамейката, определена за Боргланд, и хвърли бърз поглед към мястото, където седеше Даг Бьорндал. Може би тя, злата жена, искаше да запомни как изглежда този, който ги бе принудил да отстъпят. Никой досега не го беше правил.

Второто беше, че свещеникът, господин Дидрих, вече остарял, се приближи до шейната на Бьорндал, преди да си тръгнат за вкъщи, и се ръкува с тримата по същия начин, както го бе сторил с господарите на Боргланд. В кутията за помощи той бе намерил тежка златна монета с голяма стойност. За първи път някой правеше подобен дар на църквата и при това в същия ден, в който хората от Бьорндал се бяха завърнали в нейното лоно. Свещеникът не можеше да не свърже златната монета с това обстоятелство.

13

Многото мебели и всякакви други вещи, които бяха докарани в каруци от града едновременно с пристигането на Терезе и Дортея, представляваха всичко, което пълнеше богатия им градски дом, рамката, в която сестрите бяха родени и изживели своето детство и част от младостта си.

Терезе скоро разбра, че една голяма част от тези донесени вещи нямаше да могат да влязат в употреба, защото всички стаи в дома Бьорндал бяха достатъчно запълнени.

Имаше две ракли, на които тя и Дортея държаха особено много. За по-малката от тях се намери място в стаята на Дортея, а другата, която тежеше неимоверно, беше внесена от няколко силни мъже в спалнята на съпрузите. Даг никога не попита какво има в раклата, която беше сложена до едната стена. Бе обкована с железни обръчи, разположени толкова близо един до друг, че изглеждаше така, сякаш цялата е изработена от метал. Имаше три секретни брави и върху капака бе издълбано името на Холдер.

Терезе бе решила да поиска от Даг да й разреши да вдигне някои мебели от стаите, за да може да ги замести с докараните от града, но скоро разбра, че и най-малката промяна в Бьорндал е трудна работа. По-добре беше всичко да си остане както е било досега и тя се отказа от намерението да говори с Даг. Прие с тъга градските мебели на Холдер да бъдат прибрани на тавана и повече не отвори дума за това. Постепенно свикна с мебелировката на Бьорндал, която беше в унисон с вътрешното разпределение и атмосферата в дома.

Докараните редки вина и ликьори бяха грижливо наредени в най-дълбокото мазе. Но никой не идваше в Бьорндал — нито гости, нито делови посетители, и великолепните вина от избите Холдер не развеселяваха никого в този мрачен дом. Понякога Терезе се наскърбяваше от тази самота и изолираност, но дните й бяха запълнени с толкова много задължения, че не й оставаше време да мисли за своята тъга.

Терезе научи всичко, което беше необходимо, за да ръководи както трябва едно голямо имение, като при необходимост се съветваше със старите и опитни служители. Често ходеше на гости у Хамарбьо и внимателно слушаше и наблюдаваше Ане. Защото за онези, които желаят да придобият опит и знание, има много пътища и Терезе съумя да мине по всички. През целия ден тя наобикаляше да види как работят в житниците и плевниците, в кухнята и зимниците — бдеше едновременно навсякъде, а вечер, когато започваха седенките, тя сядаше край предящите и тъчащи жени, които се стараеха повече от всякога.

Животът й донесе други радости. Зимата бе минала и топла пролет започна да съживява хълмовете и долините. Тази пролет й се стори най-хубава от всички.

Един ден Терезе заповяда да впрегнат файтона, за да отиде при старата Ане, на която искаше да съобщи нещо специално. Когато си тръгваше от Хамарбьо, противно на навика си Ане я изпрати до изхода. Ръцете й трепереха по-силно от обикновено и в очите й светеше топъл лъч. Когато файтонът на Терезе се отдалечи, Ане стоя още дълго при вратата, за да види дали конят изкачва добре стръмнината. Само Терезе и тя знаеха, че наесен в Бьорндал се очаква дете и този нов живот, който щеше да се появи, щеше да донесе необходимата вяра и надежда за бъдещето на фамилията.

Когато беше жива майката на Даг, тя изтърпяваше присъствието на Ане само в определени случаи, когато имаше нужда от вещи ръце, както при приготовленията за Коледа, така при раждане или болест. През останалото време не общуваше с нея, дори не й говореше. По-късно и жената на Туре се отнасяше по същия начин с Ане. Никоя от тези две господарки на Бьорндал не бе стъпвала нито веднъж в Хамарбьо. След това дойде Терезе с богатството и знанията си, с градската си култура. Тогава Ане помисли, че едва ли отсега нататък ще си спомнят за нея в Бьорндал, където вече нямаше да имат необходимост от нейната помощ. Бездействието и напредващата старост щяха да направят живота й по-тежък, щеше да се чувства все по-непотребна и излишна. Все пак отиде в Бьорндал за коледните приготовления, убедена, че там ще бъдат наложени градските обичаи и че ще бъде посрещната студено. Но беше решила да не прекланя глава и затова влезе гордо в кухнята, готова да каже някои горчиви истини на новата господарка.

Последвалите събития не оправдаха опасенията на Ане. Докато другите господарки на Бьорндал не искаха и да знаят за старите обичаи, свързани с приготовленията за празника, Терезе внимателно беше наблюдавала и вечер си беше записвала старателно всичко, което Ане бе правила съгласно установения през вековете ред и по този начин знанието щеше да бъде предадено на следващите поколения.

Сутринта срещу Бъдни вечер Терезе й благодари за положените грижи и заедно с благодарността си й поднесе като подарък една хубава кърпа от бяла коприна, която Дортея собственоръчно бе избродирала с рози. Ане никога не беше притежавала толкова изящна вещ и изпитваше голямо удоволствие да гали със сухите кокалести пръсти на едрите си ръце финия и мек плат, какъвто виждаше за първи път в живота си.

След Коледа Терезе направи много посещения в Хамарбьо, за да се съветва с Ане, преди да й съобщи за очакваното раждане.

С такава господарка на Бьорндал Ане можеше спокойно да чака часа, когато щеше да бъде повикана в другия свят: сега беше сигурна, че онова, което смяташе за дело на живота си, няма да загине.

Същата вечер Терезе повери тайната си на Даг. Той наведе мълчаливо глава, след това се приближи до жена си, прегърна я и пак се отстрани, обърнат настрани. Както всички от своя род, Даг не умееше да изразява нежността си с думи и в минути на сърдечни излияния биваше сдържан и несръчен. Но Терезе много добре разбра, че е силно развълнуван от новината и побърза да се възползва от благоприятния случай.

Довери му, че през последните нощи не й е било добре и го помоли да се съгласи да свалят от тавана голямото легло, което беше докарано от градския й дом, защото тяхното беше по-тясно и не се чувства вече удобно в него. И се изненада, че Даг склони веднага и я запита дали желае леглото да бъде поставено в стаята още тази вечер.

Терезе смяташе да използва този случай, за да свали от тавана и възглавниците, и покривката на същото това легло, затова отложи работата за следния ден.

На другата вечер леглото от дома на Холдер беше поставено в тяхната спалня. То беше голямо, широко и таблите му бяха украсени с художествени мотиви и фигури. От балдахина се спускаха леки бродирани завеси, а на самото легло бяха разгънати пухени юргани, възглавниците бяха в калъфки от фин бял плат, украсени с дантели и ажури.

Терезе се почувства много щастлива, че успя да се пребори за скъпото на сърцето й фамилно легло на Холдер.

Един ден в имението Боргланд пристигна някакъв капитан на име Клинге, който обясни, че е натоварен с изпълнението на военна задача. Остана в имението няколко дни и в един от разговорите си с домакините случайно чу името Бьорндал. Коментарите по повод женитбата на господаря на имението Даг Бьорндал още не бяха затихнали и той научи, че съпругата му е от града, от фамилията Холдер.

Капитан Клинге познаваше дома Холдер, където, както обясни на любезните си домакини, е бивал канен често на гости по празнични поводи. Затова поиска от Фон Гал да му даде кон, за да навести старите си познайници. Домакинът не беше въодушевен от това желание на капитана, но господарката на Боргланд нямаше нищо против госта да се поразвлече. В действителност тя очакваше след завръщането си капитанът да задоволи огромното любопитство, което бе предизвикал у нея родът Бьорндал след случая с надбягването до църквата на Коледа. Интересно й беше да разбере как живеят тези изгубени в горите на севера планински жители.

На Клинге дадоха кон и той замина на север.

Когато го видя в Бьорндал, Терезе се изчерви. Той беше първият посетител от града, който идваше да я види. Отначало Даг се държеше студено и недоверчиво — той си спомняше отлично един лейтенант, който се беше надбягвал по много непочтен начин с него на Коледа и затова изпита неприязън към този офицер — но когато видя с каква любезност и топлота посрещнаха своя познайник Терезе и Дортея, скоро и той стана сърдечен и приветлив.

Клинге беше весел мъж, който бе пътувал много и се беше бил в тропиците и срещу шведите. Той беше видял какво ли не и умееше да разказва живо и увлекателно военни и любовни истории. Биваше го също да пие весело за свое здраве и за здравето на останалите. На няколко пъти вдигна духовити наздравици, които трогнаха Терезе и Дортея, като изпразваше всеки път чашата си така бързо, че Даг искрено се удиви.

По средата на един от разказите си Клинге неочаквано спря и се заоглежда наоколо. След това стана и надникна първо в старата зала и после във всекидневната.

— Вероятно в града сте оставили всички разкошни мебели, които красяха вашия стар дом? — рече той на Терезе.

Тя погледна бързо своя съпруг и разбра, че тези думи не му се понравиха, при все че продължаваше да се усмихва на развеселения капитан.

— Не — отговори Терезе, — донесохме ги тук, но в Бьорндал има достатъчно мебели.

— Тогава трябва да разширите къщата — рече весело капитанът.

— Моят съпруг не би се съгласил на подобно нещо — отговори Терезе и погледна бегло Даг, който изглеждаше недоволен и мрачен.

— Не — рече той, — къщата си е добре и така.

Клинге разбра, че се е докоснал до един парлив въпрос, който живо интересува Терезе.

— О, да — съгласи се той, — къщата е интересна и хубава. Но без да докосвате нея, може да се добави нещо и така жена ви ще бъде много щастлива да нареди там своите мебели. Постройте ново крило към сегашната сграда.

Даг нищо не отговори.

— Аз мога да ви направя план за съвременна къща — настоя капитан Клинге, — и вие ще имате достатъчно време, за да го проучите.

Даг се засмя и се съгласи, че е в природата на човека да чертае планове и да ги обмисля. Гостът сметна, че въпросът е уреден и обеща да изпрати плана при първа възможност. След това, като изпразни още веднъж чашата си, капитан Клинге се сбогува сърдечно с всички и си тръгна.

Дортея отделяше много малко внимание на онова, което ставаше около нея. През първата зима много рядко излизаше навън. Явяваше се само когато се хранеха и пак веднага изчезваше от погледите на всички. В Бьорндал се чудеха как минават нейните дни, но с течение на времето отначало една, после и още други майсторски извезани покривки се появиха в стаите като свидетелство за самотните й занимания. А понякога из къщата се разнасяха тихи звуци от старото пиано, което се намираше във вътрешната стая, зад голямата зала. Прислужниците разказваха, че в стаята на госпожицата има струнен инструмент, подобен на лира, с който тя също свиреше и тихо пееше.

Когато пристигна със сестра си в Бьорндал, за Дортея определиха една стая на горния етаж в близост до стълбите, които започваха от голямата зала на първия етаж. Преди това стаята беше служила за гостна. В нея имаше само легло, маса и печка, по която бяха изобразени ангели и други фигури.

Дортея попита Терезе дали може да сложи в стаята си някои от донесените от града вещи. Но Терезе не посмя да разреши сама този въпрос и посъветва сестра си да се обърне към Даг. Това стана през първата седмица след идването им в Бьорндал. Даг се съгласи веднага. И й изпрати Йорн Мангфолди, който да направи необходимото, като му поръча да извърши най-грижливо всички подобрения, които би пожелала госпожицата.

В тази стая имаше само едно прозорче, тъй като тя служеше единствено за спане, не беше ползвана като всекидневна. Йорн каза на Даг, че мисли да разкърти стената и да постави по голям прозорец, за да може в стаята да влиза повече светлина.

Стъклата бяха донесени от града, Йорн започна да работи по разширяването на прозореца и се наложи Дортея няколко вечери наред да спи в друга стая. Когато се качи горе и видя стаята си преправена, остана изумена. Преди да дойде в Бьорндал, Йорн бе обиколил доста свят и заедно с това бе придобил много нови знания и опит. Когато започна да разкъртва стената, той забеляза, че няколко от подовите греди са издадени навън, като че ли първоначално са имали намерение тук да построят балкон. Затова построи един малък балкон, направи необходимия отвор в стената и постави остъклена врата.

Така Дортея се сдоби и с балкон — истинско гнездо в стената, откъдето се откриваше чудесна просторна гледка от селото до Хамарбьо.

Освен това Йорн изнесе с помощта на двама прислужници мебелите, които бяха в стаята, и внесе всички мебели и вещи, които госпожица Дортея поиска да бъдат свалени от тавана. Най-напред донесоха едно великолепно легло, изработено от тежко дърво и украсено с цветя и фигури, което тя покри с кадифена покривка. После донесоха нещо, което госпожицата наричаше писалище, с много чекмеджета и врати, след него — шкаф с рафтове, два стола с облегалки, една малка масичка и едно огледало с толкова широка рамка, че едва имаше място за стъклото. На пода постлаха килим и на балконската врата окачиха завеси. Радостта на Дортея нямаше край. Тя извади от чекмеджетата на писалището и на шкафа всички малки вещи, с които можеше да украси стаята. Момичето, което се грижеше за чистотата, разказваше после, че имало толкова много странни неща в стаята на госпожицата — картини, сребърни украшения, подноси и играчки, че то със страх се движело между тях.

На стената, над леглото на Дортея, беше закачено разпятие, донесено от бащата Холдер след пътуване в една католическа страна. Тялото на Спасителя бе изваяно от слонова кост, кръстът — от сребро, а гвоздеите и надписите — от злато. Едно от момичетата бе видяло веднъж това разпятие да свети във вечерната тъмнина. В кухнята прислугата говореше, че в стаята на госпожицата винаги ухаело на цветя, както в градина през пролетен ден.

Дортея смирено благодареше на Бога за приветливия кът, в който щеше да живее. В една от кутийките си тя пазеше три тежки златни монети, които баща й бе донесъл след едно от своите пътувания в чужбина и една от тях тя реши да подари на църквата в знак на благодарност. Затова на тази Коледа свещеник Дидрих бе намерил в църковната урна за дарения една златна монета, която струваше много талери.

През зимата госпожица Дортея седеше до печката, в която горяха пънове от бреза и шиеше на светлината на свещ. А когато дойдеше пролет и после лято, си мислеше с благодарност какъв голям майстор се бе оказал Йорн Мангфолди. Много често в ранна утрин или през късна вечер съзерцаваше от балкона, който Йорн бе направил за нея, вълшебно красивата долина. На младини беше преживяла голяма загуба, но сега беше спечелила много.

Дойде есен, а скоро се почувства и първият студен лъх на зимата. Ане Хамарбьо се настани в Бьорндал, за да чака раждането на детето. Минаха много дни, през които Терезе не престана да страда и трябваше да напрегне всичките си душевни и телесни сили, за да издържи.

По същото това време тя получи писмо от капитан Клинге, в което бяха приложени неговите планове за разширяване на къщата. Той й пишеше, че не е забравил обещанието си, благодареше за приятния ден, който бе прекарал в Бьорндал и добавяше, че ако решат да строят, ще се почувства много щастлив да ги посети пак и да им бъде полезен със съветите си.

Даг сви вежди, когато прочете писмото на капитана, който не бе забравил обещанието си да им направи план за разширяване на къщата. Терезе продължаваше да се измъчва поради тежката си бременност и за да я развлече, Даг й предложи да извикат по-късно капитан Клинге, а сега самият той да се заеме с изграждането на някоя малка постройка. Терезе се трогна от тази проява на внимание и доброта от страна на съпруга си, защото много добре знаеше как мъчително посреща той всяка промяна в имението. Тя плака и се смя, без да може да му каже нещо.

Няколко дни по-късно Терезе роди момче.

Преди раждането тя се безпокоеше при мисълта, че с грубите си и студени ръце Ане Хамарбьо няма да може да се погрижи достатъчно добре за първата минута от живота на новороденото. Но когато всичко беше извършено толкова бързо и умело, колкото бе възможно, тя благодари на Бога, че една толкова опитна жена като Ане се намери край нея по време на това опасно изпитание.

На капитан Клинге отговори Даг. Благодари му за плановете и му съобщи, че ще бъде добре дошъл в Бьорндал, когато пожелае.

Капитанът пристигна в началото на лятото. С идването му в Бьорндал започна нов живот. Той настоя някои от старите сгради да бъдат разрушени, но Даг се показа неотстъпчив, така че пристрояването беше направено не точно по плановете на капитана.

Новото крило бе изградено източно от стария дом. То беше с големи прозорци и със светли стаи. Отвън не беше намазано с катран, а боядисано и изглеждаше съвсем различно от другите сгради.

Даг си беше обещал да не прави никакви възражения, но не харесваше онова, което се получаваше. Идваха майстори, които изпълняваха различни работи в новопостроената част, а накрая дойде и един художник, за да изрисува картини по стените на голямата стая, предназначена за гостна.

Капитан Клинге пътуваше често до града и при едно от завръщанията си доведе художника и един майстор, който трябваше да постави огледала между прозорците и да украси цялата стая.

Даг най-много обичаше есента. Той се научи да играе на карти и заедно с капитана и другите прекарваше много весели вечери.

В началото на зимата новото крило бе завършено. Мебелите на Холдер бяха свалени от тавана, почистени, лакирани и подредени в стаите. В голямата зала за гости наредиха жълтите кожени кресла и окачиха свещници с много свещи, които се отразяваха в огледалата по стените и така светлините им се умножаваха.

Портретите на бащата и дядото, както и на майката и бабата на Терезе, бяха наредени по стените, а художникът нарисува големи портрети на Даг и Терезе. Може би те не приличаха достатъчно на първообразите, но бяха изпълнени в много приятни цветове и златните рамки им придаваха още повече блясък.

Мебелите на Холдер се оказаха недостатъчни, за да изпълнят всички стаи в новото крило, но Даг не пожела да купи нищо ново, така че се наложи Йорн Мангфолди да изработи столове и маси, подобни на докараните от града. Тази работа изискваше повече време, защото мебелите на Холдер бяха по-особени — закупени бяха от чужбина. Честта и името на Йорн бяха поставени на карта. Започнаха да го наричат Йорн Ейфолдиг — Йорн Неспособния.

Йорн все пак се справи с трудностите — масата и столовете бяха готови. Те не бяха точно като чуждестранните, но всеки се удивляваше на майсторството, с което бяха изработени. Затова Йорн отново си върна името Мангфолди — Похватния. Никой не беше допускал, че в неговите загрубели и изкривени пръсти се крие толкова голямо майсторство.

На следната пролет новото крило беше напълно готово, но продължаваше да стои празно. Нито Терезе, нито Даг бързаха.

Един ден Даг и Дортея се срещнаха преди ядене във вътрешната стая с пианото. В погледа на Даг се четеше добро настроение.

— Тези дни ще трябва да пренесем вещите ти в новото крило — й рече той. — Приготвили сме ти една хубава, светла стая.

Дортея нямаше никакво желание да напуска прелестната си стара стаичка с малкия балкон и, обхваната от тревога, почти извика:

— Не желая по-хубав кът от моята стара стая, моля да я задържа и занапред.

— Така и смятах, че ще кажеш.

— Мога ли да остана там? — запита тя нетърпеливо.

Беше прекарала няколко безсънни нощи в молби да бъде изпълнено горещото й желание да не се мести.

— Направи както искаш — отговори Даг. — Мисля, че и ние скоро няма да се преместим в новото крило.

И така, новото крило стоеше почти празно. Вярно е, че вече храната се приготвяше в новата кухня, а на горния етаж се бяха настанили жени от персонала. Но това беше всичко засега.

Старата кухня, която беше разположена в две стаи и се намираше между залата и новото крило, беше опразнена и превърната в друга вътрешна стая. За нея Йорн Мангфолди направи нови столове по образец на старите мебели на Бьорндал, направи също пейки и стенни шкафове, маси със странични подвижни дъски, така че старата кухня се превърна в приемна.

Терезе надзираваше новото крило и следеше всичко там да свети от чистота. Понякога оставаше там и шиеше, заобиколена от мебелите, които беше донесла от предишния си градски дом. През пролетта и есента тук донасяха чекръците и становете, за да използват светлината от големите прозорци. Но дори и тя не желаеше да остави своята стара спалня. Изпитваше слабост към Даг и знаеше, че той предпочита да си остане всичко както си е, така че се чувстваше особено щастлива, че без никакво усилие може да зачита неговото желание.

В Бьорндал започнаха да идват гости: чичо Холдер заедно със сина си, капитан Клинге и други приятели от града, както и посетители от Истад, Бьоле и други съседни чифлици; сега вече често се налагаше да използват голямата гостна с портретите в новото крило, където вече имаше пиано, на което свиреха.

В новото крило и старите постройки имаше вече много стаи, чиито удобства и разкош гостите от града и страната чистосърдечно хвалеха.

От променливите времена и поръчките от чужбина зависеше работата в гората, но всичко друго в Бьорндал следваше спокойния си ред, като Даг се грижеше за всяко едно нещо.

14

В месеците между годежа и сватбата Даг се стараеше да сложи всичко в ред имението, но при всяко нещо бе обземан от мисли върху това какво би казал Туре и какво би направил. Струваше му се, че имението му е поверено само за известно време. Да, за него беше някак нереално, че беше единствен собственик на имението, селото и горите.

След женитбата, вече не сам в този свят, той се почувства възмъжал, но продължаваше да му се струва, че духовете на неговите близки, които бяха водили дълга и жестока битка, за да отвоюват, издигнат и запазят всичко онова, което той сега владееше, продължаваха да витаят около него. Точно заради това той не можеше и да си помисли да посегне на старите сгради и на всичко, което се намираше в тях.

Женитбата и въобще съжителството му с двете сестри, които заживяха под един покрив с него, му помогна да спази обета, даден пред Бога, да не отмъщава и да остави Нему грижата за това. Но закаленият през вековете боен дух, който Даг беше наследил от предците си и носеше в кръвта си, не можеше да бъде обуздан в рамките на един човешки живот. Той все намираше начин да се прояви, както това бе станало при надбягването по пътя за църквата на Коледа. Преди това той си беше помислил, че е готов да се подчини на волята на Всевишния, но се убеди, че едно обещание, едно мъдро решение, взето през нощта, не беше достатъчно да покори завинаги духа на дедите. И Даг едва ли щеше да устоява на този дух и на съблазънта да се отдаде с наслада на отмъстителни мисли, ако не намираше друг отдушник.

Книжата за разпределяне на наследството между Терезе и Дортея бяха пристигнали в Бьорндал за преглед и подпис. Даг действаше от името на сестрите. Потрябваха много пари. Според книжата на Ходлер много от богатствата, които трябваше да бъдат поделени между двете сестри, представляваха дялова собственост и трябваше да бъдат доизкупени. Даг трябваше да наеме адвокат в града, който да защитава интересите на сестрите и да извърши подялбата. Той беше скътал много талери в един сандък с обков, който държеше в мазето и който му даваше представа за силата, която управлява света. Вниманието му към Дортея относно стаята й и позволението му Терезе да се разпорежда с новопостроеното крило на къщата както намери за добре, може би бяха във връзка с парите, които му бяха дали сестрите.

Те никога не научиха, че бяха донесли в Бьорндал една опасна отрова — отровата на парите. Даг беше достатъчно богат и преди женитбата си и разполагаше с достатъчно пари, за да посреща нуждите на имението, селото и горското предприятие, които имаха голяма стойност. Парите на Холдер бяха в повече и следователно бяха една опасност.

Първият син на Терезе беше на три години, когато се роди второ дете. То беше също момче и отново Ане Хамарбьо помогна при раждането му. Първото беше кръстено Туре — с името на покойния брат на Даг, а второто получи името на баща си. По случай кръщавката му беше устроено празненство, което продължи три дни. И въпреки студената зима, в Бьорндал дойдоха гости от много места. Дълго след това се разказваше за огромния брой свещи, които бяха изгорели в Бьорндал тогава. Селяните не се уморяваха да гледат светналите прозорци на имението.

Скоро след това Терезе получи вест от Хамарбьо. Молеха я да отиде заедно с втория си син да види Старата Ане, която лежеше болна от известно време. Терезе отиде веднага.

В Хамарбьо я въведоха в стаята с огнището, където дотогава не беше влизала. Помещението нямаше прозорци и бе слабо осветено от пламъка на огнището. Във въздуха се носеше горчиво-кисел мирис на изгорели треви. Вратата се затвори след Терезе, която изпита известно безпокойство, когато се намери сама в тъмната стая. Чу дълбока дрезгава въздишка съвсем близо до себе си и едва не изтърва детето, което държеше в ръце. Очите й свикнаха с тъмнината и тя се огледа тревожно. В ъгъла, от другата страна на огнището, съзря старата Ане, която лежеше на едно късо легло според стария обичай. Очите й, в които се отразяваше пламъкът на огнището, светеха в тъмнината. Беше забрадена с добре изгладена кърпа. Изкривените й пръсти се бяха впили в леглото като ноктите на хищна птица, а устата й напомняше зашита цепнатина с много гънки. Носът й стърчеше като нож, а брадата й беше издадена като лунен рог.

— Добър ден, Ане — поздрави я все още доста изплашената Терезе и се приближи бавно до леглото. — Съобщиха ми, че искаш да ме видиш.

Ане пак въздъхна дълбоко, за да си поеме дъх и извика:

— Идва смъртта!

— Не, не говори така — рече Терезе и очите й се напълниха със сълзи.

— Когато човек не е годен вече за нищо, трябва да си върви! — отсече Ане и замълча.

— Но нали на Коледа се чувствахте много добре?

Не последва никакъв отговор. Ане беше приковала пламналия си поглед в малкия Даг.

— Дайте ми детето — заповяда тя със строгия си и студен глас, — и сложете дърва в огнището!

Изплашена и изненадана, Терезе подаде детето на Ане, която седеше в леглото със събрани под покривката от овчи кожи колене, хвърли няколко цепеници в огнището и седна до леглото. Ане държеше здраво бебето в костеливите си ръце като в клещи и с втренчени като на сокол очи внимателно се взираше в слабото създание. Детето също я гледаше с големите си сини очи и кротуваше. Огнището се разгоря и озари с червената си светлина Ане, чиято сянка се открои върху стената зад леглото в някаква фантастична форма, която наподобяваше странно животно: коленете на Ане и детето представляваха неговия гръб и задница, а тялото и главата на старата жена — неговата шия и глава. Уродливият звяр движеше шия и вдигаше глава според движението на пламъците, ту растеше, ту се смаляваше и сякаш надвисваше над тях като непреодолимо нещастие. Терезе наблюдаваше всичко това с ужас. И изведнъж подскочи, когато чу засилващия се глас на Ане, която продължаваше да се взира в детето, докато му говореше:

— Ти носиш здрава кръв… Другото ще умре… — Гласът й беше глух, а дишането съвсем слабо. Тя въздъхна дълбоко и продължи: — Ти ще живееш… и ония, които ще дойдат след теб… ще се изкачат много високо… докъдето може да стигне човек…

Сякаш черни птици излитаха от устата на Ане и се изгубваха в тъмнината отвъд нея. С полуотворена уста и втренчени очи Терезе слушаше тревожно наведена напред думите на умиращата, която шепнеше глухо и от време на време спираше, за да си поеме дъх:

— Кралят изпадна в безизходност, в голяма опасност… Рицарите му го напуснаха… Някои отидоха в непознати страни… и там станаха водачи… Други избягаха в горите на север… В Бьорндал дойде той сам, кралят — твоят пръв прадядо… и съгради там горе… свой дом. Но ония от Хамарбьо опожариха къщата му… Той и един от синовете му се спасиха от пламъците и студеното оръжие и се скриха в гората… След една година Хамарбьо изгоря до основи и всички негови жители загинаха… Друга къща бе построена на север… която и досега е там…

Терезе гледаше сянката на странния звяр върху стената. Тя не престана да се движи през цялото време. При последната дума Ане изправи гордо глава, после бавно се наведе и застина в надменната поза, която не я напускаше никога. От устата на Ане Хамарбьо не се чу вече звук.

Терезе извика, скочи и изтръгна детето от вкочанените ръце на старицата, която, дори и мъртва, сякаш желаеше да утвърди някакво свое законно владение.

Тя се върна бързо в Бьорндал и въздъхна облекчено, когато се намери между близките си. Противно на обичая, заповяда да запалят две големи свещи в крайната стая и стоя дълго пред тях, като не преставаше да се взира в Малкия Даг, като че ли се боеше да не му се случи нещо лошо. Но детето я гледаше спокойно, незасегнато от чувствата, които вълнуваха майка му.

Когато Даг влезе и я намери пред свещите, веднага разбра какво се бе случило и попита:

— Умря ли?

— Да — отговори Терезе, — но преди да умре, ми каза толкова странни неща, че забравих да й дам лекарството и френския коняк, които й занесох.

— Какви странни неща?

— О, още треперя от несвързаните й думи. Говори нещо за щастливото бъдеще на Малкия Даг, за някои, които щели да умрат, за кръв, за един крал и за неговите рицари…

Даг се усмихна, но в очите му нямаше радост.

— Ане никога не би говорила на жена за тези неща — рече той.

— Но тя говори заради Малкия Даг.

— Значи, останала е докрай вярна на себе си. Сегашните жени тя смяташе недостойни да слушат подобни разкази и въпреки че за теб имаше по-различно мнение, не е пожелала да промени обичая си и е говорила на детето, но за да чуеш ти.

Терезе се почувства горда, като чу това обяснение. Ане все бе намирала за нея по някоя блага дума, но никога не бе проявила към нея, както и към другите, приятелско чувство.

Бе изживяла живота си без чувства и нежности, но в последния си час бе оказала на Терезе най-голямата възможна почит, като я бе предпочела между всички други жени.

— Какво ти разказа? — попита Даг.

Терезе му повтори всички думи, които можа да си спомни, и Даг остана доволен, че Ане не бе казала нещо повече, защото знаеше, че тя се увлича, когато започне да разказва разни диви и кървави истории. Сега само той знаеше нейните стари легенди и разкази, които се отнасяха до най-отдалечени поколения, така че от него зависеше кое от тях да бъде отдадено на забрава и кое да продължи да се предава на бъдещите наследници на Бьорндал.

— Вярно ли е онова, което каза Ане за първия господар на Бьорндал? — попита Терезе, взряна внимателно в Даг.

Той отговори небрежно, че се разказват много неща за Бьорндал и че човек би се озадачил доста, ако приеме всичко за вярно. Но Терезе вярваше във всичко, което й харесваше, и още същата вечер си записа онова, което бе запомнила от думите на Ане.

Тя не проумя напълно предсказанието, което изрече умиращата за децата й: че Даг ще живее и че наследниците му ще се издигнат най-високо, а Туре ще умре. Но Даг обърна най-голямо внимание на тези думи на старата Хамарбьо. Някога тя беше предрекла неговото и на братята му бъдеще, което се сбъдна: той остана, а те умряха, без да оставят някого след себе си.

Може би заради това същата вечер той стоя дълго при леглото на първородния си син и през годините, които последваха, никога не прояви строгост, оставяше го да върши всичко на своя глава. Защото всъщност вярваше на Ане Хамарбьо много повече, отколкото беше готов да признае пред другите.

На погребението на Ане Хамарбьо дойдоха всички жители на Бьорндал. Ане беше строга и безмилостна, но бе присъствала почти при всички раждания в селото и бе стояла като здрава защитница на селяните срещу всяка болест и всяко зло. Почти никой не вярваше, че бе починала, и хората сякаш очакваха тя да се завърне всеки момент. Но с течение на времето разбраха, че тя няма да се върне никога и че няма да я видят вече, висока и тънка като кука, да се появява пред вратата на някоя къща, в която върлуват болест и отчаяние. Ане Хамарбьо си бе отишла завинаги и някакво мрачно чувство обзе селото и скоро се превърна в страх.

Терезе разсъждаваше много върху това и щом се случеше някой да се разболее, някоя жена да ражда, обземаше я чувството, че е наследила нещо от опита на Ане. Тя си беше водила записки за някои от нейните умения, а знаеше как се отглеждат деца от бележките на баба си и от други източници. Така тя започна да взима участие в живота на всеки дом в селото. Посещаваше болните, утешаваше близките на умрелите, носеше дрехи и храна, където имаше нужда и навсякъде успяваше да всее чувство на сигурност.

Даг ставаше все по-мълчалив с всеки изминат ден. Управляваше имението с твърда ръка, а когато имаше сеч в гората, изчезваше в продължение на дни. Друг път пътуваше до града, за да се грижи за парите — неговите собствени и тези на Терезе и Дортея. Влагаше ги на различни места, така че да се подсигури, ако някъде делата вземат неприятен обрат. Но имаше нюх да печели.

Имаше достатъчно сребро в Бьорндал, но понякога той се прибираше с колиета или златни гривни както за Терезе, така и за госпожица Дортея. Те се радваха, че той се е сетил за тях, но Даг си мислеше и за това, че среброто и златото можеха да качат няколко пъти цената си.

А от града постоянно идваха гости за празненства в имението.

Три години след смъртта на Ане Хамарбьо Терезе се прибра от посещения по домовете в селото. Беше бременна в шестия месец. Стана й зле и бебето се роди същата нощ. Беше момиче — но мъртво.

Терезе страда много. Остана в леглото в продължение на осем дни.

Прие го като наказание и ходеше до олтара в църквата, за да се моли греховете й да бъдат опростени. Малко по малко, след шест месеца тя се чувстваше отново като преди.

Госпожица Дортея дълго време страдаше заради станалото. През цялото време беше грижовна към Терезе, като я успокояваше, че Господ отново може да я благослови с такъв дар. Не можеше да си представи нищо по-блажено от това на земята — да има едно малко момиченце и да се грижи за него.

Към двете малки момчета госпожица Дортея не по-малко грижовна. Всяка събота те идваха в стаята й, гощаваха се с бонбони и пееха по някоя песен. Прекрасни бяха моментите, прекарани в спалнята на леля им.

15

По света ставаха промени, но в Бьорндал всичко си течеше постарому. Даг ходеше все по-рядко в гората и по-често в града и на други места. Имаше много пари, за които да се грижи, както и за имотите и другите си активи. А той беше проницателен в управлението на парите. Вкъщи всичко беше контролирано от Терезе, която придобиваше все по-голяма власт, и всичко следваше отдавна установения ред. Годините минаваха.

Един ден в имението дойдоха жена и момиче. Искаха да говорят с Терезе. Хора идваха всеки ден, но тези не бяха от селището. Бяха дошли от селото в равнината. Възрастната беше жена на музиканта Крюсе, свирещ на тамбура. Тя имаше десет деца, а момичето, което беше дошло с нея, бе най-голямото. Домът им бил толкова малък, че нямало място за всички, и старейшината на селото им бил казал да се обърнат към Терезе, за чиято добра репутация се беше разчуло. На Терезе й стана приятно, че хубавите думи за нея бяха стигнали надалеч. Не можеше да откаже на жената, която я помоли да поеме грижата за момичето, което да се отплаща с работа в имението.

Така Кристине Крюсе попадна в Бьорндал тринадесетгодишна и това стана през шестнадесетата година, след като Терезе се беше омъжила там.

Терезе специално се погрижи за момичето и я прати при госпожица Дортея да я научи да чете и да пише. Кристине се научи и да шие, да говори и да се държи изискано. Възприемаше всичко — включително и светлите помисли в доброто сърце на госпожица Дортея. Между двете се зароди приятелство и момичето оставаше за разговори в стаята й до късно вечер.

Терезе се различаваше коренно от Дортея, така че между сестрите не можеше да съществува истинска хармония. Затова Дортея се радваше, когато в Бьорндал идваха гости, които я развличаха от всекидневния живот, в който тя не участваше.

Когато се срещаха, Даг често й отправяше любезни думи, а тя от своя страна обичаше да говори продължително с него, защото знаеше, че той мисли дълбоко за много неща, за които и тя мислеше. Но те никога не оставаха по-продължително време заедно, а освен това у Даг имаше нещо трудно за превъзмогване, някаква студенина, някаква свенливост, която го правеше да изглежда затворен човек. Това обстоятелство ги държеше далеч един от друг.

Момченцата не я оставяха сама, но те растяха и не се задоволяваха вече само с приказките, които им разказваше. Тя ги обичаше силно, сърцето й се топеше от нежност, когато гледаше техните хубави и свежи лица и наблюдаваше учтивите им и мили обноски. Но не можеше да споделя с тях мислите си или желанията на своя дух.

Така минаваше животът й, без близка душа, с която да споделя съкровените си чувства и затова Стине, както вече наричаха момичето, й стана толкова мила и скъпа. Колко пъти вечер нетърпеливо чакаше да чуе бързите стъпки на момичето по стълбището, сдържаното почукване на вратата и появяването на това младо и свежо същество, цялото сияещо от радост, че вече е свободно.

Стине проявяваше вкус в бродирането и разбираше с малко думи нейните забележки и впечатления. Друга радост за старата мома бяха разговорите им. Всяка вечер я разпитваше за онова, което бе видяла и направила през деня и по този начин се осведомяваше за всекидневния живот в имението.

Дортея реши да настои пред Терезе Стине да има своя стая. Това беше толкова необичайно по онова време — млада прислужница да има самостоятелна стая, така че предвиждаше съпротивата, която щеше да срещне у Терезе. Затова заговори в присъствието на Даг, убедена, че той ще я подкрепи. Обясни, че между всички слуги в имението само Стине ще може да бъде помощница на Терезе, когато тя остарее, защото с будния си ум е способна да научи много. Ето защо Дортея смяташе, че е разумно момичето да бъде поставено малко по-високо от другите, а тя щеше да се погрижи за нейното обучение и възпитание.

Терезе се възпротиви, но Даг успя да я убеди, като й каза, че един ден тя може би ще бъде щастлива, че има край себе си обучена млада жена, която ще може да се занимава с всичко вместо нея.

Той мислеше за пълнотата на Терезе, заради която след няколко години тя щеше да изпитва затруднения при по-продължително ходене. Накрая Терезе се съгласи и Стине получи стая до стаята на Дортея.

Тази промяна в статута на Стине предизвика завист у някои от другите по-млади прислужници. Но те криеха отношението си, за да не настроят против себе си Терезе, която я закриляше. Дортея караше Стине да чете избрани места от Библията, за да засили у нея скромността и човеколюбието. Тя се преструваше, че не забелязва присмехулните забележки на другите жени от прислугата.

За двамата синове Бьорндал можеше да се каже, че носеха в кръвта си неутолим копнеж по гората и ходеха там всеки път, когато имаха възможност. Още като деца те придружаваха баща си, когато отиваше на лов и скоро трябваше да им дадат и пушки. Отначало Терезе се възпротиви, а Дортея се поболя от страх. Но Даг лукаво се усмихна и каза, че за да станат истински мъже, предстои им да се сблъскат с много по големи трудности от тази да стрелят с пушка.

По-големият, който се казваше Туре, приличаше в много отношения на чичо си Туре, който се бе удавил. Едър, тежко сложен, с тъмни коси и мургаво лице, все пак в погледа му светеше пламък, който бащата не познаваше. Характерът му също беше друг. „Кръвта на Холдер“ — мислеше Даг, докато го наблюдаваше.

Туре нямаше още петнадесет години, когато започна да прегръща момичетата и да ги целува, когато му се удаваше случай. Терезе скоро узна това и се обезпокои силно. Но Даг, комуто говори много сериозно, не се разтревожи никак. Той не беше вършил на тази възраст нищо подобно, нито някой от близките му, доколкото му бе известно. Всички те бяха много свенливи и нерешителни с момичетата до двадесетата или тридесетата си година. Помисли, че може би момчето е наследило тази наклонност от бащата на Терезе. Затова отговори с тон, който приключваше веднъж завинаги този въпрос:

— Всичко това може да се промени. Ще помисля и ще кажа каквото трябва на Туре.

Даг често се сещаше за предсказанието на Ане Хамарбьо. Ако действително Туре трябваше да напусне скоро този свят, той желаеше последните дни на сина му да бъдат щастливи и леки, но все пак тази проява никак не му харесваше.

На другия ден изпрати да повикат Туре и му разказа онова, което бе чул. Момчето се изчерви и не знаеше какво да отговори. То уважаваше баща си като най-съвършеното същество в света и му се струваше ужасно, че той беше разбрал за неприличното му поведение.

— Не трябва да правиш това, Туре. Ти си още малък, но по-късно от постъпките ти може да произлезе голямо зло.

Само това каза Даг на сина си. Повече не се заговори в имението по тази тема.

Вторият син, Даг, приличаше в много отношения на баща си. Походката, движенията и обноските му бяха като неговите, само че по-фини и по-освободени. По решителност и смелост не отстъпваше на баща си.

Често предизвикваше тревога у родителите си, защото отиваше далече в горите и биваше принуден да нощува там поради невъзможност да се прибере по светло. Беше страстен ловец и никога не се връщаше без улов в чантата си. Веднъж, когато беше на четиринадесет години, не се върна у дома три денонощия и когато се прибра най-после, на гърба си носеше прясно одраната кожа на една мечка. Стария Даг — така го наричаха сега в имението — се изпълни с такава гордост, че очите му неволно се насълзиха. Изпита възторжена радост при мисълта, че кръвта на дедите му тече и във вените на неговия син така буйно, че нищо не може да го спре! Отначало го укори, че се е захванал сам с подобна опасна работа и строго го смъмри, задето бе хвърлил майка си и него в ужасно безпокойство.

Докато баща му го мъмреше, момчето бе хвърлило одраната кожа зад себе си и гледаше със сведен към земята поглед, въртейки в ръце пушката си. Но когато Стария Даг му заповяда да разкаже най-подробно как е убил мечокът, Младия Даг вдигна глава и като изгледа баща си право в очите, рече:

— Дядо ми не ходеше ли сам за мечки?

— Да-а-а — отвърна Стария Даг, развеселен от младежката дързост на сина си, — но той не беше бебе, когато ходеше на лов за мечки.

И момчето разказа за своя лов. Попаднал на мечи следи близо до езерото Рьойсла и започнал да следи хищника почти без сън и без храна, денем и нощем, докато нанесе смъртоносния удар.

И Стария Даг бе убил първата си мечка на шестнадесет години, а после бе убил общо седем и затова можеше да си представи пътуването на момчето по хребетите на планината, по височините и в горите.

Каза на момчето:

— Върви сега да се измиеш и потърси нещо за ядене в кухнята.

Даг разказа на Терезе за дръзкия подвиг на сина им и докато тя слушаше, обзе я смесено чувство на гняв и тревога, но още повече на гордост.

Наложи се момчето да обещае, че няма да прекарва нощта в гората и да не ходи на лов за мечки, преди да порасне достатъчно.

16

Стария Даг ходеше все по-рядко в гората и скоро съвсем престана. За сметка на това зачестиха пътуванията му в града и обиколките му из съседните райони. Парите имат власт върху този, който ги притежава, и понякога под тяхното въздействие може да пропадне и душата, ако не бъде предпазена.

Адвокатът бе посъветвал Даг да изтегли полека-лека капиталите, които имаше в къщата Холдер, и да ги вложи, като наеме съседни имения. Той виждаше, че Даг е отлично запознат със стопанските дейности и му обясни, че като вложи парите си в обработката на земи, ще може да ги управлява най-ефективно. Даг почувства истинността на този съвет. Братовчедът Холдер, който бе схванал намерението на Даг, му намекна, че адвокатите не са ангели и че човек трябва да се пази от тях. Даг отговори със скептична усмивка, че ангели няма никъде на земята.

Имаше вложени значителни капитали във фирмата Холдер, но по-голямата част от неговото състояние беше в акции и ипотеки из целия район наоколо, включително и в селото в равнината.

Неговият бистър и прозорлив ум му бе помогнал да усвои бързо уменията на първокласен банкер. От общуването си с адвоката бе разбрал, че за да работи успешно с пари, човек трябва да бъде твърд, неотстъпчив. И понеже родът, от който произхождаше, никога не бе проявявал снизходителност, Даг беше неумолим към длъжниците си, пред които настояваше, без да слуша възраженията им, че законът трябва да бъде спазен.

През годините, които последваха, ужас изпълни стопаните на чифлици, които се намираха в близост до мрачното имение Бьорндал.

Даг не беше нито несправедлив, нито непочтен, но не отстъпваше никога каквото и да било от онова, което му се дължеше, колкото и тежко да биваше положението, в което можеше да изпаднат длъжниците му. Тогава се прилагаха строгите изисквания на закона и така, с течение на времето, много от чифлиците в околността, при това не само най-малките, постепенно станаха собственост на Даг Бьорндал. Черните коне на Бьорндал всяваха страх сред хората, когато ги чуеха да препускат по пътищата към съседните ферми.

Жителите на Бьорндал се държаха чинно и предпазливо към Даг. Старите хора казваха, че той странно прилича на Ане Хамарбьо, някои дори стигаха дотам да твърдят, че духът на старата жена след смъртта й се е вселил в него.

От най-ранна младост Даг изпитваше инстинктивно чувство на недоверие към обитателите на селото в равнината, както към всички чужденци. Това чувство се засили заедно с паричните отношения, в които бе влязъл с тях през последните години. Човешката лукавост се проявява най-силно, когато става въпрос за пари. Към него се показваха толкова по-внимателни, колкото по-силно беше желанието им да го измамят.

Постепенно у Даг се утвърди скептицизмът и едно равнодушно отношение към изпадналите в беда, защото той искрено не вярваше, че те не го мамят. За него всички бяха алчни лицемери, които дебнат удобния случай да го изиграят. Полека-лека лицето на Даг придоби недоверчив израз. Той гледаше всеки и всяко нещо накриво — в прекия и в преносния смисъл на думата. Понеже беше много висок, принуден беше да навежда глава или леко да се накланя настрани, за да вижда лицето на този, с когото разговаря. Под събраните му вежди едното око се взираше мрачно и строго, докато другото, широко отворено, гледаше хитро и проницателно. Белегът, който бе останал на слепоочието му след онова паметно сбиване, засилваше този странен израз, а устата му се свиваше някак неприятно, преди да отговори на събеседника си.

Отровата на богатството бе дълбала в него така, че и духът му беше белязан дълбоко от нея. Той рядко заговаряше и не се интересуваше вече от никого и от нищо друго, освен от сделки и пари.

Близките на всеки човек често не виждат онова, което е очевидно за другите, защото промените у хората се извършват постепенно, бавно, ден след ден, и само един несвикнал поглед може да схване промяната. Може би Терезе съзнаваше, че Даг се отнася грубо и коравосърдечно с хората от имението и жителите на селото, но любовта й към него беше толкова силна, че тя намираше извинение за всичко. Освен това тя не губеше време да мисли за подобни неща, защото беше непрекъснато заета с работа навсякъде, където мислеше, че може да бъде полезна. Практичният й ум неусетно я насочваше към ежедневието на имението, към децата и домакинството, така че не й оставаше време да размишлява върху промените или недостатъците на околните.

Постепенно селяните свикнаха да се обръщат все по-често към Терезе и скоро интересите на селото и на имението се изплъзнаха от надзора на Даг, който се намираше под пълната власт на своята нова страст.

Все пак и при най-силните и най-твърди хора се случва да изживяват часове на слабост. Даг не се чувстваше щастлив, както си мислеха за него другите. Понякога вечер, заобиколен от близките си, той прекъсваше своята работа, вдигаше глава и се вглеждаше пред себе си. И тогава върху гордото му и неподвижно, сякаш изсечено лице, в орловия му поглед се появяваше отчаян израз на самотност. Той сякаш търсеше в далечината нещо, което бе изгубил.

Тогава една друга глава се вдигаше на свой ред и един друг поглед се срещаше с неговия — погледът на Дортея. За миг те се вглеждаха един в друг и отново се навеждаха всеки над работата си.

Под стените на старите сгради, там, където теренът се накланяше към долината на юг, цъфтяха рози. Терезе беше поръчала от Холандия розови храсти и сега в Бьорндал имаше чудесна розова градина. През мрачните дни белите, жълти, червени и розови цветове на розите създаваха известна радост, но когато ги огрееше слънцето, започваше едно очарование, една феерия от чист алабастър, искрящо злато, пурпурно сияние и алена кръв, а мирисът им се носеше надалеч.

Дортея обичаше да се разхожда привечер в разцъфналата градина и да почива на пейката, която се намираше в края на розовата алея. Една привечер, когато отиваше на любимото си място, тя спря изненадана по средата на пътеката. На пейката седеше Стария Даг. Понеже не искаше да го безпокои, тя се накани да се върне назад, но той вдигна глава, видя я и й направи знак да отиде при него. Дортея се приближи и седна до Даг.

Той обви със силната си ръка раменете й и, загледан в хълмовете, които се синееха в падащия вече мрак, рече:

— Розите са особено ароматни тази вечер. Ти обичаш да се разхождаш тук.

— Мястото е толкова тихо и спокойно — отговори Дортея.

— Не съжаляваш ли понякога, че дойде да живееш в Бьорндал? — попита Даг след известно мълчание.

— Не — тихо рече тя, изпълнена с благодарност към Бога, Даг и Терезе, задето я бяха приели да живее в Бьорндал.

— От известно време ми се виждаш много бледа — поде Даг. — Измъчва ли те нещо?

— Не — отговори тя след кратко мълчание, предизвикано от вълнението, което изпита при тази проява на загриженост у Даг. — Не, но може би не съм вече така здрава, както преди. Понякога чувствам болка в сърцето и нещо като задушаване… Достатъчно е да изкача стълбището, за да отида в стаята си, и ми се струва, че ще припадна.

Някаква сянка — може би сянката на вечерния здрач — мина по челото на Даг и подчерта още повече бръчките му.

— Трябва да почиваш, да лежиш — рече й той и същевременно реши, че трябва веднага да изпрати да извикат лекар от града.

Слънцето бе залязло, когато станаха. Розовите храсти бяха потънали в сянка. Даг не свали ръката си от раменете на Дортея, сякаш искаше да я подкрепя, докато вървяха по пътеката.

През летните дни вратата на всекидневната оставаше широко отворена, за да проникне вътре въздух и слънце. Там владееше приятна полусянка, когато Дортея влезе и спря пред стълбището, която водеше към нейната стая. Бяха се разделили преди малко, затова Даг се изненада, когато тя рече:

— През последните дни често мислих за баща си… и за теб, Даг! И той като теб имаше големи грижи с разни парични предприятия и умря така бързо и неочаквано!…

Даг трепна, защото разбра какви мисли се криеха зад тези думи: за пръв път дръзваха да му кажат нещо, в което се съдържаше скрит упрек. Често, когато срещаше погледа на Дортея над наведените глави на другите, той се чудеше на неговия израз. В него беше разчел намек за горещо съчувствие, без да разбере точно какво означава. Опитваше да чете мислите й по израза на лицето и страданието, което забелязваше у нея, го беше накарало да се реши да й говори, както току-що направи това в градината. Едва сега започна да му става ясно какво точно означаваше изразът на нейния поглед. Смутен, с пресилена усмивка, той отговори:

— Не паричните дела са причина за смъртта на твоя баща.

Дортея продължаваше да стои с наведена глава и неспокойна, сякаш й беше необходимо огромно усилие да преодолее чувството на страх и почит, което й вдъхваше Даг, и да успее да изкаже искрено своята мисъл. Но с онази смелост, която понякога се появява и у най-слабите същества, Дортея дръзна да доизрече цялата си мисъл:

— Вярно е, че баща ми не умря от това… но смъртта може да настигне човек по всяко време… Човек трябва да бъде винаги готов да я посрещне и да не живее само с мисъл за богатство и пари.

— О, човек има достатъчно време, за да се приготви да посрещне смъртта — отговори засегнат Даг.

Със сведен поглед, Дортея едва дишаше. И сякаш събираше всичките си сили, за да изрази онова, което тежеше на сърцето й, онова, което не бе имала досега смелост и случай да му каже. Вдигна глава, погледна го в очите и изрече тихо и решително:

— Парите правят човека жестокосърдечен… и суров! Да, Даг, хората, които живеят по-встрани от грубата реалност, тези, които не се занимават активно с търговски сделки, са по-впечатлителни и по-чувствителни. Те разсъждават за нещата от живота по по-естествен и здрав начин от онези, които са заети непрекъснато и единствено със сделки и пари.

Даг бе смаян от това, което чу. Той познаваше достатъчно Дортея, за да разбере, че зад думите й се крие нещо много повече от онова, което бе дръзнала да му каже. Направи усилие над себе си, за да не изглежда засегнат, и с по-твърд глас отговори:

— Да бъдеш справедлив не означава да се отклониш от дълга си!

В тази тежка за него минута той намери подкрепа в думите, които неговият покоен баща често обичаше да казва: „Дългът на човека…“.

Дортея бе поставила крак върху първото стъпало на стълбището, но се спря, отново се обърна към него и отговори:

— Наш пръв дълг е да бъдем милостиви…

На следната сутрин госпожица Дортея беше намерена от прислугата мъртва в леглото си. Както безшумно бе изминала земния си път, така тихо бе влязла и в небитието.

Терезе горчиво оплака сестра си. Към голямата й скръб се прибавяше и угризението, че твърде малко бе участвала в живота на Дортея. Всички ратаи и прислужници дълбоко скърбяха за покойната, но отчаянието на Стине Крюсе беше безгранично. Тя се молеше на Бог да прибере и нея.

Цялото село взе участие в погребението на госпожица Дортея. Изминаха седмици, но споменът за нея оставаше жив. През есента, когато вечерният здрач започна да пада по-рано, някои захванаха да твърдят, че са видели госпожица Дортея да се разхожда в градината; други — че са я видели седнала на балкона на стаята й, загледана в далечината над селото, и че дори са чули през тихите нощи звуците на старото пиано в салона.

Нощта влияе различно на хората. Будувайки в мрака, едни набират смелост за осъществяване на решенията си, други биват изкушавани да вършат злини, а трети трупат страх в душите си.

В селото в равнината и в районите на юг от тях много хора не можеха да спят спокойно при мисълта за господаря от север, за Даг Бьорндал, който ги смазваше с безкомпромисната си и безмилостна власт. Други, които не бяха негови длъжници, също не намираха сън и спокойствие от постоянния страх да не би ипотеките им да сменят собствениците си и да попаднат в неговите страшни ръце.

Ужасът, който вдъхваше днешният господар от север, не бе бил никога толкова голям, дори и в по-старо време.

След смъртта на Дортея нещо ново се появи в душата на Стария Даг, което принуждаваше и него да прекарва често дълги безсънни нощи. И така, кредитор и длъжници будуваха нощем заради едно и също нещо — парите. Защото парите управляват неограничено света — както бедния, който не ги притежава, така и богатия, който е техен роб.

Да, думите на Дортея продължаваха да занимават Даг, но най-много той мислеше върху една от тях — последната, която бе произнесла: милост. Беше я изрекла почти шепнешком, но в тишината на нощта тя отекваше силно в ушите му и не му даваше покой. В него бушуваше вътрешна борба, която той се опитваше да заглуши, уверявайки себе си, че сега не е време да разсъждава за това.

Но Даг току-що се беше сдобил с богатството на госпожица Дортея и онова, което не бе желал да направи, докато тя бе жива, защото трябваха съгласието и подписът й, го стори след нейната смърт. Докато Дортея беше жива, състоянието й не бе част от неговия имот. Сега той го вложи в делата си. Така имотите и на двете сестри Холдер станаха част от богатството на Бьорндал. Делът на Дортея бе достатъчен да осигури добър живот на много хора. Но той се оказа и достатъчен, за да бъдат изтрити от съзнанието на Даг думите на Дортея и да бъде замъглена неговата съвест.

17

Капитан Клинге, който бе поживял хубаво и весело на младини, вече видимо старееше.

Подаграта и старите рани, получени в сражения на младини, го измъчваха много.

Прекалено много беше любител на алкохолните напитки, което се отрази зле на военната му кариера. Едва стигнал до чин капитан, въпреки своята интелигентност и способности, той беше принуден да подаде оставка и да излезе в пенсия.

Определиха му годишна пенсия от някаква нещастна сума талери, с които той беше принуден да живурка едва-едва.

Нае си стая в къщата на вдовицата Марен Йенс Скулеместер и по цял ден се разхождаше в нея напред и назад като животно в клетка.

Светът му изглеждаше досаден. Хората бяха неприветливи и мрачни — нямаше повече радости.

Нищо не му напомняше дните на неговата младост.

Не си даваше сметка, че по-скоро той се бе променил и че скуката й еднообразието произхождаха от състоянието на неговата душа.

Мнозина от приятелите му бяха вече покойници, а останалите не го посрещаха никак весело, когато отиваше да им иска по някой талер, за да не умре от глад.

Най-добрият му другар по оръжие и гуляи, Баре, този безумно смел навремето ездач, също не можеше да му помага: стигнал до чин майор, и той трябваше да се уволни, а имаше незначителни доходи, с които трябваше да живее.

Коледа наближаваше и бедният капитан Клинге бе изпаднал в небивала дотогава нищета.

Нямаше нито един талер, за да прекара коледните празници и на това отгоре строгата хазайка му бе заявила, че ако желае да бъде под покрив на Коледа, трябва да плати наема си.

Облечен в износената си дреха и с дебелия си бастун в ръка, Клинге заслиза по стълбището, което скърцаше под тежките му стъпки, за да направи всекидневната си разходка из улиците. Отчаян заради тъжната си участ, той си мислеше с горчивина, че най-доброто решение за него би било да си тегли куршума.

Да, положително щеше да стигне дотам, но въпреки греховете и слабостите си, Клинге продължаваше да бъде вярващ християнин и му се струваше, че би било срамно бягство да напусне преждевременно бойното поле, на което сам Бог го беше изпратил.

Тези тежки и безсмислени дни може би щяха да отминат. Не можеше да продължава така до безкрайност. Осенена от някаква висша милост, вдовицата може би щеше да го остави да прекара спокойно коледните празници.

Но как щеше да изкара без храна до далечния ден, в който ще получи пенсията си? Какво ще гори в печката? Забравил бе вкуса на тютюна сякаш отпреди цяла вечност, а питието му се струваше само далечен спомен едва ли не от детските години.

Леденият въздух смразяваше ушите и пълнеше очите му със сълзи. Готвеше се да ги избърши с ръкавицата си, когато едва не бе съборен на ъгъла на една улица от някакъв дяволски едър мъж, загърнат в кожух от вълчи кожи. Изправени един срещу друг, двамата мъже се изгледаха студено.

Един спомен от щастливите дни, когато гостуваше в хубавите замъци из страната, изплува в паметта на капитана. Той би познал между хиляди този висок човек с широки гърди и с тази особена стойка на главата! Но се обърна настрани с намерение да продължи пътя си, уверен, че другият няма да може да познае бедния дрипльо, който стоеше пред него.

— Клинге!

Капитанът спря и живо се обърна към лицето, което надничаше между вълчите кожи. Погледите им отново се срещнаха и те си стиснаха ръцете.

— Добре, че можахте да познаете стария човек — рече капитанът, смутен от учудването, което прочете в очите на другия, че го вижда в това окаяно състояние.

— Защо не? — отвърна Даг със съчувствие в строгия си поглед. — Как може да бъде забравен един толкова весел и забавен приятел?

Леденият вятър духаше в лицата им и Даг се обърна, за да се предпази. През ума му бързо минаха много мисли. На тази Коледа мястото на госпожица Дортея ще бъде празно в Бьорндал. Положително тя би била много доволна, ако то бъде заето от някой, който ще се почувства особено радостен от това. След нейната смърт в Бьорндал беше станало много тъжно. Да покани ли Клинге? Той се увери първо, че капитанът не е женен, че продължава да живее сам като стар бухал и след това му съобщи, че много съжалява, че ще трябва да пътува към дома си още на следващия ден, защото иначе би го помолил да го придружи и да му гостува за Коледа в Бьорндал.

— Да — отговори Клинге, — бих бил очарован… безкрайно доволен да видя пак вашето прекрасно имение…

— А може би ще успеете да привършите бързо още днес вашите неотложни работи и да тръгнете заедно с мен утре сутринта?

— Ще се опитам — отговори капитанът.

Всъщност той можеше да замине веднага, защото нищо, съвсем нищо не го задържаше в града.

На другия ден сутринта една шейна, теглена от черен кон, отвеждаше Клинге в Бьорндал, където щеше да прекара коледните празници. По време на това гостуване Даг имаше възможност да узнае в каква ужасна немотия живееше капитанът.

На дванадесетата вечер след Коледа двамата мъже седяха край огнището с пълни чаши с отлежало бренди и с добре натъпкани лули. Даг беше в най-добро разположение на духа. А Клинге все се готвеше да си тръгне и все отлагаше заминаването, но тази вечер трябваше най-после да съобщи, че си отива и тази мисъл помрачаваше доброто му настроение. Най-после се реши и рече, че на следващия ден трябва да си вземе сбогом.

— Ако ви е възможно да се откажете от другите си занимания — рече Даг, — ще ми бъде много драго да останете тук, за да ми помагате във воденето на моите документи и преписки. Така ще може да прекараме известно време заедно.

Клинге се изправи и заби поглед в огъня, без да отговори. Лицето му придоби съсредоточен вид и Даг за първи път го виждаше толкова сериозен. Навремето той беше горд войник и сега чувстваше как гордостта му се сломява. Клинге почти изхлипа, когато благодари на Даг за щедрото му предложение, за твърде щедрото му предложение — натърти той, — за да може един чужденец като него да го приеме. Даг не отговори веднага, за да имат време и двамата да размислят. След малко рече с твърд и решителен глас:

— Направете ми тази услуга, защото имам нужда от вас и за някои други неща. Виждате, че за своя полза ви правя това предложение.

Капитанът нямаше друг изход и затова прие без повече възражения. Двамата решиха, че той ще остане в Бьорндал за неопределено време. При тези условия Клинге се настани в дома на Даг.

Това решение удовлетворяваше Даг в три посоки: първо, той зачиташе паметта на Дортея, като изпълняваше препоръката й за милост към ближния, след това имаше действително нужда от секретар и трето, нравеше му се по този начин да прояви своето превъзходство, защото не всеки беше в състояние да подслони и да подчини един капитан, колкото и гладен да е той. В този случай той виждаше още един знак за могъществото на парите.

Минаха години.

През един пролетен ден след топлото време всичко отново замръзна. Терезе падна върху леда. Беше едра и тежка, затова се удари лошо. Оттогава краката й отказваха да й се подчиняват и лекарят, когото извикаха от града, се оказа безсилен да я излекува. Пострадал бе гръбначният стълб и така Терезе приключи принудително своя деен живот. Беше на легло дълго време, но не издържаше така и отново пожела да поеме ръководството на къщата.

Йорн Мангфолди й направи едно особено кресло на колела, с което можеше да бъде закарвана навсякъде.

Тя благославяше деня, когато Стине Крюсе влезе в Бьорндал, защото сега тя се бе нагърбила с нейната работа. Свикнала да тича из къщи от сутрин до вечер, бедната Терезе не можеше вече да помръдне. През по-голямата част на деня тя седеше в стаята, която се намираше в дъното на преддверието, или заповядваше да поставят креслото й до прозореца, откъдето можеше да наблюдава всичко, което ставаше в двора.

В началото се надяваше, че ще оздравее, но скоро се убеди, че ще остане така завинаги. Бог я бе наказал — мислеше тя, — задето се беше отдала така усърдно да трупа земни блага и беше мислила толкова малко за божествените и духовните неща. Сега имаше неограничено време, за да мисли за тях, и в нещастието си се поздравяваше, че това тежко напомняне й бе направено навреме, за да може да се поправи.

Тези мисли я занимаваха часове наред, но след това грижите, свързани с ежедневието, взимаха връх и тогава тя започваше да мисли за кухнята, за оборите, за всичко, с което се занимаваше така дейно преди. Стине изпълняваше заповедите й и през целия ден тичаше навсякъде, носеше нареждания на едни и други и се връщаше, за да й даде отчет за онова, което се правеше.

Не беше необходимо на Стине дълго време, за да се научи да гледа на всичко с очите на Терезе, да се вслушва като нея и да прави забележки със същия рязък глас. Умна и наблюдателна, тя успешно подражаваше на господарката си, възприела нейните строги и точни обноски. Когато се привършеше по-голямата част от всекидневната работа, тя се връщаше при господарката си, за да й прави компания и така дните й се запълваха изцяло. Терезе я учеше на още много неизвестни за нея неща.

В началото прислугата в имението трудно понасяше забележките и мъмренията на тази Стине Крюсе и често й се противеше. Но когато се видя, че младата жена следва заповедите на господарката и че изпълнява отлично нейната служба, полека-лека всички се примириха с новото положение.

Сега Стине носеше роклите на госпожица Дортея, които й бяха дали, и се различаваше от другите девойки и жени от прислугата не само с облеклото си, но и с начина си на говорене и с държанието си. Отначало на шега почнаха да я наричат госпожица Крюсе и с времето това име й остана.

Синовете на Бьорндал бяха станали високи и силни млади мъже.

Младия Даг прекарваше голямата част от времето си в гората. Там през есента и зимата надзираваше как секат и товарят дървения материал, а през лятото отиваше на лов отвъд чифлиците, далеч на изток и север, по върховете на планините.

Подобно на дедите си той убиваше най-опасните животни в горите — мечки, вълци, рисове, лисици, орли, бухали и елени.

Туре беше друг.

Имаше всички белези на своя красив, силен и благороден род, но не беше така мрачен, беше по-лекомислен и имаше особено влечение към удоволствията.

Много пъти баща му го бе предупреждавал да се пази от увлечения към жените, но въпреки съветите и мъмренията, с течение на годините Туре ставаше все по-напорист. Накрая жителите от околностите започнаха да твърдят, че още не се е родила девойка, която би устояла на съблазънта, която излъчваха очите на Туре. Тази негова слава, вместо да отблъсква жените, още повече ги привличаше и те се въртяха около него като пеперуди около пламък.

Изпратиха го в града, за да довърши образованието си, а може би и за да го отдалечат от момичетата в селото, но поведението му и там не беше по-различно и скоро му наредиха да се върне.

За него казваха: „Дали ще се намери такава девойка от градовете или селата, която не би изплакала всичките си сълзи за него?“

18

Построен беше нов път до Бьорндал и постепенно старият напълно запустя. Никой не минаваше вече по него, било пеша, било с каруца. С течение на времето легендите за Йомфрудал ставаха все по-многобройни и страховити, затова местните хора започнаха да се боят да минават по стария път.

На едни места огромни скали се издигаха до небето, а на други зееха страшни пропасти. Чуваха се крясъците на бухали и други нощни птици, които се криеха в пукнатините на скалите. Понякога, когато се топяха снеговете, разпукани от леда скали се свличаха с гръмотевичен шум чак в дъното на долината. Така тук се бяха натрупали огромни скали, които се бяха свличали през вековете. Между скалите бяха пораснали дървета и сред тяхната вълнуваща се зеленина те изглеждаха като островчета сред неспокойно море. Между камъните надничаха цветя и други растения, но над всичко се люлееше буйна папрат. Змии, гущери и какви ли не още влечуги се криеха между камъните, под гъстата растителност.

Човешко око не можеше да проникне в дълбоката пропаст, която дърветата закриваха напълно. Когато и да премине човек по тази част от стария път, до ушите му достигаше странен шум, идващ от дълбините на пропастта. Някои мислеха, че това е глухото бучене на подземен поток, но мнозина други знаеха много повече. Старите хора не можеха да говорят без страх за тази долина. Никой християнин, казваха те, вече не желае да минава по този път. Преди време се намерили неколцина смелчаци, които дръзнали да минат от там привечер, но не се върнали вече!

Разправяха още, че съблазнените девойки, които са се самоубили, след като са премахнали децата си, бродят там, в Йомфрудал, заедно с други нещастници, които не са били опети, преди да бъдат погребани. Затова никой човешки поглед не можеше да проникне в тежкия мрак на това прокълнато място, където денем и нощем от там се чуваха жалбите и риданията на каещите се.

През по-светлите нощи можеше да се забележи как от пропастта се издигат мъгливи сенки и онези, които виждаха по-надалеч и по-ясно, твърдяха, че това са голи жени, които играят с разплетени коси под звуците на една толкова омайна и пленителна музика, че никое човешко същество не е в състояние да й устои.

Друг път оттам се чуваше вой, последван от гръм, което според старите означаваше, че прокълнатите души са се изкачили на пътя и тогава човек трябваше да се кръсти и да бяга.

В Ховланд — голямото имение на изток от Боргланд, от другата страна на пътя — една вечер организираха увеселение и бяха наели цигулари да им свирят за танците.

На увеселението бяха поканени всички благородни младежи от околността.

Бьорндал беше представен само от един гост — Туре.

Всички погледи го следяха.

Рядко можеше да се види толкова красив младеж. Прекрасните му очи излъчваха неотразимо очарование, а в стройното му тяло дишаха сила и ловкост.

На това увеселение щяха да присъстват най-отбрани гости. Поканени бяха семействата на най-изтъкнатата аристокрация, дори семейство Боргланд заедно с близки от града. Мнозина идваха пеша, защото разстоянията не бяха големи и младежите изпитваха голямо удоволствие да пристигат на групи и да се връщат пак така.

Обществото от Боргланд пристигна със звън от саби. Цветните военни униформи се открояваха между черните вечерни облекла, ботушите лъщяха и копчетата на куртките святкаха почти колкото лукавите погледи на тези младежи, начело на които вървеше най-красивата сред девойките — Елизабет фон Гал.

При тази блестяща и аристократична компания Туре не можеше да се надява, че ще има обичайния си успех. Тук се бяха събрали офицери, които носеха най-благородните имена в страната. Те бяха синове на аристократи и на генерали от кралската войска. Кой щеше да спре поглед върху този селянин, върху този дивак, слязъл от тъмните гори на север?

Висок и изправен, с вдигната глава и със скръстени на широките си гърди ръце, сдържан и мълчалив, Туре стоеше недалеч от вратата, през която трябваше да влязат гостите от Боргланд. Домакините ги очакваха с нетърпение, защото без тях празникът нямаше да бъде достатъчно бляскав, весел и оживен.

Когато ги чуха да пристигат, всички станаха и обърнаха погледи към вратата, освен Туре Бьорндал. Той продължаваше да стои напълно неподвижен, с все същата високомерна и горда поза, полуобърнат към вратата, през която влезе групата гости от Боргланд. Те поздравиха отдалеч познатите с кимване и усмивка и се ръкуваха само с домакините.

Минаха край Туре, но той не им обърна никакво внимание.

Какво общо имаше той с тях?

Все пак неговото присъствие не остана незабелязано за госпожица Елизабет, която, след като го погледна веднъж бегло, отново върна погледа си на него с някакво весело любопитство.

Може би го познаваха в Боргланд? А може богатството на неговия род и славата му на опасен съблазнител да бяха причина за проявеното от нея внимание?

„Цигулки и виоли, пеене като на концерт.

Кларинет и обой, от флейта звуци.

Сарабанда, фанданго и стар менует

с възторг в залата блестят…“

Туре продължаваше да стои на същото място и в същото положение, когато госпожица Елизабет, която се връщаше от празнично осветената и украсена с цветя зала за танци, мина край него.

Може би тя се бе върнала, за да го види пак, защото очите й светнаха, когато го съзря на същото място? Може би се чувстваше отегчена от младежите, които бе довела със себе си, и този младеж я беше впечатлил, защото беше единственият, който още не се бе преклонил пред нейната красота?

Тя се отправи към залата, но изведнъж се върна към Туре и като го гледаше право в очите, попита:

— Защо не танцувате?

И без да дочака неговия отговор, тя се приближи още повече и добави:

— Желаете ли да танцувате с мен?

Той кимна утвърдително и се вгледа в очите на Елизабет фон Гал, която веднага почувства магическата сила на неговия поглед.

Никой не може да избяга от съдбата си.

Преди Туре да се отзове на поканата за този бал, той беше получил строги препоръки от баща си, който го бе посъветвал да не си позволява никакви волности и да внимава в държанието си с момичетата от обществото, които ще срещне. Той бе останал на това място, за да не бъде подложен на съблазънта да танцува с девойките и неволно с нещо да прекали, но ето че това негово решение стана причина да бъде поканен от Елизабет фон Гал, отегчена и уморена от неразделните си безхарактерни и безволеви кавалери.

Бедната Елизабет фон Гал жадуваше за сила и енергия, а условията, сред които живееше като жена, я правеха толкова слаба и безпомощна!

Тя имаше великолепен кон, когото обичаше, галеше и целуваше по ноздрите, но когото понякога така бичуваше и пришпорваше, че го караше да трепери и лудее от болка. Имаше и едно хубаво куче, което страстно галеше и глезеше, но понякога бясно го биеше и когато то започваше да вие от болка, изпадаше в още по-голяма ярост.

Обичаше да очарова мъжете, да ги увлича, да ги кара да губят ума и дума и след това да ги унижи и смаже със студен, презрителен поглед.

Към какво се стремеше, какво търсеше в живота? Може би сама не знаеше? Може би копнееше за силна като нейната или още по-силна воля. Може би търсеше съпруг, който да може да проявява мъжката си природа дори пряко волята й, ако това се наложи.

И може би това чувство, въпреки светските условности, я накара да заговори на госта от Бьорндал. Тя бе чувала да се говори много за него и реши първа да предизвика опасния му поглед.

Отидоха да танцуват в балната зала.

Боргланд и Бьорндал бяха съседи отпреди много поколения, но никога не бяха ги виждали да си говорят и дори да се поздравяват. Между тях винаги бе съществувала една упорита омраза. Тази вечер за голяма изненада на присъстващите Елизабет фон Гал и Туре Бьорндал танцуваха заедно.

Девойката се смееше и говореше развълнувана, а Туре я слушаше усмихнат.

Танцуваха много пъти тази вечер, а когато почиваха, сядаха един до друг и говореха живо и весело. Домакините Ховланд имаха дъщеря, която не беше вече нито много млада, нито особено хубава. Тя бе пожелала да поканят и Туре на бала. Познаваше го от по-рано и беше увлечена по него, затова се възползва от първия удобен случай, за да се приближи до него и да го накара да я покани да танцуват. Елизабет фон Гал продължи да танцува с други младежи, но не се смееше вече. Преструваше се, че търси някого в навалицата и когато видя Туре, побледня от гняв, защото той отново танцуваше с дъщерята Ховланд.

Елизабет се сбогува преди края на бала. Рече, че не се чувства добре. Помоли последния кавалер, с когото бе танцувала, лейтенант Лудвиг фон Маргас, да я придружи до Боргланд. Минавайки през салоните, тя направи така, че да се срещне лице в лице с Туре, изгледа го презрително и с подигравателна усмивка му подхвърли няколко иронични думи. Лейтенантът се изсмя шумно.

Туре не отговори нищо, замисли се няколко минути, след това също излезе и ги последва. Елизабет и лейтенантът едва бяха навлезли в алеята, която водеше към Боргланд, когато чуха бързи стъпки зад себе си. Обърнаха се и се изненадаха, като видяха приближилия се Туре. Едрият лейтенант застана между девойката и младежа, който, без да му обръща внимание, се обърна към Елизабет и й заяви, че желае да й каже насаме няколко думи в отговор на онова, което му бе казала, преди да напусне Ховланд.

Но хубавата Елизабет отговори сухо, че е казала вече последната си дума и че няма никакво настроение за дълги разговори. И като го изгледа с язвителен поглед, продължи нататък по тъмната алея.

Туре понечи да я последва, но лейтенант Фон Маргас го хвана със силната си ръка за рамото и се опита да го блъсне назад. Бърз като светкавица, Туре нанесе страшен юмручен удар на лейтенанта, който се просна на пътя. После се затича след девойката, която вървеше бързо, без да се обръща. Когато я настигна, тя истински се изплаши, като видя до себе си Туре Бьорндал вместо смелия лейтенант. Елизабет мислеше, че е сразила напълно този селяк с презрението и подигравките си, а всъщност бе изчезнал нейният кавалер.

— Госпожице — рече Туре, задъхан от тичането, — преди малко ми благодарихте, задето танцувах с вас и добавихте, че мога да отида при момичетата, които предпочитам. Казахте ми също, че съм ви развлякъл за няколко минути и че това е достатъчно. Все пак — Туре се приближи съвсем до Елизабет, — нашето сбогуване не е пълно, госпожице Фон Гал. Необходима ми е една целувка…

По средата на осветената от луната широка алея за Боргланд, по която вечерният ветрец си играеше с мъртвите листа на близките тополи, Туре прегърна съвсем неочаквано Елизабет фон Гал и я притисна силно към себе си. Вълнението, предизвикано от страх и срам, което я обзе, едва не я накара да припадне. Съпротивата й се сломи веднага между силните и неспокойни ръце на младия мъж, а устните й бяха жестоко наранени от неговата целувка. От тях потече кръв.

— Мой ред е да ви благодаря, мила красавице! — рече Туре, като се отстрани и се поклони тържествено пред нея.

След това бързо се отдалечи, като я остави вцепенена зад себе си.

С развети от вятъра коси и без горна дреха върху вечерното си облекло, Туре продължи на север по стария път за Бьорндал, който минаваше през Йомфрудал. Реши на другия ден да изпрати някого, който да прибере коня му от Ховланд, където не желаеше да се върне тази вечер след неприятността, която му причиниха.

Когато Туре се отдалечи, Елизабет дойде бавно на себе си. Тя продължаваше да стои по средата на алеята, като притискаше една дантелена кърпичка върху устните си, които трепереха от гняв. Досега тя бе живяла като коравосърдечна и самонадеяна, презираща всичко и всички, признаваща само закона на своята воля и ето че тази вечер срещна за пръв път човек, който се подигра с волята й и който на презрението й отговори с още по-жестоко презрение. Какво ставаше в раненото й сърце? Какво изпитваше? Срам? Омраза?

Някой тичаше по алеята. Беше лейтенантът, който се бе съвзел след удара и бързаше да я настигне.

— Обиди ли ви оня нехранимайко? — запита той с дрезгав и запъхтян глас.

— Попитайте го сам, храбри рицарю — отговори тя, като му сочеше с ръка пътя, по който се беше отдалечил Туре.

След тези думи тя продължи към Боргланд, а обхванатият от яд и воля за отмъщение лейтенант Фон Маргас извади сабята си и се затича по пътя към Йомфрудал.

Излезе вятър, който зашумя в клоните на дърветата. По земята сухите листа се събираха в кръг и пак се пръсваха. Далече някъде виеше куче и откъм скалите на долината отекваше на равни промеждутъци тъжното бухане на бухал.

Не бяха минали и няколко минути, когато лейтенантът се върна обратно. Той продължаваше да държи сабята си в ръка, но острието й не светеше вече със същия блясък на лунната светлина. Фон Маргас изглеждаше като пребит. Той спря и с ужас се вгледа в окървавеното острие на сабята си. Кой демон бе вдигнал ръката му? Да насочи срещу един беззащитен човек сабята, която му беше поверил кралят? Не можеше да повярва, че наистина беше дръзнал да направи това. Заради Елизабет той завинаги бе опетнил името си, разрушил кариерата си и провалил живота си!

Фон Маргас прекоси с блуждаещ поглед пътя, заби сабята в рохкавата пръст чак до дръжката, след това я изчисти в тревата и избърса ръцете си. Подпря се на едно дърво и от гърдите му се изтръгна продължително охкане, подобно на предсмъртно стенание. Изведнъж му се стори, че дървото, на което се бе подпрял, се клати, че земята трепери под краката му, че небе и земя се събират в едно. В същото време откъм мястото, където бе извършил убийството, се чу страшен гръмотевичен трясък, чието ехо беше повторено многократно от дълбоката пропаст. Бял като платно и разтреперан, той се мъчеше да се съвземе. Не вярваше в свръхестествени неща, но тази нощ беше съвсем сигурен, че бе видял пред себе си отворени вратите на ада.

Празненството в Ховланд трябва вече да бе свършило, защото чу гласове, които се приближаваха по пътя. Той се затича в тъмнината и изчезна по посока на имението.

Не спа цяла нощ, като не преставаше да се пита как трябва да постъпи на другия ден. Дали не беше най-добре да разкаже на полковник Фон Гал всичко и да му предостави правото да вземе вместо него необходимото решение?

Стана много рано. Първият човек, когото срещна, беше полковникът. Фон Гал беше много развълнуван и затова не забеляза уморения вид на Фон Маргас.

— Научихте ли какво се е случило тази нощ? — попита го възбудено Фон Гал.

„Значи, всичко е разкрито“ — помисли фон Маргас и онемя.

Без да дочака отговора му, полковникът продължи:

— Гребенът на Сторхамерен се е изместил. Огромна маса скали се е смъкнала в Йомфрудал. Това се очакваше отдавна, но странното е, че става през есента. Обикновено такива свличания се случват през пролетта, когато снеговете започнат да се топят. Една огромна скала стоеше надвесена на това място през цялото лято и като по чудо пазеше равновесие. Силният вятър, който излезе тази нощ, вероятно го е нарушил.

Полковникът продължи да разказва подробно за свличането и тогава лейтенантът разбра, че му се е явил спасителният случай, зад който неговото деяние щеше да остане скрито. За първи път от снощи той въздъхна облекчен, но краят на мъченичеството му далеч не бе настъпил.

По-късно през деня в двора на Боргланд влезе един файтон, теглен от черен кон. За пръв път кон на Бьорндал спираше тук. Стария Даг пожела да говори с госпожица Фон Гал и с лейтенант Фон Маргас. Излезе сам полковникът и с високомерен и студен глас попита:

— Какво желаете от тях?

— Да им кажа нещо много важно.

Това беше вторият път, когато Даг Бьорндал и Фон Гал разговаряха.

Когато Елизабет и лейтенантът се явиха пред него, Даг ги попита дали неговият син ги е последвал предната нощ, когато са напуснали Ховланд. Така му били казали някои от присъствалите на увеселението.

— Да — отговори Елизабет, — и след това той тръгна на север по стария път… където стана свличането.

Даг вече знаеше за това свличане. Събра вежди, но лицето му остана ледено спокойно.

— Не бихте ли могли да ми кажете нещо повече? — попита той строго.

— Не, защо?… Вашият син не се ли върна у дома? — запита Елизабет, която едновременно изпитваше страх и задоволство.

— Не, не се върна — отговори бавно Даг, докато гледаше внимателно лицето на госпожица Фон Гал и треперещата ръка на лейтенанта.

След това се качи във файтона и се насочи към стария път през Йомфрудал. Дъхът на прясно разровена пръст и на смазана растителност се усещаше отдалеч. Голямата скала, която се бе откъснала от върха, при падането си бе разрушила част от пътя и се бе отърколила в долината.

Даг слезе от файтона и слезе надолу, докъдето беше възможно, но от Туре не откри никаква следа. Свлечената скалистата маса беше огромна и би могла да смаже повече от петдесет души. Пътят бе станал непроходим, затова Даг трябваше да се върне и да мине пак през Боргланд.

Елизабет фон Гал чакаше на мястото, където алеята и главният път се събираха.

— Не го ли намерихте? — попита тя.

— Не.

— Слязохте ли към пропастта?

— Да — отговори рязко Даг, без да спира.

Елизабет съобщи на лейтенант Фон Маргас, че от младия Туре Бьорндал не била открита никаква следа и забеляза, че тревогата, която бе изписана по лицето му, бързо изчезна.

— Трябва да сте го пронизали в гърба — изрече тя с горчивина.

Фон Маргас заприлича на смъртник. Той се обърна и излезе, без да продума. Дали тя не го беше видяла, когато се върна и започна да избърсва сабята си в тревата, преди да стане свличането? Нямаше как да узнае. Напусна Боргланд същия ден и повече не се появи.

Елизабет дълго време носи върху устните си следи от целувката на Туре. Често засъхналото наранено място се пукваше и там блясваше капка кръв — жив спомен за единствения силен мъж, когото бе срещнала в живота си.

Когато в областта ставаше дума за Туре Бьорндал, хората тайнствено поклащаха глави. Нямаше никакво съмнение, че той бе станал жертва на злите духове. С поведението си към младите девойки той беше заслужил такъв край. А да дръзне да минава през това проклето място при лунна светлина — това беше лудо и нечестиво предизвикателство!

В Бьорндал смъртта на Туре предизвика много скръб у всички. Но Стария Даг продължи да бъде хладен и непроницаем или поне се показваше такъв. Предсказанието на Ане Хамарбьо се изпълни, но той го очакваше и се беше подготвил за тежкия удар. Най-много страдаше при мисълта, че тленните останки на Туре не бяха опети и нямаше да почиват в известен гроб. Това му тежеше като жестока несправедливост.

С изпълнено от мъка сърце, Младия Даг живееше в горите и почти не се вестяваше в имението.

Терезе беше сломена и състоянието й съвсем се влоши. Силите й я напуснаха бързо. Една вечер, към края на зимата, Стине Крюсе влезе в залата, където Стария Даг разговаряше с Клинге, и го извика при Терезе. Той скочи веднага и я последва в стаята, където жена му седеше в креслото си. Щом го видя, тя протегна ръце и от очите й потекоха сълзи.

— Чувствам, че скоро ще ви напусна — рече му болната. — Тялото ми е леденостудено… Животът бързо ме напуска… — Терезе стисна ръцете на Даг и с изражение на безкрайна умора склони глава на рамото му. — Благодаря ти, много ти благодаря, скъпи Даг — продължи тя, — за всички хубави дни, които прекарахме заедно. Нека Бог ми прости за злото, което неволно съм причинила.

Даг седна до нея и започна да гали внимателно отслабналите и изтънели пръсти на жена си, сякаш се докосваше до най-нежни цветя. После наведе глава върху гърдите й, като че не можеше да понесе някаква огромна тежест, и едва можа да прошепне от вълнение:

— Аз трябва да ти благодаря, Терезе, за всичко, което направи за мен и за нашето семейство.

Обезпокоена от няколко дни за здравето на господарката си, Стане Крюсе беше изпратила човек в горите да извика Младия Даг и той влезе в стаята, тъкмо когато баща му произнасяше тези думи. Доближи се тихо и коленичи пред майка си. Тичал бе, за да стигне колкото може по-скоро до дома, и сърцето му биеше силно. Терезе го позна през мрака, който замъгляваше погледа й.

— Синко, та ли си? — попита тя и погали с трепереща ръка главата на Даг. — Слава богу, че дойде!

Бяха последните й думи. За пръв път от дете Младия Даг заплака и плака дълго. Толкова много неща бе искал да сподели с майка си, толкова много нежни неща, които все се канеше да й каже, но не бе намерил случай да го стори. А сега беше вече твърде късно; неговата майка с голямо сърце си бе отишла завинаги.

Не помнеха погребение като това, което беше устроено на Терезе Бьорндал. От години много хора бяха идвали при нея, за да искат мнение, съвет или помощ срещу неволите и изпитанията в живота си и въпреки страданията и скърбите си тя бе помагала на всеки до смъртта си. Всички тези хора направиха огромно шествие чак до църквата. От селото в равнината също се включиха в него.

На следващия ден в селището и в имението настъпи тягостно мълчание. Всичко вървеше бавно, без жизненост.

Младия Даг се върна в горите и рядко се появяваше в имението. Стане Крюсе продължи да се занимава с домакинството, но стана по-тиха и мълчалива. А остарелият капитан се зарови още по-дълбоко в своите документи и преписки.

Какво бе станало със Стария Даг, който бе заглушил спомена за последните думи на Дортея с оглушителния шум на парите; който бе дръзнал да влезе с файтона си в двора на Боргланд и се бе държал гордо и високомерно пред господаря Фон Гал; който не се бе побоял да слезе в пропастта на Йомфрудал, където никой досега не се бе осмелявал да надникне, нямаше ли скоро да забрави и своята съпруга и да продължи да тъпче, както правеше доскоро, арендаторите в околността? Когато едно зло стои отдавна загнездено в душата на човек, голяма е вероятността той да умре, без да осъзнае това зло.

При смъртта на Терезе Бьорндал не се случиха чудеса, както при кончината на светци. Нямаше нищо изключително. Но добрите хора остават — с думите и делата си, с добротата на сърцето си.

Стария Даг почувства да се заражда в душата му чувство, подобно на онова, което бе изпитал в младежките си години, когато неочаквано бе загинал брат му. Несъмнено, Терезе отдавна боледуваше, прикована безпомощно на стола си, и смъртта й не бе неочаквана. Но тази смърт го стъписа и събуди в него отдавна забравени чувства. Нещо в душата му се счупи, след като дълго време бе живял обсебен от интереса си към парите.

Да, след смъртта на Терезе Даг по-рядко излизаше от къщи и болезнено усещаше отсъствието й, страдайки посвоему. Изпитваше себична мъка, която не беше действителна скръб. Измъчваше се от мисълта, че не може да изпита истинско страдание заради постигналата го загуба на съпруга като Терезе. И като се замисли върху това и насочи поглед вътре в себе си, започна да вижда злото, което се бе настанило в него.

Добрите хора са силни не само в живота, но и след смъртта си, и Терезе се появи отново — в мислите на Даг, в самотните му нощни часове.

Втора част

19

Пролетта се възцари над Бьорндал. По хълмовете брезите бяха започнали да показват младите си листенца. Лястовичките летяха с глъч като стрели в синьото небе и лекият ветрец люлееше току-що разтворилите се цветя. Отсам смъртта, за която животните никак не ги е грижа, природата беше започнала своето ежегодно обновяване.

Младия Даг продължаваше с мрачни мисли и все още нестихнала скръб да скита в гората. Полека-лека погледът му се обърна навън и тогава забеляза край пътеките първите златни пъпки и тъмносините анемонии, които никнеха между локвите стопен сняг. Силните му гърди поемаха жадно първия полъх на пролетта и сърцето му биеше лудо, развълнувано от събуждането на природата. Такъв е цикълът на живота.

Старият Клинге, войник ветеран, през цялата зима грееше подаграта си край огнището или лежеше в леглото под дебели завивки, но когато слънцето позлати хълмовете и пътищата, той се изправи съвсем и започна да ходи без бастун.

Стария Даг почти не бе спал през първите седмици след смъртта на Терезе и тогава премисли много неща.

Времето между идването на Терезе в Бьорндал и нейната смърт му се струваше невероятно кратко и все пак то запълваше цели тридесет години. Мислеше си, че е отделял твърде малко време да разговаря с нея, че дори не беше я опознал добре, освен в часа на нейната смърт. Тази мисъл му причиняваше непоносима болка и го караше да се срамува от себе си. И напразно се мъчеше да се спаси от това чувство, което го преследваше, подобно на някой неизплатен дълг, от който нямаше да може да се освободи вече, защото Терезе си бе вече отишла.

Той, който не беше проявявал нито веднъж досега милост към длъжниците си, сега почувства цялата тежест на бремето на дълга. Въпреки че не можеше да определи в какво точно се състоеше този дълг, чувстваше дълбоко силните угризения, на които бе подложена неговата съвест.

По-скоро закостенялата вече привичка го караше да пътува из областта, защото това едва ли му доставяше някогашната радост. Все по-рядко посещаваше длъжниците си и много пъти се случваше черните коне на Бьорндал да не се появят тогава, когато са ги очаквали най-много.

Веднъж един стар скитник спря в Бьорндал и помоли госпожица Крюсе да го подслони. Тя се опита да го изпроводи, но бедният старец, който беше гладен и нямаше къде да преспи, настоя така упорито, че младата жена — при все че знаеше на какво се подлага — предаде молбата му на Стария Даг. Той я изслуша леденостуден. Но след няколко мига челото му се набърчи при стария белег. Отговори бавно:

— Можете да постъпите така, както по времето на господарката Терезе.

И госпожица Крюсе го нахрани и приюти, а също и останалите скитници, които се появиха след него. Хората в имението и селището започнаха да се дивят на това.

Пролетта се възцари и Стария Даг отново започна да излиза извън двора на имението. Правеше само по няколко крачки, но това не беше му се случвало от години. Понякога стоеше неподвижно, стиснал ръце на гърба и издал напред главата си, сякаш се вслушваше в тежките въздишки на вятъра, който духаше откъм гората и му донасяше отзвука на нейната песен.

Един ден госпожица Крюсе получи необичайна заповед да приготви храна за един ден за двама и да извади вехти дрехи за господаря си и за капитан Клинге. Обитателите на имението не можеха да повярват на очите си, когато на другия ден рано сутринта видяха Даг с раница на гърба и накуцващия след него Клинге да се отдалечават както някога в посока към ливадите. Клинге вървеше трудно и често почиваше, защото никога не беше обичал ходенето пеш, за разлика от Даг.

Към обяд двамата стигнаха до езерото Рьойсла. Близо до брега се виждаше една колиба, от комина, на която се извиваше тънка струя дим. Приближиха се и надникнаха през вратата. Вътре видяха Младия Даг, който бе клекнал пред огнището и се готвеше да пече върху жаравата между два камъка една риба и един глухар. Той скочи живо и се усмихна, изненадан от посещението им.

Баща и син не се погледнаха в очите, като че ли чувстваха някакво неудобство.

Сякаш господарите на гората — старият и новият — се бяха срещнали за първи път лице в лице и това чувство ги овладя едновременно. Много отдавна те не бяха ходили заедно из горите — от времето, когато Младия Даг беше още дете. Сега той сам бе установил своето господство над това владение, в което нищо не му беше чуждо и непознато. От своя страна остарелият му вече баща днес беше дошъл да посети някогашното си зелено царство, което преди време бе владял изцяло.

Младият мъж стоеше малко смутен и не знаеше какво да прави. А другият, който управляваше чифлици, гори и хора, разположени в обширни земи, стоеше смирено на прага като странник, който се кани да поиска позволение да влезе.

Младия Даг бързо се справи с това конфузно положение: донесе още от уловената риба и оскуба още един убит глухар. Смазан от умора, Клинге събу ботушите си и легна, а Стария Даг, замислен и с наведена глава, седна. След това започна да оглежда с любопитство вътрешността на хижата и да вдъхва различните миризми като куче, което души следа.

Предния ден видя Даг да се отправя по посока на езерото и предположи, че той отива да лови риба и че ще остане по-дълго време в гората. Но каква сила го бе тласкала да го последва, взимайки със себе си и болнавия капитан?

Стария Даг не можеше да обясни пред себе си подбудите за тази си постъпка. Помнеше, че на младини, когато нещо не вървеше по волята му, се усамотяваше в гората, за да може да мисли по-спокойно. Днес мислите му бяха мрачни, нерадостни. Имаше нужда да се приближи до своя син — син и на Терезе, и беше повел и Клинге със себе си, за да не бъде сам с него. Защото те бяха като чужди един на друг, както често се случва между баща и син от силен, доминиращ род.

Може би се беше замислил за бъдещето на Даг, който вече бе възмъжал? Скоро може би той щеше да се ожени и тогава бащата и задоменият син щяха да имат равни права върху имението.

Тази мисъл беше много неприятна за Стария Даг, който беше станал толкова саможив и властолюбив, че не можеше да си представи никакво разделяне на своята власт с когото и да било.

Дойде в гората отчасти за да размисли, както бе правил в миналото, както и за да се почувства по-близо до младия наследник на своя род и така да разбере дали тази среща щеше да намали чувството на дълбока самота, която носеше като неотменимо бреме.

Младия Даг се мъчеше да се освободи от стеснението, което чувстваше в присъствието на баща си, като се зае живо да пече рибите и нанизаните на дървени шишове птици. През това време неговият баща отвори раницата и извади хляб, масло, оловни прибори и шише с бренди.

Тримата с наслада почетоха набързо приготвения обяд. Полека-лека строгият и намръщен израз на Стария Даг изчезна и в очите му засвятка пламъче. Клинге с весела готовност изпълняваше ролята на посредник между бащата и сина. Дълго време след това щяха да си спомнят за тихите и приятни часове, които бяха прекарали в скъпата на сърцето им гора.

След този излет Стария Даг свикна да се разхожда от време на време в гората. Не отиваше много надалеч и доволен заставаше на някое място, откъдето пред него се откриваше широка гледка и където можеше да чувства повея на хладния вятър, който носеше от гората мириса на бор и го караше да си спомня годините на своята младост.

Търсеше нещо в себе си, нещо, което бе загубил и което вярваше, че може би ще открие тук. Някога, в младостта си, чувстваше у себе си отзивчивост към всяка мъка и радост, изживяваше силно всяко чувство на омраза, гняв, срам и обич, което имаше отношение към неговия род, към имението, към тяхното селище. А сега, ето че любовта към живота го напусна. Може би спомените от младини, които се събуждаха в душата му, когато навлезете в гората, щяха да му помогнат да си възвърне малко от някогашната живост. Струваше му се, че изсъхналите му корени ще се изпълнят отново с живителен сок, ако преживее повторно, макар и не така силно като преди, бодрите и дръзки дни на младостта си.

Терезе сякаш го беше пробудила със смъртта си. Нощем като че ли тя присядаше на леглото до съпруга си.

Още първото излизане след това в гората промени Стария Даг — лицето му стана по-различно, тялото му вече не беше прегърбено. Когато синът му си беше вкъщи, можеше да се забележи как бащата се оживява. Когато никой не го гледаше, той дълго се взираше в младото лице на сина си, сякаш се опитваше да прочете мислите му, сякаш искаше да се увери, че двамата са баща и син.

20

След лятото дойдоха есента и зимата, после пролетта, докато лятото отново се възцари над горите и селата.

В Боргланд идваха много гости през летните дни. А към края на септември пристигна някой си майор Баре заедно с дъщеря си, госпожица Аделхайд. Майорът и полковник Фон Гал бяха другари по оръжие и на младини бяха преживели заедно трудни моменти. След това пътищата им се бяха разделили и докато полковник Фон Гал живееше богато в Боргланд, хубавото имение на прадедите си, останалият в града майор Баре се бореше с немотията и кредиторите си.

Есенните мъгли започваха да слизат ниско над пътищата и ливадите. Беше време майорът и неговата дъщеря да се приберат в града, но дните минаваха, а те не бързаха да си тръгнат.

Двете девойки, госпожица Аделхайд и госпожица Елизабет, се разхождаха често заедно в градината и околностите, но между тях нямаше чувство на привързаност и близост, защото и двете бяха със студени високомерни сърца.

Госпожица Елизабет беше преживяла голяма скръб. Единственият мъж, когото бе харесала, бе загинал тъкмо когато в сърцето й бе започнало да се заражда любовното чувство. Оттогава от време на време на устните й се появяваше малка кървяща раничка. Тя избърсваше появилата се капка кръв с изящната си кърпичка и изпитваше удоволствие да гледа дълго червените петна, които се отпечатваха върху финия бял плат.

Дъщерята на майора, госпожица Аделхайд, бе прекарала изпълнен с превратности живот. Като малко момиче бе живяла на село. Тогава баща й беше кавалерийски лейтенант, а по-късно — капитан. Аделхайд обичаше да прекарва с баща си цялото време, през което той не бе зает по служба, и той я научи да язди и да общува с конете като истински мъж. Обожаваше животните, които милваше и за които се грижеше. А съседските деца тогава се събираха около нея, привличани от живостта и подвижността, които тя излъчваше. Към десетата й година нейната майка я заведе да живее при баба си, вдовица на епископ. Аделхайд се събра отново с баща си едва след десетина години — след смъртта на майка си и баба си.

От чути тук и там думи тя разбра един ден, че баща й беше допуснал сериозна грешка по време на брака си. Някаква история с жена и някакви пропилени пари от наследството на майка й станали причина за раздялата на нейните родители, заради което се наложило тя да бъде отгледана от баба си.

След приятния живот, който водеше в дома на баща си, Аделхайд се намери под строгото настойничество на своята баба — от добро общество, но властна жена, която живееше изключително със спомена за угасналата слава на своето семейство — едно от първите в страната. Тя беше така привързана към миналото, че изглеждаше като възкръснал образ от ония безвъзвратно отминали времена. Спазваше строго обичаите и вдъхваше страх със своята надменност и със своя изпитателен и прозорлив поглед. На нейни разноски и следователно под нейна власт занапред щяха да живеят нейната дъщеря и внучката й. Така Аделхайд беше отгледана и възпитана според разбиранията на своята баба. Всеки ден й се втълпяваха разни остарели теории, които нямаха вече нищо общо с живота, така че накрая всички разбирания на бабата бяха запечатани в нейното съзнание. Спомените за нейното свободно и свежо детство повехнаха в убийствения въздух на епископския дом и може би изгаснаха съвсем.

Аделхайд получи много добро образование. Преподаваха й френски, немски и дори гръцки и латински езици. А също й изкуствата за удоволствие — музика и рисуване, както и задължителните за всяка девойка от добро семейство шиене и бродиране. Баба й смяташе, че тя трябва да има същите широки и разнообразни познания, които в нейно време са се изисквали от момичетата в семействата на благородниците. Покойният епископ бе оставил много книги. Аделхайд се пристрасти да ги чете и така не й оставаше никакво свободно време, през което да мечтае спокойно за щастливите дни от своето детство. Между другото, майка й и баба й, които бяха изживели горчиви сърдечни разочарования, се помъчиха да втълпят на момичето, че любовта е само лъжа и измама и че мъжете, както казваше майка й, са само безсрамни празнодумци, от които тя трябва много да се пази.

Майката на Аделхайд умря, а малко по-късно удари часът и на баба й. Тогава девойката беше едва на двадесет години и нямаше друг изход, освен да се прибере при баща си, към когото й бяха вдъхнали голямо презрение. Той току-що беше уволнен в запаса и когато дъщеря му се прибра при него, му бяха останали малки източници за прехрана и намалени сили за работа. Освен това той не се чувстваше никак удобно с Аделхайд, която беше с още по-кисел нрав и от покойната му жена и която следеше всичките му движения с критичен и неодобрителен поглед. Все пак той притежаваше някакъв свой чар, който, въпреки немотията, му помагаше да запази голям кръг приятели и познати.

Няколко далечни роднини му се притекоха на помощ по различен начин и така двойната грижа, която му създадоха принудителното излизане в запас и съжителството с дъщеря му, полека-лека изчезна и той отново си възвърна някогашното добро настроение.

Както в миналото, започнаха отново да го канят, сега вече заедно с дъщеря му, на вечери и балове. Заедно с по-веселите и по-свободни условия на новия й живот младостта на Аделхайд разцъфна и нейната красота излезе наяве. Беше научена да се облича и да прави косите си с вкус и изящество и сега имаше възможност да прояви своята прелест и непринуденост. Един ден баща й откри, че има в дома си истинска красавица. И понеже се прекланяше пред всичко хубаво, започна да се отнася към дъщеря си с възхищение и почит. За пръв път забеляза у нея изящната и благородна осанка на своята покойна тъща и нещо от гордата представителност, която беше притежавал самият той на младини.

Започна да пести от онова, което разходваше за себе си, за да може Аделхайд да се облича добре и достойно да се представя в обществото. Тя предизвикваше възхищение с красотата и благородните си обноски, но имаше причини, които убиваха всяко желание у младежите да искат ръката й. По онова време парите и недвижимите имоти имаха голямо значение, а Аделхайд нямаше нищо. Освен това странната й личност държеше на разстояние мъжете. Нейната превъзхождаща интелигентност и образованост, нейната студенина и иронията й много скоро отблъскваха всички млади мъже, които я познаваха.

Майор Баре се надяваше да я омъжи, въпреки че все още не виждаше подходящия за нея съпруг между кандидатите, които напук на студенината й все пак не се отказваха да ухажват хубавата Аделхайд. Едва седем години по-късно, един ден преди да замине на село, където се канеше да прекара лятото, Аделхайд срещна в лицето на един аптекар човека, който поиска да свърже живота си с нейния.

Отначало този човек, който не беше вече млад, стана причина за много спорове между баща и дъщеря. Тя не желаеше и да чуе за него, при все че минаваше за богат, и подчертаваше, че не иска да се омъжи в никакъв случай. Баре не отстъпваше и казваше, че в това тежко време Аделхайд трябва да се покаже благоразумна. Най-после той й призна, че е задлъжнял до гуша и че скоро положението му ще стане безизходно.

Аделхайд се почувства жестоко наранена, за това че баща й беше решил да размени нейната младост и красота със сигурна издръжка за двама им. Все пак, въпреки своето високомерие, тя бе забелязала през последните години, прекарани в града, че животът не се състои само от голи принципи и овехтели стереотипи на поведение, че общественото положение няма някогашното значение за новите поколения. Освен това бедността, която беше принудена да понася, откакто живееше с баща си, беше прокарала дълбока следа в гордата й душа… И така, Аделхайд отказа решително да се омъжи за аптекаря.

Без да изпитват истинска привързаност една към друга, Аделхайд Баре и Елизабет фон Гал все пак намираха много общи теми за разговор, докато се разхождаха заедно. Увлечени в своя разговор, те неусетно стигаха до края на алеята, продължаваха по големия път и понякога трябваше да се отдръпват бързо встрани, за да се запазят от черните коне, които идваха от север. Всички хора от околностите поздравяваха много учтиво госпожица фон Гал. Но планинците не само не я поздравяваха, но дори не намаляваха ход, а препускаха в галоп, сякаш земята под тях гореше.

Аделхайд често питаше приятелката си откъде идват тези луди каруцари с бясно препускащите си коне и винаги получаваше един и същ отговор: „От север, от горите“. Любопитството й оставаше незадоволено. Една сутрин, докато тя се разхождаше в градината, срещна брата на полковник Фон Гал. Той не беше съвсем наред умствено и затова рядко му разрешаваха да се появява пред гостите на имението. Затова скиташе рано сутрин из парка наоколо, докато все още беше пусто. Свикнали бяха да го наричат „брат Лоренц“. Той имаше навик да държи главата си странно наведена встрани, сякаш непрекъснато се вслушваше в някаква близка опасност. И наистина, той се боеше от всичко и неговият страх служеше като повод да го държат настрани от гостите. При всеки случай, когато виждаше хора, той започваше да разказва, че някога е бил много богат, че е притежавал кюлчета злато и книжни пари и че всичко това му е било отнето. След това правеше странни бележки върху семейство Фон Гал. Затова полковникът имаше своите основателни съображения да го държи затворен.

Аделхайд беше слушала много пъти вече несвързаната история за отнетото богатство от брат Лоренц, понякога му бе задавала въпроси, с които да поддържа разговора и същевременно да задоволи любопитството си. Тя не се изненада, когато го видя на завоя на една алея и не се отдалечи, а го поздрави любезно и размени с него обикновени думи за студа и за настъпващата зима. Той я гледаше и примигваше, сякаш заслепен от слънцето. Накрая й каза, че е по-хубава от Елизабет и добави:

— Елизабет е зла! Дяволът ще я вземе дори жива!

Аделхайд сниши поверително глас, защото знаеше, че Лоренц се вслушва с особено внимание само тогава, когато му се говори шепнешком, което го караше да се съсредоточи. Каза му, че е видяла да препускат бясно по главния път добре гледани черни коне, от които се е изплашила много, и го попита знае ли откъде идват.

Лоренц я изслуша със зинала уста и й отговори също съвсем тихо, сякаш й поверяваше някоя страшна тайна, че те идват от онова имение на север, което носи името Бьорндал. И за да придаде по-голяма тайнственост на отговора си, повтори нещо, което му бяха казали, за да го изплашат:

— Там, на високото, има един капитан на име Клинге. Затворен е в тъмна и студена стая, без светлина и огън… Елизабет ми каза, че и мен ще ме изпратят да ме затворят там, ако нощем говоря високо в стаята си…

Аделхайд научи повече, отколкото очакваше.

Вестта за местонахождението на капитан Клинге тя щеше веднага да предаде на баща си, който много пъти се бе опитвал да разбере къде е изчезнал неговият стар приятел. Благодари на Лоренц, позволи му да й целуне ръка — навик от младини, за който той беше запазил спомен в помътеното си съзнание — и се отдалечи.

Мислеше за стария капитан и не можеше да проумее как така той се бе озовал горе в планината. По едно време се бе разчуло, че е кривнал от правия път. Може би пиянството? Баща й казваше, че с него се били отнесли безчовечно, с него — един доблестен офицер и безупречен другар. Защо биха затворили добрия човек в мрачното имение в горите на север?

При първия удобен случай Аделхайд извика баща си настрана и му разказа с тревога в гласа това, което бе научила за участта, сполетяла капитан Клинге. Майор Баре се възмути и заяви решително, че щом приятелят му е жив и се намира в околността, веднага ще отиде да изясни положението.

Когато майорът каза на полковника, че е научил за пребиваването на приятеля си в Бьорндал и че желае да го види, господарят на Боргланд се намръщи с видимо неодобрение относно намерението на госта си.

Не изказа гласно възраженията си, докато междувременно заповяда да впрегнат един файтон. За общо учудване Аделхайд се приготви да придружи баща си.

Елизабет кисело заяви, че нейната постъпка е съвсем неуместна, но тези думи не промениха решението й.

Така за втори път файтон на Боргланд се отправи на север към Бьорндал. Пътниците спряха в Хамарбьо, както правеха всички чужденци, майорът попита за пътя към имението Бьорндал и се увери, че капитан Клинге е там, преди да продължат нататък. Пътят, който водеше към имението, ставаше все по-стръмен и непривикналият кон се изкачваше бавно. Така Баре и Аделхайд имаха време да разглеждат околността по цялото продължение на пътя, както и стената, която го заграждаше. Тя беше каменна и цялата покрита с мъх, а зад нея се редуваха стари възлести дървета, които следваха на равни разстояния едно от друго.

Пристигнаха в един двор, оформен от грубо построени върху широки основи сгради и след това влязоха в друг двор, покрит с плочи, който беше по-голям от първия, но светнал от чистота. На някои места между плочите се показваше свежа трева и в средата се издигаше един тройно разклонен великански дъб, напомнящ на приказно чудовище.

От един съседен заслон излезе бдителната госпожица Крюсе, която посрещна гостите с известна сдържаност, когато разбра, че идват от Боргланд. Но когато пожелаха да видят капитан Клинге, госпожицата стана мила и приветлива.

В залата беше тъмно, защото завесите на прозорците бяха спуснати, а огънят в огнището светеше слабо. В царуващия полумрак едва можеше да се види нещо. Един висок мъж стана от пейката до огнището, приближи се до Баре и дъщеря му и се ръкува. В същото време капитан Клинге, който слизаше по стълбите, позна гостите, защото пламъците от огнището ясно осветяваха лицата им.

— Не, не мога да повярвам на очите си — извика той изненадано. — Баре, ти ли си, стари разбойнико? А до теб е прекрасната Аделхайд!

Клинге и Баре се прегърнаха сърдечно. Майорът се взираше внимателно в лицето на приятеля си, търсейки следи от затворническия му живот. Капитанът имаше здрав вид на изпечен от слънцето и брулен от ветровете човек и Баре се досети, че приказките на Лоренц са били бълнувания на луд. Аделхайд се бе отдръпнала към вратата, готова да излезе, но госпожица Крюсе се върна с два запалени свещника, които постави върху полицата на високата камина.

Гостите искаха да си тръгнат веднага, затова отклониха поканата да седнат. Но домакините настояха и те останаха. На масата бяха сложени стъклени чаши, напитки, лули и тютюн.

Баре вдигна смаяно вежди, когато допря устни до чашата си. Какво беше това божествено питие? Пи пак и разбра. Изненадата му беше голяма. Да попадне толкова дълбоко в горите на север и там да пие чудесен отлежал френски коняк! Пи още глътка и докато се радваше на сладостта й, загледа с удивление Стария Даг, който спокойно пушеше и гледаше как играят пламъците в огнището. Той едва сега можа да види ясно лицето му.

През цялото време на пребиваването им в Боргланд нито веднъж не беше ставало дума за имението на север и за неговите господари и майорът не можеше дори да допусне, че в мазетата на това горско имение се намират най-добрите питиета от мазето Холдер. Когато ги пренесоха в Бьорндал, те бяха на вече доста почтена възраст, а и прекараните тук години ги бяха подобрили още. Госпожица Крюсе се бе научила от господарката си да води подробен списък на наличните в мазето бутилки с напитки и понеже гостите идваха от Боргланд — това прословуто имение — сметна за необходимо да поднесе най-хубавите от тях.

Когато в чашите започне да играе златистото пламъче на хубавото питие, езиците бързо се развързват. Съвзел се вече от първоначалната изненада, Баре отново стана прословутият весел събеседник. Даг също се раздвижи, а старият капитан сияеше от удоволствие. Малко настрани, седнала в едно тежко дървено кресло с висок гръб, отрупано с възглавници и кожи, почиваше Аделхайд и не взимаше участие в разговора на мъжете. Бяха й поднесли чаша сладко вино, която тя постави върху широкото подлакътно облегало на креслото и продължи мълчаливо да наблюдава тримата събеседници. Може би скучаеше?

Аделхайд Баре не беше от онези девойки, които скучаят, когато не ги ухажват. Тя знаеше да се наслаждава на самотата. Седнала удобно в голямото кресло, на чието облегало чашата с вино отразяваше пламъците на огнището, тя с удоволствие наблюдаваше и мислеше. Без да може да преценява като баща си, тя все пак чувстваше синхрона, хармонията между това качествено старо вино и настроението и обстановката, които я заобикаляха. Тук цареше някакво особено благородство. Колко много се отличаваше то от онова, което беше виждала дотогава! Може би присъствието на стария човек придаваше тази особеност на приема или пък величествеността на голямата зала? Погледът й привикна с полутъмнината и тя различи върху дървената облицовка на една от стените един много стар, изящно изтъкан килим, чиито нежни цветове се съчетаваха чудесно. Вратата, през която бяха влезли, също беше особено хубава със своите изрязани в масивното дърво фигури и с изкусно изработените от ковано желязо резета. Аделхайд забелязваше всичко.

Вън беше започнал да духа вятър. Тя го чуваше да свири тъжно зад вратата и същевременно долавяше дълбокото съзвучие на една необятна песен. Там някъде пееше хор, съставен от всички гласове на гората. Песента му проникваше в цялото й същество и събуждаше непознати отзвуци. Какво спокойствие и каква пълна безопасност царуваха тук! Как близо се чувстваше до природата, попаднала сред един свят, за чието съществуване нямаше представа и чийто живот й се струваше по-съдържателен, по-възвишен и същевременно по-прост от живота, който познаваше!

Отвън се чуха стъпки, вратата се отвори рязко и на фона на настъпващия вечерен здрач се открои сянката на мъж. Вратата се затвори, но мъжът остана до нея със затворени очи поради светлината, с пушка в ръка, с изпокъсани дрехи и разрошени коси. Беше Младия Даг, който се прибираше от гората.

Той поздрави с кимване баща си и стария капитан. После, понеже видя край масата трето лице, което не познаваше, се приближи, за да се запознае. Капитан Клинге го представи на майор Баре и после на девойката. От отдалеченото си място близо до огнището Аделхайд отговори на поздрава на младия мъж със сдържано движение. Досега не беше срещала толкова необикновен човек. В първия момент, когато Даг се появи на вратата, тя едва не извика от страх, но когато го видя как се усмихва на мъжете около масата, веднага се успокои. Очарована от неговата хубава, открита усмивка, от неговото енергично и благородно лице, тя съвсем притихна в тъмния кът, за да може да го разгледа по-внимателно, без той да забележи това.

Даг взе едно кръгло столче и седна до огъня, като не преставаше да търка вкочанените си от студ ръце, докато се радваше на топлината, която постепенно отпускаше премръзналото му тяло. Предложиха му чаша коняк, която той изпи на един дъх. Едно старо куче, което бе лежало дотогава незабелязано в някой ъгъл, веднага отиде при него и започна да му се гали, като махаше с опашка, весело скимтеше, душеше и лижеше ръката, която го милваше.

Потънала в креслото, Аделхайд не сваляше поглед от Младия Даг. Никога не бе присъствала на подобно запознаване между възпитани хора. По карабината му отгатна, че се връща от гората, но в какво състояние, Боже мой! Дрехите му бяха захабени, изпокъсани и покрити с петна. Левият крачол на панталона му беше вдигнат до над коляното и под него се виждаше стара кожена гетра.

Даг се обърна, за да поиграе с кучето, и тогава девойката можа внимателно да разгледа лицето му, което беше потъмняло от слънцето и вятъра. По него се четяха воля и решителност, но чертите на лицето му бяха чисти и смекчени от нещо младежко и весело. Силата, която криеха мускулите на неговото едро и развито, но много стройно тяло, беше удивителна, а движенията му бяха гъвкави и ловки като на младо животно. Никога тя не бе срещала подобен мъж.

Въпреки безредието, в което се намираше облеклото му, Аделхайд не можеше да не забележи снежнобялата яка на ризата, която се открояваше върху мургавата му шия. Тя отмести поглед върху маншетите и се изплаши: около лявата му китка и нагоре до лакътя имаше превръзка, която беше подгизнала от кръв. Тя искаше да го попита какво му се е случило и все не се решаваше, но, докато го наблюдаваше как се смее чистосърдечно с детския си смях, набра смелост и попита:

— Да не сте се ранили в гората?

— О, не! — отговори той. — Това е дребна работа. Драскотина, която ми причини един орел.

— Орел? — попита изплашена Аделхайд. — Били сте се с орел?

— Не. Стрелях в него и той падна. Но не беше убит, а само ранен в крилото и когато се приближих, той се хвърли върху мен.

— И тогава го убихте? — полюбопитства тя тревожно.

— Да.

Майор Баре долови част от техния разговор и на свой ред се намеси:

— Орел? — учуди се и той. — Видели сте орел?

— Убил е орел — подчерта Аделхайд.

Щом разбра, че орелът е донесен тук, Баре поиска да го види и да чуе подробно как е бил убит, защото смяташе да съчини от този случай цяла ловджийска история, с която да забавлява приятели, когато се върне в града. Но Младия Даг отговори, че няма какво особено да се разказва за този незначителен лов.

В същата минута влезе госпожица Крюсе и поднесе нови питиета. Капитан Клинге й разпореди да донесе убития орел, за да го види майорът. Тя кимна с глава и излезе.

Аделхайд не можеше да откъсне поглед от окървавената превръзка на ръката на Младия Даг. Обзело я беше странно желание да прегледа и превърже тази рана. Но понеже разбираше, че Даг не намира раната за опасна, прецени, че е по-разумно да не се обажда.

Неизпитвани досега чувства започнаха да я вълнуват. Някакъв нов порив я обземаше против волята й и я тласкаше към нещо непознато и вълнуващо. Чувстваше, че я обхваща горещо желание да се влее в живота, който наблюдаваше тук и който беше толкова естествен, чист и изпълнен с простота и спокойствие. Оттук животът в града й изглеждаше далечен и чужд. Ясно си представяше кръга на своите познанства: изкуствено усмихнати лица, лицемерно доброжелателни жени, които зад гърба й злословеха пред други, престорени и преднамерени ласкателства на мъже, които помежду си се подиграваха с гордата й бедност. Тя познаваше много добре всички тези лицемери и техния пуст, скучен и несъстоятелен живот.

Чу се силен удар по вратата и в залата нахлу някакво странно същество. В първата минута не можеше да се разбере дали беше човек, животно или някой дявол. Беше дърводелецът Местерн, който бе заместил Йорн Мангфодци. Той се занимаваше с всякакви поправки в имението. Умееше също да препарира убити животни. Бяха му предали убития орел, за да направи, ако е възможно, нещо от него, защото понякога Местерн имаше чудесни хрумвания. И когато му съобщиха, че има гости в залата, които желаят да видят хищната птица, той я донесе. Направи няколко стъпки до средата на помещението, без да каже дума и застана с орела в ръце. Беше направил някакво приспособление, което можеше да поддържа крилете на птицата разперени и в този си вид, с изнесена напред глава и клюн, сякаш готов да разкъсва, орелът изглеждаше като жив.

Местерн, след като се порадва на впечатлението, което бе произвел, още веднъж разпери крилете на птицата и излезе от залата, в която проникна студен въздух отвън. Безразличен към демонстрацията на дърводелеца, Младия Даг, който остана седнал до огнището, сви вежди, но не се обърна.

Щом госпожица Крюсе съобщи, че вечерята е сложена, майорът и неговата дъщеря разбраха, че е време да си вървят и затова веднага станаха.

Извисяващите се пламъци в огнището и свещниците над него осветиха Аделхайд Баре, когато се сбогуваше при вратата. Младия Даг я загледа внимателно в лицето, а Стария Даг едва сега с учудване забеляза красотата на младата гостенка, която през цялото време бе седяла в сянката.

Настъпи пак зима със своите дълги нощи, снегове и ледове. Мъжете отидоха да работят в горите. Рано в зори и надвечер над колибите, скрити под големите дървета, се виждаха тънки стълбове синкав дим, излизащ от комините. Животът в Бьорндал продължаваше своя обичаен ход под върховното ръководство на Стария Даг. Както всяка година, бързите черни коне често препускаха по пътя, водещ към града.

21

Часовникът удари полунощ.

В салона на майор Баре госпожица Аделхайд седеше сама и бродираше. Беше се отпуснала на облегалката на креслото и бе оставила иглата и конеца. Тази вечер обичайната й надменност я бе напуснала. С наклонена настрани глава и полузатворени очи девойката мечтаеше.

Дванадесетте удара на часовника я извадиха от мечтите и един мил образ бавно се разсея. Аделхайд стана бързо и се приближи до огледалото. Само една свещ осветяваше стаята, но все пак лицето и гладката й шия се откроиха насреща като светъл портрет върху тъмен фон. Под дългите извити ресници очите й светеха в полумрака и извивките на устните й се очертаваха великолепно. Тя стоя дълго пред огледалото, задълбочена в ням разговор със себе си. Ето че бе изминал още един ден от нейната младост. Лека сянка на умора помрачи лицето й. Все същите мисли я измъчваха нощ и ден и не й позволяваха да спи.

Дали и тя щеше да има съдбата на майка си и на други жени от нейния род?

Съдбата на майка й… Аделхайд си спомни някои пропити с мъка думи, които майка й бе произнесла, когато издъхваше, стискайки ръката й в своята. С какво основание можеше да очаква по-добра участ от нейната? Майка й беше дъщеря на висш духовник от виден и богат род и все пак завърши своя живот бедна и изоставена. На какво можеше да се надява тя — презираната дъщеря на един потънал в дългове офицер от запаса? И все пак не можеше да се освободи от мисълта, че не е като другите момичета, че е по-хубава, по-умна, по-образована, и тогава започваше да мечтае за луди неща. Само защото й се яви случай да посети веднъж онова имение на север, ето че в суетната й душа се появи безумна надежда и, въпреки здравия разум, започна да мечтае за невъзможни неща, които само едно глупаво малко момиче може да си въобрази! Как да се освободи от тези безумни мисли?

Защо гората пя онази незабравима песен, когато тя седеше в голямата зала? Защо се бе появило у нея онова горещо желание да превърже ръката на Младия Даг? Защо си спомняше много по-ясно големия чист двор на онова имение и плътната сянка, която хвърляше върху него великанският дъб, отколкото парка около имението Боргланд, в който беше гостувала няколко седмици? Защо запази спомен и за най-незначителните неща — за мириса, който издаваха пъновете в огнището, и за шумоленето на вечерния вятър между дърветата в гората?

Не можеше да се вижда вече в огледалото. Очите й се бяха налели и една гореща сълза се плъзна по страната й. Обърна се живо, взе кърпичката и с решително движение избърса очите си и потисна мислите, които я измъчваха. Вдигна отново гордо глава и се помъчи да се съвземе.

Но тази вечер не успяваше да се справи с потока от мисли, който упорито се връщаше в руслото на мечтите й.

Досега тя си бе служила като с щит с всичко, което бе изпитала косвено или бе чула да се говори за нещастни женитби, за измами и изневери в любовта, за да се брани срещу пристъпа на всякакви чувства. Бе приемала любезностите и комплиментите на своите приятели в развлеченията като монета без стойност и се бе отнасяла с галантните млади мъже от своя кръг като с пионки в играта, която не й доставяше никаква радост. Двадесетгодишна, отпрати един от тях с жестока ирония. Неговите признания и протести й се струваха толкова празни и кухи! Последваха други, за които дори споменът й беше неприятен. Най-после се появи този богат четиридесетгодишен аптекар. Тогава Аделхайд понесе тежки думи от баща си, който й обясняваше, че парите са всичко в живота и че до гуша му е дошло от романтичните блянове на нейната глупава гордост. Той се бе забравил от гняв, когато тя повторно отказа на аптекаря, който по-късно поднови своето предложение, разчитайки, че гордостта й ще се пречупи пред немотията. Уви, ще се примири и ще се омъжи за него — така мислеше на моменти тогава — за да се спаси от глад и от участта на леля си Елеоноре. Не можа да го стори. И днес, когато навреме разумът й вземаше връх, стигаше до същата задънена улица.

Докато разсъждаваше така, Аделхайд започна да разбира, че е започнала да се променя. Досега тя беше проявявала недоверчивост към това чувство, което наричаха любов, защото то обещаваше много, но в нейното семейство бе донесло горчиви разочарования. Онова, което чувстваше сега, не беше неспокойно очакване да се случи чудо или да получи някакво предимство, а настойчива необходимост да бъде щедра, великодушна, ласкава, услужлива.

В действителност с тази своя щедрост, с това великодушие, тя искаше да накара да запламтят от благодарност две очи, които вече нищо не би могло да заличи от паметта й. Искаше да види отново чудната усмивка на онова красиво мъжко лице със силни, запомнящи се благородни черти, но отправена към нея, за нея, да я види пак… още веднъж… задълго… завинаги…

Потънала в своите мисли, Аделхайд се опитваше да прозре дълбоко в себе си. Често й бяха казвали, че е достойна представителка на своя род и тя знаеше отлично какво се криеше зад тези думи: че жените от този род открай време бяха красиви, горди, способни и умни, но че техните сърца са студени, че бяха непоносимо високомерни и че носеха нещастие на своите съпрузи.

Спомни си, че леля й Елеоноре в момент на откровение й беше разказала нещо, което сега я ужаси. „Да — бе казала тя, — жените от нашия род са горди, но не и студени, както се твърди. Те винаги са се влюбвали само веднъж в живота и тази своя любов са пазели в сърцата си до края на своите дни. Някаква прокоба властва над тях, защото никога не са се омъжвали за човека, когото са обичали и ако впоследствие са се задомявали, това не е ставало по любов и затова браковете им са били нещастни. Възможно е — бе заключила леля й — някоя от тях да е сгрешила много пред Бога, та неговият гняв да преследва целия им род.“ Затова леля й Елеоноре бе останала неомъжена.

Аделхайд подпря глава на ръката си. Дали и нейната орис нямаше да бъде същата — да се увлече по някого, за когото няма да може да се омъжи никога, нито да го забрави? Дали не беше съдбата тази, която я бе отвела в Бьорндал, за да срещне мъжа на живота си и после да страда по него до своя край? Каквато беше бедна, защо не именно тя да не можеше да избегне това проклятие?

И все пак не можеше да се упрекне, че се бе забравила в своето увлечение. Всъщност той е един селянин — ще кажат презрително хората от нейния кръг — и дълбоко в себе си ще й се подиграват за този неравен брак.

— Лъжеш, Аделхайд!

Тези думи прозвучаха ясно в стаята. Тя се огледа наоколо, за да се увери, че е сама. Всъщност самата тя ги бе произнесла под натиска на разбунтуваната си съвест.

— Да, лъжеш! — повтори тя много тихо. — Криеш съвсем друго нещо зад големите думи за любов и съдба, с които се кичиш. Прикриваш своята суетност и мамиш гордостта си. Знаеш много добре, че Бьорндал е голямо и богато имение, където много момичета от най-добрите семейства биха се чувствали щастливи, ако можеха да влязат. На своето желание за охолство и разкош се мъчиш да подчиниш гордостта си. Би желала всички онези, които не те обичат и те презират, да видят как твоята мизерия се превръща в изобилие и да завиждат на твоето тихо благополучие, докато те се борят с всекидневните си грижи и със страха от неизвестното бъдеще.

Аделхайд стана, събра длани и произнесе следните думи като молитва:

— Знам, че вдигам поглед по-високо, отколкото стоя самата аз; сега знам, че Бьорндал е богат и могъщ; но Бог ми е свидетел, че не знаех това тогава и че тази мисъл не можеше да ми повлияе, когато срещнах Младия Даг и се влюбих в него. Господи, ти знаеш, че това е самата истина. Помогни ми да се спася от своите лоши наклонности. Изпитай ме. Направи така, че да го видя пак и да стана негова съпруга… Дай ми възможност да докажа, че мога да му бъда вярна спътница в добри и лоши дни. И накажи ме, ако не изпълня това свое обещание…

Тя се отпусна в креслото с лице надолу към ръкоделието и изпъна ръце през масата. И тя зашепна още думи, прочувствени молитви…

Красивата и чиста Аделхайд заспа на масата в салона, без следа от надменността си.

На циферблата на часовника, доставен от Англия, бяха написани просто две думи: „MEMENTO MORI“[3]

На латински това означаваше нещо, че трябва да помниш смъртта, но за Аделхайд винаги значеше: „Бъди открита“, макар че на нея никога не й бяха позволявали да бъде такава. Часовникът биеше на всеки час.

Току-що бе ударил два часът, когато в ключалката на външната врата се завъртя ключ и майор Баре влезе. Той бе прекарал вечерта с приятели и беше пийнал. Все пак бе успял да забележи от улицата, че прозорците на салона, където спеше, още светят. Той не би се обезпокоил, ако видеше светлина в стаята на Аделхайд, която беше станала толкова особена напоследък, но присъствието на хора в салона по това време му се видя странно.

Отвори вратата много внимателно и безшумно я затвори. Сега му стана ясно: Аделхайд бе заспала над ръкоделието си. Станала е по-благоразумна — помисли той — и е започнала да работи върху чеиза си, вероятно е размислила и е променила решението си по отношение на аптекаря.

Баре имаше склонност да вижда нещата така, както на него му изнася, и не беше прозорлив по отношение на хората. Но и не се сърдеше на техните грешки и лесно намираше доводи, за да ги оправдае. Може би той имаше известно основание да се показва снизходителен, защото едва ли намираше сериозни причини да бъде доволен от себе си.

Наближаваше Коледа, парите за нищо не стигаха, а времената бяха тежки. Засега нямаше изгледи да бъдат поканени с Аделхайд да прекарат някъде на гости празниците и се боеше, че ще остане сам с нея през тези дни, за да се справя с лошото й настроение заради безпаричието и изолацията, в които се намираха.

Изгледа продължително дъщеря си и почувства известно състрадание към нея, при все че по принцип не се трогваше от нищо.

На масата имаше едно писмо за него. Отвори го и лицето му веднага светна.

— Аделхайд!

Девойката скочи и веднага погледна стенния часовник. Беше почти два и половина. Не искаше да му даде възможност да я изпревари и да започне да я упреква, че стои толкова късно и хаби свещи, затова веднага го нападна:

— Защо се прибираш толкова късно?

— Същият въпрос не пропускаше да ми зададе и майка ти — отговори шеговито Баре.

Аделхайд потърка очи и се загледа в развеселеното лице на баща си. И помисли, че е удобно — при това добро настроение, в което той се намираше — да го накара да се съгласи с онова, което беше намислила: да прекарат коледните празници у Фон Гал. Много пъти през лятото господарите на Боргланд ги каниха, може би от най-обикновена учтивост, да прекарат тази Коледа при тях. Сега Аделхайд искаше да склони баща си да пише, за да напомни за поканата и да им съобщи, че ще отидат.

Междувременно майорът й каза, че е прочел полученото писмо.

— Да? — погледна го в очакване Аделхайд.

— Отгатни от кого е.

По тона, с който баща й я попита, Аделхайд заключи, че това писмо не идва от случайно място. Но напразно се мъчеше да се сети кой би могъл да изпрати на баща й подобно послание.

— Не се ли сещаш? — засмя се Баре.

И тъкмо когато отговаряше отрицателно, внезапно я осени една мисъл:

— Може би от… Боргланд? — промълви тя.

— Не си на крив път — усмихна се Баре.

Аделхайд затвори очи от обхваналото я вълнение. Тя се бе молила, горещо се бе молила за това… Дали искрените й молитви бяха чути?

Развеселен, баща й я изтръгна от унесеността и я накара да се помъчи да отгатне точно откъде идва поканата… Но нейното желание беше да отидат в Боргланд и щом разбра, че поканата не е от Фон Гал, отпусна се, уморената й глава клюмна и в душата й пропълзя разочарованието.

Баре не можеше да разбере тази внезапна промяна у дъщеря си, която, след като се развълнува толкова силно, изведнъж стана напълно безразлична. Може би, си каза той, тази покана за нея няма значението, което той й отдаваше. Какво ще прави, ако тя реши да отговори отрицателно на поканата? Ще се разгневи и ще си послужи с властта, която имаше като баща.

— Понеже не можеш да отгатнеш и понеже е много късно, ще ти кажа… Това писмо е от онзи беден дявол Клинге.

— Клинге? — извика Аделхайд.

И като забрави всякаква сдържаност, тя се изправи живо и се наведе напред с вкопчени в облегалката на креслото ръце.

— Да — отговори майорът, който се учуди още повече при тази промяна в държанието на девойката. — Виждам, че си разочарована, но трябва да се съгласиш. Знаеш добре, че той ми е стар другар и добър приятел. Освен това нямаме възможност да избираме къде да отидем за Коледа. Времената са тежки за нас… Нямаме пари, нямаме удобства… Трябва да се радваме, че са се сетили да ни поканят.

Аделхайд намери време да се съвземе. Без дума да каже, облегната на облегалката на креслото, с изправена глава и с вкопчени една в друга ръце, тя изслуша писмото на Клинге.

Той ги канеше да отидат да прекарат коледните празници в Бьорндал и им даваше някои напътствия относно пътуването в големия студ. Ако желаят, може да им изпратят шейна в града, за да ги отведе, но понеже щеше да се наложи да правят дълги спирания, за да може да си почива конят, според Клинге било за предпочитане да наемат кон, който да сменят на пощенските станции по пътя, а на последната пощенска станция щели да намерят кон, изпратен от Бьорндал, който да ги отведе в имението. Препоръчваше им да върнат отговора си чрез търговеца Холдер, който щял да го предаде на човек от Бьорндал, който трябвало и без това да слезе до града.

Аделхайд беше съвсем неподготвена за Коледа, когато дойде писмото на Клинге, така че започна да пере, да глади и да поправя както овехтелите дрехи на баща си, така и своите. Тази работа, която й беше противна в друго време, сега вървеше леко и весело. Дните преди тази Коледа станаха оживени, радостни, трепетни, както в най-хубавите години от детството й.

Никога звънчетата на шейна не бяха звънтели така радостно за Аделхайд, както сутринта, в която конят направи първата си крачка по дългия път.

22

Беше вече късно през нощта в Бьорндал, последната нощ преди Коледа.

Госпожица Крюсе затвори безшумно вратата на кухнята и въздъхна дълбоко. Беше привършила работата си. Тя бе толкова заета през целия този месец. А работата по приготовленията за празника беше огромна и изискваше непрекъснато нейното присъствие. Всички търсеха помощта й и тя бдеше навсякъде — в мазето, в склада с продуктите, в обора и в хамбара. Другите от прислугата бяха преуморени и заспиваха около нея по време на последните нощни работи, но тя продължи да ръководи и не допусна силите й да й изневерят.

Вдигна газената лампа в залата и разгледа наоколо: всичко беше чисто и излъскано. Утре щяха да пръснат хвойна по пода, за да освежат въздуха и да го наситят с приятен аромат. Разрови пепелта в огнището, за да се увери, че под нея има достатъчно жарава, след това взе пак лампата и безшумно се изкачи по стълбището.

Имаше доста грижи тази година. В Бьорндал продължаваха да спазват реда, установен от Терезе и Ане Хамарбьо, споменът за които бе още жив в имението и в селището. Госпожица Крюсе беше уморена, но доволна от свършеното. На другия ден й оставаше да приключи с някои дребни неща. Всичко щеше да бъде готово навреме и гостите можеха да пристигнат.

През живота си тя бе срещала много високопоставени хора, но никога не бе виждала девойка като дъщерята на майор Баре, която очакваха за Коледа. Не беше съвсем сигурно, че тя и баща й ще дойдат, защото отговорът им не беше окончателен, но капитан Клинге вярваше, че ще се отзоват на поканата. Също и Стине Крюсе вярваше, че ще дойдат, защото се боеше, че Коледа ще мине без особено оживление, ако няма гости. Капитанът щеше да се умърлуши, ако поканените му изневеряха, а и Стария Даг, който обичаше да играе на карти, щеше да съжалява за майора. Освен това госпожица Крюсе си беше наумила нещо важно. Тя бе забелязала не само красотата на девойката, но и нейната горда и властна осанка, която показваше, че у нея има качества на господарка и домакиня. А Младия Даг беше вече на възраст за женене.

Госпожица Дортея я бе научила да поставя своята облага винаги след облагата на ближния си. Но понякога беше много тежко да прилага това правило, защото и тя беше човек със свои желания. Дълбоко в себе си Стине Крюсе таеше две страсти: да бъде и да си остане госпожица Крюсе от Бьорндал — важно положение, след като господарят й беше предоставил изцяло ръководството на дома, заради което бъбривата й майка и баща й пияница не преставаха да говорят по седенките в селото в равнината и да се хвалят. Другата й страст беше Младия Даг, който никога, нито с дума, нито с жест не бе насърчил чувствата й. Само от време на време й благодареше за някоя направена му от нея услуга и любовта й се подхранваше с тези трохи. Обръщаше се към нея за храната, която си носеше в гората, или за да му ушие бели ризи, които обичаше да носи. Ако само можеше да си представи с какво търпение ги шиеше и с каква грижа ги избелваше и простираше да съхнат на слънце!

За да остане вярна на нравствените предписания на своята покойна господарка Дортея, госпожица Крюсе започна да се подготвя да бъде заместена от госпожица Баре във всичко, което й беше най-скъпо.

Стигнала до стаята си, Стине остана пред вратата известно време, за да подреди мислите си. След това се запъти към стаята на Дортея, която бе приготвила за госпожица Баре. Още веднъж провери всичко — възглавниците и дюшека, който беше напълнен с пух от северни патици и беше мек и лек като дихание, калъфките на възглавниците и чаршафите от бяло като сняг платно, изпредено и изтъкано в имението и избелено на слънце по зелените склонове на имението. На пода, пред леглото беше постлана кожа от рис — топла и мека за босите крака.

Госпожица Крюсе помириса въздуха в стаята: тук от три дни гореше огън, за да я затопли добре и в огнището бяха сложили борови клонки, за да прогонят и най-слабия дъх на застояло.

Госпожица Баре вече можеше да дойде и щеше да види, че в Бьорндал знаеха да живеят не по-зле от хората в избрания кръг, в който тя се движеше!

На следващата сутрин, преди още първото сияние на зората да се появи над горите на изток, вратата на спалнята на прислугата се отвори към двора. Един запален фенер светна в мрака и после изчезна в конюшнята. Беше главният коняр Сивер Бакпе, който започваше всекидневната си работа. Стария Даг реши Сивер да отиде да посрещне майора и дъщеря му. Той го предупреди, че майорът, който бе служил в кавалерията, е голям познавач на конете и затова трябва да внимава при избора на коня, който щеше да впрегне в шейната.

Трябваше да впрегне Бамсен, големият черен жребец, макар че животното изглеждаше неспокойно тази сутрин. Бамсен имаше силен гръден кош и беше бърз като светкавица. Колко жалко, че такъв кон често биваше възбуден, сякаш обсебен от зъл дух дотолкова, че никой християнин не смееше да се приближи до него! Затова почти през цялото време Бамсен стоеше в конюшнята, където от време на време се развилняваше и заедно с това подивяваше още повече, докато и самият Сивер започна да се бои от него.

Когато тази сутрин той отвори вратата на конюшнята, от всички страни започнаха да се чуват удари с копита, дрънкане на вериги и остро цвилене. Бамсен, който беше в дъното, се обърна, постави глава върху преградата и запръхтя шумно, с широко отворени ноздри, с неспокойни очи и настръхнала грива. Не искаше да го безпокоят.

Някакво особено хъркане, което премина в хилене, накара Сивер да подскочи. Той бързо се прекръсти и измърмори някаква молитва. Сега вече нямаше защо да се бои от злите духове чак до следващата нощ. Затова започна по-спокойно да приготвя Бамсен за пътуването. Но когато понечи да постави гребена в гривата му, животното рязко вдигна глава и откри големите си зъби, готово да хапе. Ооо, духовете продължаваха да се навъртат тук! Сивер ги изруга щедро, уверен, че след молитвата, която произнесе, ругатните няма да му навредят.

Напълни една торба с ечемик, която щеше да вземе със себе си, прегледа още веднъж хамутите и звънчетата, след това прекоси двора и се упъти към кухнята, предвкусвайки хубавата закуска, която му бяха приготвили, преди да тръгне на дълъг път в снега и студа.

Започна да се развиделява, когато с помощта на един от слугите Сивер Бакпе измъкна вън шейната, която ползваха за дълги пътувалия.

Сега вече трябваше да изведат от конюшнята и да впрегнат Бамсен, и танците започнаха. Жребецът се дърпаше и отскачаше с такава бързина и сила, че беше опасно за живота на всеки, който се доближеше много до него. Но Сивер, който бе набрал смелост след една чаша горещ грог, се вкопчи здраво в гривата му, като внимателно наблюдаваше неговите движения и не преставаше да скача заедно с него. Най-сетне успя да му надене юздата. Това беше най-трудното. После го впрегна в шейната и със здравите поводи в ръце стана негов пълен господар.

Под строгия и бдителен поглед на госпожица Крюсе няколко прислужници застлаха шейната с кожи. Поставиха завивки, ръкавици и други принадлежности, които предпазваха от студа и които се пазеха в заключени сандъци. Ключовете, нанизани в тежка връзка, винаги се намираха в ръцете на Стине.

Сивер обу високи ботуши, облече шубата си от вълчи кожи, хвана здраво поводите и като взе камшика в ръка, скочи леко в шейната. Бамсен се вдигна на задните си крака, хвърли се стремително напред, прекоси двора със светкавична бързина, мина през входа и изчезна сред облаци снежен прах.

Докато Стине наблюдаваше заминаването, на устните й се появи доволна усмивка. С такъв екипаж майорът и дъщеря му щяха да пътуват добре и да пристигнат бързо в Бьорндал.

Колкото денят напредваше, толкова в имението ставаха по-нетърпеливи. Стария Даг постоянно излизаше от къщи, за да види дали оттатък селото, по склоновете на Хамарбьо, не се е задала вече шейната.

— Може би са се отказали да дойдат заради големия студ? — казваше той на Клинге.

— А, не — отговаряше старият капитан, който криеше нетърпението си под престорено безразличие, — ако са решили да дойдат, нито дългият път, нито силният студ биха ги спрели.

Стария Даг се разхождаше напред и назад със свити вежди. Казваше, че ще съжалява най-много, ако майорът не дойде, защото няма да има с кого да играе на карти, а всъщност се тревожеше, че може би ще трябва да прекара празниците без гости. Коледа извикваше у него много тъжни спомени и щеше да му бъде непоносимо, ако останеше сам през празниците с мислите, които не го оставяха на мира денем и нощем. И колко щеше да бъде неприятно да отиде на църква без никакъв гост… Майор Баре и неговата дъщеря щяха да предизвикат истинско удивление, ако се появят заедно с него на коледната служба в църквата. Всичко това, а може би и друго нещо, го вълнуваше при мисълта, че Сивер може да се върне без гостите. Писмото, което получиха от майора не съдържаше особено ясно и решително обещание. Освен това през тези дни стана още по-студено. Скованият сняг скърцаше под краката и във въздуха се носеше гъста мъгла, през която слънцето изглеждаше като кървавочервена топка.

В Корсвол, в странноприемницата на пощенската станция, Сивер Бакпе бе посрещнат с почит, както беше обичай, когато там спираше някой от Бьорндал. Настанен до една отрупана с превъзходни гозби и питиета маса, той изглеждаше внушителен. За него този ден беше чудесен, защото бе пристигнал с пълни шепи пари, които му бе дал Стария Даг и които той пръскаше с великодушие и достойнство, не по-малки от тези на неговия господар.

След като хапна и пийна както трябва, Сивер се оттегли в една от стаите, за да си почине, докато пристигнат гостите, които чакаше.

Времето минаваше и започна да се свечерява. Стопанинът на странноприемницата не преставаше да снове до южния прозорец, за да види дали по пътя от юг не се задава някоя шейна. Студът беше изрисувал стъклата на прозорците с цветя така, че той трябваше да духа и стърже с нокът скрежа, за да може да погледне навън. Може би гражданите, които очакваше Сивер, бяха се отказали от пътуването заради студа? Ако не се появяха скоро, трябваше да събудят Сивер, тъй като той може би щеше да предпочете да се върне у дома, преди да се стъмни съвсем. Стопанинът пак отиде при прозореца, пак духа и стърга. Ледът ставаше все по-корав и мъчно се стържеше.

Това върху стъклото дали беше сянка от леда или кон, който се движеше по завоя на пътя?

Кон беше. Сега вече го виждаше много ясно. Шейната беше тясна и разнебитена, затова се люшкаше и друсаше. А конят беше стар и вече видимо уморен.

Беше късно след пладне, когато майор Баре и Аделхайд пристигнаха капнали от умора с пощата и влязоха в залата на Корсвол. Бяха премръзнали и гладни, а майорът беше и ядосан. През целия път не беше преставал да ругае коня, шейната и каруцаря, които им бяха дали в града, за да ги докарат тук, където трябваше да ги чака шейната от Бьорндал.

Техните дрехи и завивки бяха далеч недостатъчни, за да ги защитят от студа. И понеже и шейната не беше обзаведена с необходимите завивки, двамата пътници бяха почти замръзнали по пътя. Краката им бяха най-зле — въобще не ги чувстваха. Майорът продължаваше да ръмжи и ругае.

— Има ли тук някой от Бьорндал? — извика той.

Когато разбра, че отдавна ги чака шейна, че конят си е отпочинал добре и че е готов да тръгне обратно веднага, Баре бързо се успокои.

— Какво ще кажеш? — попита той дъщеря си. — Няма ли да бъде по-добре да тръгнем веднага? Скоро ще се стъмни.

Аделхайд се съгласи. Кръчмарят отиде да събуди Сивер. Чу се трополене по задното стълбище, а след малко и звънчетата на коня, който извеждаха от конюшнята. Майорът и Аделхайд се облякоха и излязоха на двора. Беше почти мрак, но Баре виждаше достатъчно добре, за да прецени веднага великолепния Бамсен и да се възхити от него, от хамута, от звънчетата и от чудесната шейна. Един от слугите едва удържаше юздата на черния жребец, който неспокойно скачаше и пръхтеше, нетърпелив да тръгне, докато Сивер се занимаваше с кожите и завивките.

Сивер беше здрав и едър мъж и в дебелата си кожена шуба и с високия кожен калпак изглеждаше в ледената мъгла като огромна мечка.

— Моля, госпожице, обуйте тези топли ботушки. А вие, господин майор, обуйте тия ботуши — предложи любезно Сивер.

Под тежестта на дебелите кожи и завивки Аделхайд едва не падна. Тя се настани в шейната и Сивер покри нея и баща й с още мечи кожи.

— Така е добре — рече Баре, доволен от грижите на Сивер, но нетърпелив да тръгне по-скоро.

— Ще побързаме, господин майор, че по тези северни пътища студът през зимните нощи е голям.

Сивер скочи на задната седалка. Бамсен излезе от двора и пое по открития път. Тежката и здрава шейна се плъзгаше без сътресения, гладко. Сега Баре и Аделхайд можеха да си починат след тръскането, което ги измъчи в старата пощенска шейна. Възхитен от съвършенството на шейната и от чудесния ход на коня, Баре отмести кожите от лицето си и се обърна към дъщеря си:

— Чудесно, нали?

Аделхайд кимна и се засмя весело. После се отпусна в затоплените кожи и се замисли. Тя се бе радвала толкова много заради това посещение в Бьорндал, но сега започна да я обхваща безпокойство. Как бе могла да си внуши, че младият Бьорндал ще се влюби в нея? Тази й надежда беше може би безумна мечта и тя щеше да се убеди в това като стигнат горе в имението. А може би той съвсем не беше такъв, какъвто тя желаеше да бъде и какъвто си го бе въобразила? Щеше да бъде жестоко, непоносимо разочарование, когато пристигне в Бьорндал и го види отново, да разбере, че всичко е било плод на нейното въображение, подведено от породилото се чувство при първата им среща.

Така говореше нейният разум, но сърцето й не споделяше тези мисли и вървеше по своя път — топло, нежно, тихо и… право, както красивият силен кон теглеше шейната.

Пътуваха с умерена бързина и звънчетата звънтяха тихо, като ромон на скрит под леда поток. По едно време Бамсен премина в галоп, звънчетата рязко усилиха своя звън и стреснатите пътници излязоха от обзелата ги дрямка. Сега шейната сякаш летеше. Аделхайд подаде глава изпод кожите и разгледа околността. Беше вече нощ, но светлините на къщите й показваха, че минава през място, което познаваше добре — през селото в равнината. Скоро отминаха църквата, къщата на свещеника. Пътят ту леко се издигаше, ту се спускаше и най-сетне пред очите им се изправи осветеният Боргланд. И двамата се загледаха нататък, но никой нищо не каза. Аделхайд се сгуши отново в топлите кожи. Сърцето й биеше развълнувано. Предчувстваше, че я очакват вълнения, които щяха да й донесат или щастие, или мъка, но каквото и да се случеше, това нощно пътуване в царството на съдбата щеше да си остане изключително преживяване.

Бамсен разтърси глава и звънчетата започнаха лудо да подскачат, изпращайки последен поздрав на селото в равнината. После шейната на Бьорндал потъна в гората.

В имението цареше мъчителна вечер.

В залата капитан Клинге се разхождаше, като държеше разтрепераните си ръце зад себе си. Седнал в едно кресло, Стария Даг наблюдаваше пламъците в огнището. Чувстваше се сам, нямаше никой близък около себе си. Държеше в ръце съдбата на много хора, но никога досега не бе преживявал така тежко самотата си. Тази вечер изпитваше силна необходимост да има край себе си, до себе си близки души. Чакаше с нетърпение да пристигнат гостите, които щяха да бъдат с него поне през празниците, но ето че и те не идваха. Госпожица Крюсе беше донесла малко бира, за да ги развлече, но питието остана непокътнато на масата. Капитанът стоя часове пред един от прозорците в новото крило с втренчен като на сокол поглед към Хамарбьо, докато нощният мрак покри селото. А Стария Даг не престана да излиза и влиза през целия ден. В продължение на часове никой не отвори уста да каже дори дума.

На вратата се появи госпожица Крюсе. Извести, че е чула откъм пътя звънчета на шейна и веднага пак излезе. Стария Даг не помръдна. Само сви устни и забеляза жлъчно, че Сивер няма да остане завинаги в Корсвол, така че съвсем естествено е да се прибира вече. След малко те също чуха звънчетата на Бамсен. Стори им се, че те звънят по-силно, някак живо и весело и си помислиха, че Сивер не би вдигал толкова шум, ако се връщаше сам. Най-после до тях достигна гласът на Сивер, след него гласът на госпожица Крюсе и най-после внушителният глас на майор Баре. Тогава Клинге се изправи развеселен, Даг стана и отвори външната врата. Нахлу студен въздух и почти веднага се появиха, съвсем скрити в кожите, майорът и Аделхайд.

Госпожица Аделхайд пристъпи в залата с тържествена стъпка като осъдена на смърт или открила своето спасение. Огледа се бързо наоколо. Той не беше тук. Погледът й угасна, усети сълзи в очите си. Но зад нея вратата пак се отвори. Аделхайд се обърна бавно и погледът й срещна погледа на Младия Даг. Той живееше в най-старата и най-отдалечена част на Бьорндал. Чул бе звънчетата на Бамсен, гласовете на пътниците и бе тръгнал веднага. Поздрави с кимване и когато отново вдигна очи, видя, че сияещите очи на момичето продължават да го гледат. Госпожица Крюсе се приближи и любезно предложи на Аделхайд да я заведе до определената за нея стая.

Госпожица Аделхайд едва не бе припаднала в залата — заради умората от дългия път и мразовитото време, но и заради разочарованието, че него го няма. Когато той се бе появи, видя, че е по-хубав, отколкото си го представяше в мечтите си. Почувства, че не може да отдели поглед от неговото красиво лице и че смазана от умора и вълнение, би се отпуснала в прегръдките му. Положи голямо усилие, овладя се и с твърди и бързи крачки тръгна след госпожица Крюсе, която я поведе нагоре по стълбището.

Много красиви места бе посещавала госпожица Аделхайд, но място като Стаята на госпожица Дортея не бе виждала. Майка й я бе възпитала да не показва чувствата си пред слугите. Но тази госпожица Крюсе изглежда не беше считана за обикновена слугиня и затова Аделхайд можеше да не контролира толкова сърцето и мислите си тази вечер.

Опита се да скрие колко влажни и блестящи са очите й, като се обърна и се отдалечи, но думите й сами се отрониха.

— Мога ли да бъда в толкова красива стая? — рече тя и интонацията й още повече подчерта смисъла им.

— Да, младата дама може да направи това — потвърди госпожица Крюсе.

След това се усмихна с красива усмивка.

23

Госпожица Баре остана сама в стаята си. Една слугиня й беше донесла голяма кана с топла вода, за да се измие, както и купичка с горещ бульон. Когато тя излезе, Аделхайд заключи вратата. Свещите осветяваха стаята, а брезовите дърва пращяха в огнището. Лекият мирис на горящите борови клони се смесваше с миризмата на брезовите цепеници в огнището, но какъв беше този странен аромат? Да, спомни си, че така миришеше при баба й.

Отпусна се в едно кресло и подпря глава на облегалката му, която бе покрита със скъпа дантела. Никога не се бе радвала на топлината и удобствата в един приветлив дом. Майка й, която беше студена и недостъпна жена, бе хвърлила ледена сянка върху нейното детство. Тя не беше проявявала никога към дъщеря си благоразположение и майчинска нежност, така че Аделхайд бе расла опряна само на собствените си сили. Седнала в тази стая, тя почувства нейното топло изящество и особен уют, които кротката и деликатна госпожица Дортея и внимателната и грижовна госпожица Крюсе бяха създали.

Над скрина имаше голямо огледало и Аделхайд се изправи пред него, за да пооправи косите и дрехите си. В същата минута на вратата почука госпожица Крюсе и я попита дали не желае да слезе долу за вечеря. Тя тръгна пред девойката и през преддверието я отведе в стаята, която се намираше в дъното.

По тревожните удари на сърцето си Аделхайд почувства съдбоносното значение на предстоящата среща. След пристигането си тя видя Младия Даг само за минута. Сега щяха да се видят отново, но при пълно осветление и щяха да бъдат заедно по-дълго време. Затова освен радост изпитваше и известно безпокойство.

Влезе в залата и очите й веднага намериха Даг и неговия баща. Сега те й се сториха по-сходни с хората от обществото, в което тя бе свикнала да се движи, но това впечатление бе външно и се дължеше най-вече на обстоятелството, че и двамата бяха облечени в добре ушити и скъпи дрехи. Забеляза, че Младия Даг като че ли не се чувстваше твърде удобно в новите си дрехи, но въпреки леката несръчност в движенията му, високият изправен ръст и естествената представителност придаваха на външността му особено благородство.

Стария Даг бе видял много неща и всякакви хора през своя живот, бе работил здраво и бе умножил богатството на рода си. Затова той излъчваше самоувереност и дистанцираност, които респектираха събеседниците му. Неговият проницателен поглед ги наблюдаваше отвисоко. Това караше Аделхайд да се чувства дребна и незначителна пред този човек — нещо, което силно я смущаваше. Успял да превъзмогне всички трудности и препятствия в живота си, с времето Даг доби един постоянен израз на подозрителност към хората, който нямаше как да остане незабелязан.

Седнаха около масата без предварително да им бъдат посочени местата и Аделхайд се намери до баща си и срещу Младия Даг, а Клинге седна срещу баща й. Стария Даг, седнал в едно високо кресло, украсено с резба, председателстваше, подобен на древен племенен вожд по време на тържествен пир. Такова впечатление направи той сега на Аделхайд. Креслото, в което седна тя, беше така тежко и масивно, че нямаше да може да го помръдне без помощта на баща си. Впрочем всичко в залата беше величествено и в хармония с нейните размери и с времето, когато е била построена. Само пианото, поставено до стената, беше от по-ново време.

Аделхайд бе потисната от известно чувство на боязън и почит, които й вдъхваха двамата мъже сред тази строга обстановка, но когато събра смелост да вдигне очи и да погледне масата, съвсем се смая. Често бе присъствала на тържествени вечери, но никога не бе виждала подобно нещо. Масата беше наредена според правилата, които бе установила някога Ане Хамарбьо, и с всички подобрения, които бе внесла Терезе. Коледните празници в Бьорндал започваха с пристигането на първите гости и масата отрано се подреждаше съгласно утвърдената традиция.

Древният обичай да се прави това истинско изложение на ястия беше наложен от разбирането, че трябва да се покаже разнообразието от храна, която се намира в дома, за да може всеки да си направи избор по свой вкус, без страх, че може да липсва нещо. Тази вечер върху трапезата в Бьорндал бяха наредени, както всеки път на този празник, огромни количества от най-различни ястия, които бяха достатъчни да нахранят сто души.

Цели свински бутове, четвъртини волско, телешко, овче и агнешко месо, най-различен дивеч, глухари, ярета, зайци, пушено еленско и мечо месо, риби от езерото, различни сирена, мед, сладкиши и сладка и като питиета — прясна бира и ракия[4]. Всичко, което гората, езерата и чифлиците можеха да дадат, беше събрано на масата.

Тежката ракла, която някога Терезе бе сложила в спалнята си, продължаваше да стои там, на същото място, и Стария Даг държеше ключовете за нея. Там се пазеха красивите покривки и тежките сребърни прибори, донесени от дома на Холдер, а също старинните златни и сребърни пособия на рода Бьорндал. При тържествени случаи като този госпожица Крюсе имаше позволение да си служи с тях и сега коледната маса блестеше в хилядите отражения на среброто, златото и дамаската на покривките.

Аделхайд никога не се бе чувствала толкова развълнувана, особено в началото на вечерята. Затова изпита безкрайна признателност към Стария Даг, когато той наруши мълчанието с благодарствена реч. Той благодари на гостите, че бяха предприели толкова дълъг път и се бяха решили да дойдат в това отдалечено място, за да посрещнат Коледа. След това им пожела приятно гостуване в неговия дом и вдигна чашата си за тяхно здраве. Другите го последваха и скоро езиците се развързаха.

Изгладняла след дългото пътуване, Аделхайд яде с удоволствие от превъзходните ястия. Баре чувстваше неутолима жажда. Лицето му се зачерви, очите му започнаха да светят, гласът му стана самоуверен и веселият му смях се чуваше надалеч. Стария Даг продължаваше да се държи хладно, но в очите му светеше радост, че най-после се намира между гостите, които бе очаквал с толкова силно безпокойство през целия ден. И Клинге не оставаше назад в разговора и в смеховете, които го придружаваха, но напразно се мъчеше да догонва пиячите.

Младите също се посъживиха от общата веселост. Страните на Аделхайд се зачервиха и очите й започнаха да светят като звезди. Смуглото лице на Младия Даг също се изчерви и от време на време той поглеждаше бегло девойката, докато най-после погледите им се срещнаха и останаха така доста време. Те се засмяха и Младия Даг подаде към нея чашата си за наздравица. Аделхайд също вдигна своята и я допря до устните си, без да сваля поглед от него.

— Наздраве! — отбеляза тя, за да наруши мълчанието, след като пи няколко глътки от силното питие.

— Да — съгласи се Даг, — наздраве!

Той пръв свенливо наведе очи.

Веднага след вечерята се разделиха, за да имат гостите време да си починат и да се наспят добре. Майор Баре се изкачи в определената за него стая и си легна. Преди да заспи, той забеляза осветения прозорец, който се намираше на обърнатата към долината стена. Този прозорец беше на стаята на Дортея, в която светеше, защото Аделхайд искаше веднага да извади всичко от куфарите и да подреди дрехите си, за да може на другия ден още от сутринта да бъде свободна и да използва най-ефективно гостуването си в Бьорндал.

Най-после тя изгаси свещите и стъпи боса върху меката кожа от рис, готова да си легне, но спря учудена, че вижда близо до себе си някакво странно сияние, което се открояваше върху стената. Взря се внимателно в светлото петно и забеляза, че там има разпятие — Спасителя на кръста — от което се излъчваше сиянието.

Трепна от радост, защото повярва, че с нея става някакво чудо, но скоро забеляза, че един лунен лъч, промъкнал се между леко дръпнатите завеси на прозореца, осветяваше слабо разпятието. Въпреки това чувството за нещо свръхестествено, което изпита, не я напусна и тя остана там, пред леглото, сякаш омагьосана, и дълго съзерцава пожълтялата слонова кост и златните букви.

Всяка вечер, от детството си още, тя шепнеше несъзнателно някаква молитва към един Бог, когото чувстваше много далеч от себе си и който никога не трогваше сърцето й. Тази вечер събра ръце и с голямо усърдие започна да шепне гореща молитва, отправена към разпятието в мрака, което, както й се струваше, отразяваше някаква висша светлина. Нейната молитва не беше първата, отправена към разпятието.

След като последната светлина в Бьорндал изгасна, нощта се спусна над небето и над света на хората.

24

Аделхайд седеше в голямото кресло до прозореца в Стаята на госпожицата и шиеше. Беше Бъдни вечер. Между сръчните й пръсти иглата бързо се забождаше в плата, но мислите й летяха още по-бързо. Мислеше за Младия Даг. Той не се бе появил през целия ден и никой нищо не й бе казал за него. Тя също не се осмели да попита. Къде можеше да бъде сега, на Бъдни вечер?

Вероятно бе отишъл при някоя, която обича. Тази мисъл я измъчваше не за пръв път днес. Сега подозренията й се струваха по-основателни. Изправи се и погледна през прозореца. Свечеряваше се.

Призори Даг беше сложил ските си, беше излязъл от двора и се беше насочил на север към горите. Бе чувствал непреодолимо желание да се озове отново в гората, да подиша чистия въздух на планините, за да сложи в ред мислите си и да анализира внимателно различните чувства, които го вълнуваха.

Сега вече той беше зрял мъж и в разцвета на силите си. Беше здрав като мечок, но лек и подвижен като сърна. Умът му беше също толкова развит, колкото и тялото му. Вече имаше установени разбирания за живота.

Предишната нощ, след вечерята с гостите, в душата му се бе появил смут. Също такъв смут беше почувствал и през есента, когато майор Баре и неговата дъщеря гостуваха за пръв път в Бьорндал. Тогава мисълта за красивата Аделхайд го държа неспокоен дълго време.

Вече беше виждал много момичета и млади жени в града, на приемите в Холдер или в самия Бьорндал, където, докато беше жива майка му, идваха много гости. Жените му се усмихваха и го гледаха многозначително, но той не им обръщаше никакво внимание. Смъртта на брат му за него бе едно предупреждение, което го държеше нащрек.

Дърветата тръпнеха и блъскаха клони под ударите на вятъра, който отвяваше задържалия се по тях сняг. Струваше му се, че някаква тиха песен долита откъм Утхайм…

Утхайм. Той ходеше често там, привличан от Боргхилд — дъщерята на стопанина. Тя имаше големи кротки очи, червени устни, които винаги се смееха, развити бедра и здрави крака. И сякаш цялата се разтреперваше, когато Даг сядаше край масата до нея и я заговаряше за разни неща. Той никога не й загатна нищо, нито си позволи някаква волност с нея. Но от известно време мислите му за Боргхилд взимаха странна насока.

Не по същия начин мислеше за Аделхайд. Никога нямаше да си позволи спрямо нея подобни мисли!… И все пак, когато биваше до нея, цялото му същество се изпълваше с радост, обземаше го трепетно удоволствие, когато чувстваше, че тя го гледа. Защо беше започнал да я смята за своя собственост? Аделхайд Баре и той — какво безумие… Можеше да се ръкува с нея, това го изискваше възпитанието, но никога нямаше да дръзне да се докосне по своя воля до ръката й. Боргхилд Утхайм, да, имаше свое място в мислите му, но Аделхайд? Тя стоеше встрани и високо от подобни помисли. Даг не можеше да си представи такъв момент, в който той би галил лицето й, шията й. А хубавите й очи не бяха студени. В гордия им поглед светеше голяма нежност и откритост, нямаше и следа от притворство.

Нито веднъж не се бе осмелил да я разгледа внимателно… Но тази вечер ще я гледа в силно осветената зала, ще й говори много, няма да мълчи, както снощи. Не беше много наясно какво точно ще й говори, но трябваше да намери, за да може пак да чуе топлия й и сладък глас. Ами ако в последния момент загуби смелост и не се реши да отвори уста? Или ако остане в гората и се върне в Бьорндал едва след като тя си замине? Да си замине?… При тази мисъл сърцето му се сви.

Даг вдигна глава. Защо се вълнува толкова много? Разбира се, Аделхайд щеше да си отиде след празниците, това беше сигурно! И трябваше да свикне с мисълта, че тя ще ходи на гости и другаде, ще посещава балове, където ще се среща с млади мъже, ще танцува с тях и ще бъде в прегръдките на всеки, който я покани. И скоро щеше да се омъжи за някой офицер или за човек от нейната среда.

Той погледна ръцете си, белязани от трудния живот в гората, от брадвата и триона, от тръните, от изгарянията и дима на огъня в колибите, от хищните птици и кръвта на животните, от барута на пушката му. Тези силни ръце, почернели и загрубели от слънцето и вятъра, няма да позволят друг да се докосне до нея!

В Даг имаше нещо от финеса на майка му. У него бе оставила следи също и неговата кротка и благородна леля Дортея. Но преди всичко в жилите му течеше бащината кръв и, както баща си и дедите си, той беше най-вече горски човек и ловец. Много добре разбираше селяните и знаеше да им говори. Но не знаеше нищо за един друг свят и от него се плашеше като диво сърненце.

С рязко движение на ските той се хвърли сред вихрушка сняг по наклона, който водеше за Утхайм. Синкав дим се издигаше над имението и вятърът му донесе неговия мирис. Ще влезе да види Боргхилд, след това пак ще се изкачи към върховете. Нямаше обичай да отсъства на Коледа от дома, но този път се чувстваше смутен и несигурен, затова реши да остане на спокойствие горе в гората.

В Утхайм помоли да му дадат да се нахрани, защото сутринта бе излязъл рано и не бе взел нищо за ядене. Боргхилд нареди веднага масата, както бе правила много пъти и по-рано. Баща й седна заедно с Даг. Двамата започнаха да се хранят и да си говорят за най-различни неща. Колко спокойно беше тук и как бързо изчезваше всяка умора сред този тих живот! Боргхилд беше хубава както винаги. Русите й, току-що измити коси бяха бухнали като коприна и големите й сини и кротки очи светеха от безкрайно щастие.

Тук, в Утхайм, със Стария Гундер и Боргхилд всичко беше ясно и точно. Нищо не смущаваше мисълта му. Така бе още от детството му и в това имение, който беше съставна част от тяхното имение, никой не му отнемаше дори най-малка частица от неговата сила. Не беше подчинен и унизен от притесненост и нерешителност. И въпреки всичко, не се чувстваше вече същият, не можеше да си възвърне по-раншното спокойствие. Дори тук погледът на Аделхайд Баре не го оставяше спокоен.

Когато Аделхайд бе въведена за коледната вечеря в голямата зала на сградата, която още наричаха „новото крило“, тя се учуди, когато я видя изпълнена с всички служещи в имението, които стояха прави и говореха тихо или мълчаха.

Огледа се внимателно около себе си и лицето й се измени, защото не видя Младия Даг.

Той отиде далече в гората, но когато започна да пада вечерният мрак, внезапно го обзе силно желание да се върне, да присъства на коледната вечеря, да се сближи с Аделхайд, която желаеше да види пак. Затова побърза да се прибере и когато влезе в залата, облечен в най-хубавите си дрехи, лицето му още гореше от свежата червенина поради бързината, с която се бе върнал.

Аделхайд грейна. Той се приближи до нея и двамата тръгнаха заедно към празничната трапеза.

През този ден, който й се бе сторил много дълъг, Аделхайд си обеща да не се отчайва и примирява, а да се бори за щастието си и ако Даг се появи на вечерята, да го посрещне с усмивка и топли думи. Сега чувстваше колко е трудно да изпълни тези свои обещания поради сдържаната и неподатлива природа, която имаше! Съсредоточеният израз на младия мъж, неговата горда осанка, походката му, каквато не бе виждала у други — всичко това я вледеняваше. Когато те бяха вече един срещу друг до масата, Даг я изгледа с въпросителен поглед. Но какво искаха да узнаят неговите очи, тя не можа да отгатне.

И Даг не се чувстваше по-свободен от нея. На връщане от гората тази вечер той се надяваше, желаеше даже, Аделхайд да го посрещне така, че да се почувства завинаги освободен от магията, която го омайваше все по-силно. Нека се покаже високомерна към него — нещо естествено за нейната природа, нека в погледа й да блесне студенина и тогава тя мигом щеше да бъде изтрита от паметта му.

Но не стана така.

Преди очите им да се срещнат, тя вървеше изправена като кралица, студена и горда, но когато го видя и той се приближи до нея, дългите й мигли потрепериха и сияеща усмивка озари лицето й. Колко прекрасна беше тя и колко кротки и нежни бяха очите й, когато го гледаха!

В Бьорндал имаше стар обичай всички хора, които живееха в имението, да вечерят заедно на Бъдни вечер. Преди време залата, в която се хранеха господарите, беше достатъчно голяма, за да побере всички слуги, но сега, когато в имението работеха и живееха толкова много хора, тази зала се оказа много тясна и от двадесет години Коледната вечеря се слагаше в голямата празнична зала на новото крило. Тя беше построена за подобни тържества във времето, когато стилът рококо беше на мода в северните страни. Имаше високи прозорци с бели завеси, а стените бяха украсени с фрески и големи огледала.

Креслата в залата бяха много на брой и красиво изработени. Някои от тях бяха от Холандия, други — от Англия, а останалите бяха изработени в Бьорндал от дърводелеца Йорн Мангфолди. Те бяха от различни епохи, затова бяха в различен стил, но всяко от тях беше посвоему красиво. Най-забележителните, осемнадесет на брой, имаха високи облегалки и бяха покрити с жълта кожа.

Тази вечер залата изглеждаше много тържествена. Полилеите не бяха запалени и залата се осветяваше от свещи в сребърни свещници, които бяха поставени на масата. В средата имаше един голям свещник от чисто сребро с три разклонения, които символизираха тримата източни мъдреци и пред него беше сложена Библията, от двете страни, на която бяха поставени две запалени свещи, като в църква.

Тържествеността на тази висока зала, която беше едва осветена от свещите на масата, и тишината, която пазеше множеството, направиха дълбоко впечатление на Аделхайд.

Напълниха чашите с бренди и бира и наредиха ястията на масата.

Стария Даг зачете Библията — както винаги, писанието за раждането на Спасителя. Всички наведоха глави и събраха ръце. Господарят на Бьорндал произнасяше думите на Светото писание бавно и тържествено. Тишината беше толкова голяма, че се чуваше пукането на пламъчетата на свещите, подухвани от течението. Смесени миризми от храна, восък и сапун, с който се бяха измини като за празник всички присъстващи, се носеха в залата.

Седнала до Младия Даг, Аделхайд го погледна бързо. Той също беше скръстил ръце и се беше навел напред, сякаш се вслушваше в нещо далечно. Тържествеността на момента и непосредствената близост на любимия мъж я вълнуваха и очароваха дълбоко. Образите от Библията — овчарите, Витлеемската звезда, кошарата, яслите и влъхвите се занареждаха пред погледа й като в най-щастливите й детски години.

По-старите и по-отдавнашни обитатели на Бьорндал — а те бяха много — наблюдаваха Стария Даг с известно учудване. Гласът му звучеше странно и сякаш придаваше на думите особен смисъл. Накрая той затвори Библията бавно, тържествено и каза: „Амин“. Тогава столовете се приближиха още повече до масата и всички започнаха да вечерят.

Времената бяха усилни и тази година на малко места Коледните трапези щяха да бъдат богати. Но в Бьорндал нищо не се бе променило. Стария Даг бе действал така ловко, че недоимъкът, който се чувстваше в цялата страна, още не беше засегнал неговото имение и на коледната маса в Бьорндал царуваше изобилие.

След като бе поднесено на всички първото ядене, Стария Даг вдигна чашата си, стана и, като огледа присъстващите, започна:

— Тази вечер трябва да си спомним, че през цялата година Бог ни е закрилял и ни е дарявал щедро. Затова всеки от нас му дължи благодарност и възхвала.

След това Даг изказа благодарност към Бога, задето го бе запазил здрав и му бе дал възможност да види още веднъж събрани около себе си своите хора. Помоли се Божията милост да продължи да се излива над дома и над всички негови обитатели. Когато завърши словото си, даде знак и чашите бяха изпразнени.

Скоро гласовете се засилиха и голямата зала полека-лека се оживи. По стените наоколо се движеха сенките на ония, които сновяха из залата, за да сервират. В средата на помещението, над светлия венец от свещи, трептеше ослепително сияещ кръг. Вълнението беше овлажнило очите на някои от жените, които ги бършеха с кърпичките си или с опакото на ръцете си.

С наведена глава Аделхайд местеше поглед, увлечена да разглежда лицата на групите хора, насядали край огромната маса. Никога и през ум не й бе минавало, че един ден ще седи на една трапеза с хора от съвсем непознат за нея свят. Няколко години по-рано тя не би приела, защото това щеше да бъде нарушение на принципите, в които бе възпитана от безкомпромисната си баба. Но днес, обзета от желание за друг живот — по-прост, по-естествен, по-чист — за който имаше пред себе си изумителен пример, тя се чувстваше уютно тук.

До вратата имаше една група, съставена в по-голямата си част от бедни, бездомни, презрени и треперещи старци, които не сваляха очи от ястията и унищожаваха всичко, което им се даваше, сякаш се хранеха за последен път в живота си. Аделхайд наблюдаваше трогната тази гледка — страданието на тези хора беше прогонено, макар само за една вечер.

Около масата имаше мнозина стари служители на Бьорндал, които вече не можеха да работят, като Йорн Мангфолди, който беше много добър дърводелец и който сега, с отслабналите си очи и треперещи ръце, не беше годен за почти никаква работа. Тук беше също Местерн, който знаеше да прави толкова полезни неща, и други по-млади и по-силни, като Сивер, или още по-живите, пъргави и шумни слуги от конюшните, които, седнали сега около празничната маса, се държаха чинно. Тук бяха и горските работници начело с Мартин Хогер — най-силният дървосекач в този край, ковачът, млекарките, ратаите и слугините и още много други.

В един момент всички тези хора започнаха да стават от масата сред шум от разместени столове и многобройни стъпки. После всеки според положението си в йерархията на имението отиваше на свой ред при господаря Даг, ръкуваше се с него, благодарейки му за вечерята, и му пожелаваше щастлива Коледа. Тази година старецът се ръкува с тях с по-голямо внимание и сърдечност от друг път. После столовете бяха наредени до стените, масата бе раздигната и всеки се прибра вкъщи.

25

Майорът, капитанът, стария и младия Даг решиха да прекарат остатъка от вечерта в старата зала и госпожица Аделхайд отиде с тях. Тя не беше влизала досега в това помещение и остана изненадана, че в него всичко изглеждаше непокътнато след построяването на новото крило. Тук си стояха старите пейки и маси, старовремските дървени сандъци, тънките рогозки, почернялото огнище. Прозорците бяха със закрепени с олово стъкла, под тавана висяха окачени стари оръжия, ползваха се още оловните блюда, каменните делви, железните свещници.

Госпожица Крюсе донесе лично кафе и сладки върху сребърен поднос. Докато тя сервираше кафето и Клинге пълнеше лулите с тютюн, останалите се настаниха около масата до огнището. След кафето донесоха много силен грог, от който майорът пи умерено, за да не се изложи пред Стария Даг, който държеше на пълното благоприличие през коледните празници.

Младия Даг се приближи до Аделхайд, но не можеше да намери повод за разговор. Тя се опита да му помогне, като му заговори за вечерята, която я беше впечатлила много. Изрази възхищението си от нейната неподправеност, простота и тържественост. Но той едва отговори с няколко измъчени думи и пак замълча.

Стария Даг разбра, че младите се стесняват, затова се обърна към сина си:

— Ако леля ти Дортея беше жива, щеше да ни посвири коледни песни на пианото…

Младия Даг вдигна глава, откъсвайки се от неприятните мисли за своята неспособност да общува.

— Леля Дортея — повтори той и очите му се изпълниха с нежност, — о, да, тя винаги свиреше в такива вечери!

Клинге се обърна към двамата гости и попита дали Аделхайд не е наследила нещо от музикалната дарба на своята майка. Аделхайд първоначално се възпротиви, зачервена от свян, но Стария Даг настоя и тя трябваше да отиде при пианото.

Докосна с дългите си и изящни пръсти клавишите, изтръгна няколко акорда, след това импровизира, за да раздвижи пръстите си. После засвири старинни коледни песни, които не бяха звучали в Бьорндал от смъртта на Дортея насам. Даг си припомни някогашните щастливи вечери, които беше прекарвал тук със своето семейство.

Младия Даг, който беше втренчил поглед в огъня с подпрени на коленете лакти и с лице в дланите си, леко се изви на стола, за да може да вижда по-добре Аделхайд. Осветена от свещниците, поставени от двете страни на пианото, Аделхайд беше много красива с тъмнорусите си коси, позлатени от светлината, и със своите изящни ръце, които се плъзгаха по клавишите сякаш ги галеха.

— Аделхайд — обади се Баре, — попей малко, за да завършим вечерта.

Младия Даг не можеше да сведе поглед от Аделхайд и когато тя се поизправи, за да може по-удобно да пее, той почти спря да диша. Съпровождайки се с леки движения, тя постепенно се отпусна и запя с чистия си свеж глас, като произнасяше ясно и отчетливо, с оттенък на лека тъга, думите на старата песен. Когато свърши, затвори пианото и бавно се върна при другите.

Тогава Стария Даг стана, излезе от залата и отиде в своята стая. Там отвори голямата ракла на Терезе, потърси нещо в нея и скоро се върна. Седна на мястото си до огнището и се обърна към Аделхайд:

— Много неща бих искал да ви кажа, госпожице Баре, но съм стар и недотам общителен. Все пак позволете ми да ви благодаря, задето събудихте у мен спомена за онези предколедни вечери, които са ми толкова скъпи. Искам също да ви благодаря за това, че предпочетохте старото и мрачно имение пред богатите замъци на вашите приятели, където вашата миловидност, младост и дарби могат да намерят много почитатели. Бог да ви благослови за това, че ни зарадвахте с присъствието си и ни очаровахте с вашите песни! Тази коледна вечер ще остави у нас хубав спомен. Приемете този малък подарък, за да ви напомня по-късно посещението, което направихте в Бьорндал през дните на цъфтящата си младост.

Златна светкавица мина от ръката на Стария Даг в бялата ръка на Аделхайд: беше тежка златна брошка, чиято тънка холандска изработка веднага привличаше вниманието. Това беше същата брошка, която Даг подари преди много години на Терезе Холдер. Докато Аделхайд свиреше, Даг си спомни за брошката и реши да я подари на девойката.

Смутена, тя изрече едва чуто някаква благодарност и добави, че не може да приеме толкова скъп подарък. Но в погледа на стария човек прочете толкова силна и сърдечна настойчивост, че не знаеше какво да каже, затова стана и тръгна към стаята си.

Тя беше свикнала да посреща без сълзи всякакви превратности, но нежните и сърдечни думи на Стария Даг, каквито не й се беше случвало да чува досега, я трогнаха дълбоко. За похвалите и комплиментите, с които я обсипваха в нейния кръг, не бе давала и пукната пара. Но думите, които й каза Стария Даг тази вечер срещу Коледа, когато се чувстваше тъжна и безпомощна, попаднаха право в сърцето й. Хвърли се в леглото и дълго плака при мисълта, че много години от младостта й бяха изминали без никаква радост и нежност, които да стоплят душата й. Първият човек, който от детството й насам й бе заговорил за обич и добросърдечие, беше този груб мъж със строго лице, за да й благодари за няколкото звука, извлечени от пианото, и за една песен.

Тя отлично познаваше обитателите на богатите замъци на своите приятели, за които бе споменал Стария Даг. Много често богатството там беше привидно. Между тях имаше и такива, чиито стени бяха порутени поради липса на средства, готови да се разпаднат всеки момент! Тук богатството не се набиваше в очи, не светеше с предизвикателен блясък, но личеше, че всичко беше избирано внимателно и неуморно подобрявано. Тази вечер на тържествената коледна трапеза й се разкриха със своята трезва и безгранична същност спокойствието и величието на един прекрасен семеен дом. Тя по никакъв начин не биваше да допуска да я обземат безумни мечти. Все още стискаше в ръка брошката, която Стария Бьорндал й бе подарил, но при мисълта, че тази скъпоценност ще й навява само един все по-отдалечаващ се спомен, усети студ.

Когато се случеше нещо, което беше в разрез с установените норми на поведение в Бьорндал, всички отправяха погледи към неговия господар и съгласуваха поведението си с неговото. Когато Аделхайд напусна рязко и ненадейно залата, Младия Даг се обърна удивен към баща си, но когато видя, че той бе останал напълно спокоен, заключи, че нищо лошо и неприлично не се бе случило.

Баре изръмжа в себе си срещу променливите женски настроения, но предпочете да се въздържи от какъвто и да било коментар, или извинение, за да не усложни положението. И се поздрави за проявеното търпение, защото скоро Аделхайд се върна тихо, отиде при Стария Даг и му подаде ръка.

— Как да ви благодаря за хубавия подарък?

Той стисна ръката й, без да отговори, но в погледа му тя прочете безкрайна радост. Ако Аделхайд можеше да си представи колко ценна бе за него тази брошка, защото я бе носила толкова дълго време жената, която бе обичал най-много, щеше да разбере значението на подаръка. Но тя не знаеше тази подробност и отиде да покаже на баща си брошката, която бе закачила на роклята си. Майорът вдигна вежди и изказа възхитата си, а наум бързо пресметна колко талери можеше да струва тази скъпоценност.

Стария Даг наруши мълчанието, като покани всички да отидат на църква на Коледа. Трябваше да се тръгне още в зори. Баре, който съвсем не беше надеждна опора на църквата, все пак прие и добави, че с удоволствие ще се подчини на този стар обичай. Стария Даг предложи да вземе майора в своята шейна, след тях да се настанят в друга шейна младите, а Сивер да вози капитан Клинге и госпожица Крюсе в трета шейна. Аделхайд почервеня при мисълта, че може би старецът умишлено прави това предложение.

Господарят на Бьорндал стана и така даде знак, че е време всички да се оттеглят в стаите си. Той изгаси свещите и остана последен, за да затвори, както правеше всяка вечер, външната врата. Стъпките на гостите му заглъхнаха по коридорите и в цялата къща настъпи тишина.

Изведнъж той се спря. Добре ли бе чул? Дали не беше свиренето на вятъра, което достигаше до него като звън на звънчета от шейна? И все пак този звън се приближаваше… Сега го чуваше в двора, ето че спря пред вратата… За Бога, кой можеше да дойде толкова късно през нощта срещу Рождество? По стъпалата се разнесоха стъпки от натежали от сняг ботуши и вратата се отвори със скърцане.

Даг не трепна, той не помнеше някога да се е страхувал. Само се изправи, готов за отбрана, без да сваля поглед от отворената врата. В преддверието нахлуха вятър и сняг, но никой не се появи. Той отиде до вратата и погледна навън. Луната надничаше изпод разпокъсаните облаци, които се движеха бързо по небето, и от време на време Даг можеше да вижда доста ясно в мрака. Но в двора нямаше никаква шейна, нито следи от кон или човешки стъпки.

Слезе в двора и се ослуша. Силният декемврийски вятър разклащаше дърветата и огромният хор от гласовете на гората изпращаше чак дотук своята съкровена песен. Спомни си, че през тази нощ душите на умрелите и на онези, които скоро щяха да умрат, бродят свободно. Навремето Ане Хамарбьо му бе казвала, че твърдо вярва в това и неведнъж му го бе доказвала. Тя твърдеше още, че през тази нощ животните говорят помежду си в заслоните, че самовилите заговорничат в хамбарите и оборите и че всички неизкупени души протестират шумно под земята.

Върна се в преддверието, заключи вратата и зачака. Спомни си, че Стине му бе разказала, че същото нещо й се е случило миналата година. Тогава Даг не обърна никакво внимание на думите й, но сега си ги припомни ясно. Той имаше син, който лежеше под една скала в дъното на Йомфрудал, без да може да бъде опят. Дали не беше дошъл той да посети бащиния си дом? Какво искаше? Даг се замисли и реши още на другия ден да поръча да изковат хубав железен кръст, който щеше да занесе на свещеника за благословия. След това ще отиде сам — кой друг би се наел вместо него? — в зловещата долина, ще издълбае дупка в свлечената скала и ще забие в нея железния кръст. И тогава може би неговият син щеше да намери покой.

Даг покри с пепел жаравата в огнището, изгаси и останалите свещи в свещниците и се запъти към стаята си. Но докато вървеше в тъмнината, някаква неясна сила го спря и го върна в старата зала.

Докато Аделхайд свиреше, Терезе и Дортея възкръснаха в паметта на Стария Даг. Неизличимият спомен за техните предани грижи и за състраданието и милосърдието, които проявяваха към всички и всичко около себе си, предизвикваше сега у него угризения заради това, че им бе дал толкова малко в замяна и съжаление за всичко хубаво, което бе оставил да пропадне със своята студенина и равнодушие, за толкова хубави години, в които бе обрекъл на самота и сух живот себе си и най-близките си хора.

Предимство на избраните души е никога да не изчезват съвсем. Те са в състояние, да насилват вратите на вечния сън и да се връщат в този свят, за да будят душите на живите, да ги вълнуват, както това става при звуците на някое старо пиано.

И ето, че от тази Коледа в Бьорндал започнаха да се явяват призраци.

Едни бяха чули през нощта стъпки в старата зала, други твърдяха, че са видели сенки, прекосяващи големия вътрешен двор, трети бяха сигурни, че са зърнали на прозореца на старата голяма зала за гости едно остро и изпито лице и твърдяха, че са познали Ане Хамарбьо. А почти всички казваха, че чуват всяка вечер в полунощната тишина да се разнася ужасен вик.

Старото имение започна да крие между стените си един тайнствен и свръхестествен свят.

26

Сутринта започна с питие на гладно сърце, а след това всички се завиха в кожуси и се настаниха в шейните, с които още по тъмно потеглиха към църквата.

В храма господарите от Боргланд обърнаха изненадани погледи, когато майорът и Аделхайд влязоха с хората от Бьорндал и госпожица Крюсе. Лицето на Елизабет стана бяло като платно, когато забеляза Аделхайд до Младия Даг. Какво означаваше това?

На излизане от църквата майорът и госпожицата отидоха да се поздравят със старите си приятели от Боргланд и да си поговорят, но бяха посрещнати много хладно. Аделхайд забеляза, че хората от Боргланд и Бьорндал се престориха, че не се виждат едни други.

Като се прибраха от църквата, масата беше сложена във вътрешната стая.

С прекрасна Бъдни вечер и ходене до църквата в зори започнаха коледните празници. Това прерасна в една щастлива Коледа, която започна на трапезата във вътрешната стая след посещението на храма. Навън беше още полутъмно, но на масата имаше много свещници. Такава весела сутрин майорът не беше имал никога в живота си, а той бе натрупал опит в забавленията, когато се бе установил в града. Преди да дойде, беше предполагал, че има добри познания за храната и напитките, но след като бе дошъл тук, в Бьорндал, беше разбрал, че не е било така. Тук бе гощаван още от заранта, преди още да си е отворил очите. Сред звука на звънците бе имал чудесна разходка до църквата. Много хора бе срещал в Норвегия и по света, но на такова изобилие, с каквото го посрещна Стария Даг, не се бе натъквал този чревоугодник.

В какви ли не схватки беше влизал майорът, както с оръжие, така и с чаша в ръка, но схватката във вътрешната стая беше дори и неговите възможности. Яде така, че все повече трябваше да се разкопчава, а Стария Даг вдигаше тост след тост и на майора му ставаше все по-трудно да се справи. И точно тогава Даг заяви, че се оттегля, защото възнамерява да си полегне и покани и останалите да го направят, ако желаят. Госпожица Крюсе щеше да ги събуди, когато отново щяха да бъдат способни да поглъщат още храна.

Хванати под ръка, майорът и капитанът се изкачиха, олюлявайки се, нагоре по стълбището. Стария Даг отиде направо в спалнята си. Държеше се стабилно на краката си, с изправени рамене, но се беше поизморил. Може би не беше спал добре през нощта? Младия Даг бе умерен в пиенето и с Аделхайд бяха останали на първата си чаша. Двамата нищо не казаха, но вероятно и те бяха уморени след пътуването до църквата.

Прекарваха дните весело и приятно, но Аделхайд Баре ги броеше и горчиво си мислеше, че скоро ще трябва да си тръгнат. Младия Даг, щом усетеше, че сърцето му започва да бие по-силно от обикновено, слагаше ските си и се плъзваше бързо, за да потърси спокойствие в тишината на горите или по високите върхове. Разстоянието между него и Аделхайд сякаш се увеличаваше всеки ден. Двамата почти не намираха за какво да си говорят и тяхното притеснение се виждаше.

Госпожица Аделхайд ставаше все по-тъжна, защото дните минаваха, а в положението й не настъпваше никаква промяна. Можеше ли някаква външна сила да подейства, за да спаси бъдещето на Аделхайд Баре? То изглеждаше вече отчайващо.

В Бьорндал пристигна с файтон един мъж. Идваше от Боргланд и поиска да говори със Стария Даг. Госпожица Крюсе му съобщи това тихо и той отиде в преддверието. Човекът беше изпратен, за да донесе на господарите в Бьорндал покана за бала, който се устройваше в Боргланд по случай празниците. Пратеникът добави, че те са желани гости и ще бъдат сърдечно посрещнати. Но ако за другите има някаква пречка, в Боргланд се надяват, че на бала ще отидат поне госпожица Баре и младият господар, защото празникът се устройваше преди всичко заради младите.

Стария Даг се изненада от тази проява на добросъседство от страна на Фон Гал и пожела да чуе още веднъж поканата. Той познаваше много добре хората и не се поддаваше на техните манипулации. Понеже не желаеше пратеникът да забележи учудването му и после да го коментира, той се извърна с гръб към него и направи няколко крачки към огнището, за да размисли. После се обърна към госта и му каза със спокоен и безличен тон, че ще изпрати отговора си на другия ден, когато евентуално ще съобщи и имената на онези, които ще се отзоват на поканата. Засега изпраща своите благодарности.

Придружен от Стине, пратеникът на Фон Гал си отиде, а Стария Даг седна пред огъня и се замисли върху това събитие. На младини нямаше да му е нужен цял ден, за да вземе решение и да изпрати отговор в Боргланд. Просто щеше веднага да изрече едно рязко „не“. Но оттогава се промениха много неща и освен това присъствието на гостите в неговия дом го задължаваше да се съобрази първо с тях. Майор Баре и неговата дъщеря имаха право да приемат поканата за бала и ако пожелаеха да бъдат придружени, невъзможно беше да им се откаже.

И други, по-важни мисли го занимаваха. Често свъсен и мълчалив, той знаеше за другите винаги много повече, отколкото можеше да се допусне. От своя адвокат, който правеше заверките на договорите му за аренди, заеми и ипотеки, бе научил, че в Боргланд вече са се появили парични затруднения. Фон Гал беше пристъпил към продажба на дяловете си в някои земеделски ферми в района и беше много възможно Даг да бе придобил, без да знае още, дялове от земите, които бяха принадлежали на Боргланд.

Има нещо съмнително в тази покана — мислеше старецът. И под свитите вежди погледът му прие същата подозрителна острота, с която на младини дебнеше през горските гъсталаци някоя лисица, мечка или рис.

Умееше отлично да предусеща и осуетява човешките хитрини. Мнозина бяха идвали при него под разни измислени предлози, но той винаги безпогрешно беше разкривал техните измами или тайни намерения.

Какво ли се криеше зад тази покана от страна на Боргланд?

Той се изправи и се разходи из стаята. Здравите мускули на все още силните му прасци изпъваха чорапите. Сребърните токи на обувките му проблясваха при всяка крачка. Широките му рамене се очертаваха ясно под добре скроената дреха, която прилепваше плътно и подчертаваше все още хубавото му телосложение. На гърдите и изпод ръкавите около китките на ръцете му се диплеха волани от бяла батиста, които засилваха още повече неговата мургавост. Сребристите му коси се виеха в непокорни къдри. Въпреки че се бе леко попрегърбил от годините, общо взето беше запазил силата си и някогашната гъвкавост.

Природата на човека е дива и е трудно да се подчини, както не е лесно да се опитоми див звяр. От тридесет години Даг се стремеше да се научи да се владее и да стане по-съвършен. През коледните празници присъствието на Аделхайд в Бьорндал му напомни едновременно чистата душа на Дортея и силната и неподатлива природа на Терезе. Достатъчно беше да я чуе как свири на пианото, за да се събудят у него ярките спомени и да разбере какъв беше неговият грях и неговият дълг към онези, които нямаше да се върнат вече.

Ето че сега поканата от Боргланд рязко измени посоката на неговите мисли и намерения. Някогашното лошо чувство към обитателите на селото в равнината се пробуди и упоритата му мисъл започна да дълбае назад във времето. Непреодолимият устрем на първобитния род, чиято кръв течеше във вените му, отнесе резултата от многогодишните усилия, които бе правил над себе си, заличи кротките образи, които Коледните празници бяха възкресили. Дългата върволица от предишни сурови господари на горите отново застана зад него. Войнствените предци го тласкаха и настройваха срещу онези вековни противници от селото в равнината, онези агресори, на които планинците бяха неизменна жертва от много поколения. Отдавна Боргланд беше крепост на неговите врагове. Даг си спомни за единствения път, когато влезе в двора на тази крепост, за да търси сина си, и за леденото презрително високомерие, с което бе посрещнат от фон Гал.

По примера на дедите си, чиито нрави се проявяваха много ярко у него, Даг не изпускаше от очи своя прицел: да си отмъсти за всяка неправда, на удара да отговори с удар. На свой ред, най-после, той щеше да може да действа…

Но тази покана от Боргланд майора и неговата дъщеря ли засягаше, или него и неговия син? Всичко му стана ясно, когато си спомни думите на пратеника: „Надяват се, че поне госпожица Баре и младият господар ще дойдат…“ В църквата той много ясно забеляза как се измени лицето на Елизабет фон Гал, когато видя Аделхайд Баре и Даг заедно. И ето че сега канеха най-вече тях двамата да отидат на увеселението в Боргланд…

В стоманените очи на Стария Даг светна пламък. Пак бе открил в горския гъсталак спотаилия се рис — този лукав и хищен звяр, който бе нанесъл вече веднъж смъртен удар върху едно от най-близките му същества. Отново ли се готвеше да нападне?

В миналото той бе имал работа с благородници и те, за да постигнат своята цел, бяха едва благоволявали да се отнасят с него снизходително и да му отправят няколко любезни думи. Но сега той нямаше какво да се церемони с тяхната снизходителност. Неговите корени слизаха много по-дълбоко в древната земя на Норвегия, отколкото техните. Неговият род водеше своето начало отпреди поне пет века.

Наведен напред над огъня, Даг изглеждаше огромен, защото играта на пламъците странно разширяваше неговите плещи. Мислите му постепенно се проясняваха.

Така значи, каза си той, полковник Фон Гал отдавна продава земи, много по-отдавна може би, отколкото той знаеше. И сега разбираше много добре какво значи тази покана към младите.

Даг стана. Изглеждаше спокоен, но някакъв смесен израз на радостно презрение светеше в погледа му. В старата зала Баре и Клинге разговаряха с кана бира пред себе си. Седнала до прозореца, Аделхайд четеше.

Даг седна при тях, отпи глътка бира и се обърна към девойката:

— Имате ли желание да танцувате, госпожице Баре?

Аделхайд се обърна и го изгледа. Какво искаше да каже? Да не би да имаше намерение да устрои бал в Бьорндал? Тя щеше да бъде много щастлива, ако й се удадеше възможност да се покаже в деколтираната си рокля пред своя любим. Тази мисъл я накара да отговори, че ще бъде очарована от една танцова вечер.

— Да, поканени сме на бал — рече той и после се обърна към майора. — Стар съм и затова предпочитам да си стоя вкъщи.

Майорът се намръщи. Беше решил да почива през празниците и ето че се задаваше опасност да го накарат да стане кавалер на дамите и да остави чашата с великолепен коняк заради някакви отвратителни коктейли.

— Ще остана, за да не бъдете сам — рече майорът на Стария Даг. — Ще ме накарат да изляза от тук само насила.

По погледа на Стария Даг пролича, че остана доволен от този отговор. Капитанът също заяви, че на един бал няма място за недъгав старец като него, окуцял от подагра, и затова и той ще остане.

— Тогава ще трябва да вземете Даг за кавалер — рече Стария Даг на Аделхайд, докато я наблюдаваше косо през рамо.

— Но къде ще е този бал? — попита тя, с лице към прозореца.

— В Боргланд — отвърна сухо Стария Даг.

27

Уречените ден и вечер дойдоха.

Потъналият в пот Сивер Бакпе се опитваше да удържи на място буйния Бамсен, докато госпожица Аделхайд и Младия Даг се настаняваха в шейната. Младия Даг обичаше бързите коне. Самият Стар Даг с помощта на госпожица Крюсе зави Аделхайд в кожите на шейната, за да не й е студено по пътя. Освен това беше накарал младежа да пийне чашка коняк, за да се чувства по-добре на вечерния студ и да придобие по-голямо желание за танци. Имаше специално мнение по този въпрос.

Аделхайд беше с кожух, разкопчан около бялата й шия, устата й беше усмихната, а очите — големи и добри. Младия Даг й хвърли поглед и извърна очи, но след това отново я погледна, с предизвикателни и закачливи заради алкохола очи. Беше студено, но в шейната чувстваше топлина от френския коняк в кръвта си, което се предаде и на госпожица Аделхайд. Топлината беше в очите й.

Тя го погали с очи, докато той слагаше ръцете си отгоре и взе поводите. На лицето му беше изписана респектираща властност. Шейната полетя сред сребърен облак от снежен прах, дворът, дърветата и стълбовете на голямата външна врата за миг изчезнаха от очите на Аделхайд. Тя погледна младия мъж до себе си, който, наведен напред, държеше здраво поводите. Кожената му шапка беше килната назад, яката на кожуха — разкопчана и така лицето му оставаше съвсем открито и със своите чисти и решителни черти сякаш пореше въздуха. Тя се питаше дали на него дължеше увлечението и възторга си, или на обстановката и охолството на този нов за нея живот. Не, той, само той я караше да се вълнува толкова силно, а всичко останало беше само тих съпровод на прекрасната песен, която, изпълваше сърцето й.

В Даг бяха нахлули противоречиви чувства на възхищение и тъга, когато я видя в залата готова за път. Никога досега не бе му се струвала толкова красива и очарователна. Как можеше да повярва, че ще бъде до него? Тя беше видение от друг свят, което скоро можеше да изчезне неусетно.

Къде се намираше и за какво мислеше? Бяха влезли в селището. Неусетно.

В двора на Боргланд имаше редици шейни. Имаше светлина отвсякъде, с фенери в ръце обикаляха заети слуги. Даг зави безупречно и спря шейната, която бе поета от конярите. Силуетите на увити в кожи жени се виждаха на фона на осветения вход с високи врати. Те се упътваха направо на горния етаж, за да се освободят от връхните си дрехи и да сменят ботушките си с бални обувки. Мъжете събличаха кожусите си в преддверието. Даг също остави кожуха си и се огледа. Заобиколен от натруфени офицери и жени в полупрозрачни рокли, Даг чакаше госпожица Баре. Струваше му се, че се намира между сенки в нов, непознат и чужд за него свят.

Какво търсеше той, Даг Бьорндал, в залата на Боргланд? Враждата, от която беше пострадал неговият род, тъкмо на това място се бе проявила по най-непосредствен и красноречив начин. Това му беше известно много добре.

Да, вечерното облекло го измъчваше, яката с широката вратовръзка чувстваше като примка около шията си. Тази вечер всичко му изглеждаше недействително: този дом, тези непознати хора, облечени в странни облекла и жената, която чакаше. Какво търсеше тя в неговия живот — тя, която принадлежеше на този свят от мъже в униформи и жени в скъпи и пищни тоалети?

Всички жени, които минаваха край него, се обръщаха и мъжете се питаха помежду си тихо кой е този висок млад мъж. Някои от съседите го познаваха и удовлетвориха любопитството на другите. Обясниха, че идва от север и че е наследник на огромно богатство. Даг сякаш не забелязваше нищо.

В същото време една красива и с горда осанка девойка влезе в залата. Беше Елизабет фон Гал. Понякога се случваше Елизабет да види Даг в църква. Последния път, когато го съзря, беше пак в църквата тази Коледа. Беше далеч от нея, завит в кожуха си, и едва успя да го види.

Но сега се отправи с любезна усмивка към него и за пръв път можа да го разгледа отблизо.

Обзе я силно вълнение, което веднага се прояви на лицето й и допълнително я притесни. Наложи се да се подпре на облегалката на един стол, защото усети, че губи равновесие. Онзи, който заради една нейна фатална грешка беше загинал в Йомфрудал, единственият мъж, който успя да развълнува сърцето й и за когото не бе престанала да мисли, стоеше сега пред нея, по-висок, по-красив, по-светъл и също толкова горд и властен.

Елизабет се съвзе и му протегна ръка, която вълнението бе вледенило:

— Надявам се, че сте довели госпожица Баре — рече тя тихо с беззвучен глас.

— Госпожица Баре е горе — отговори Даг.

Дали той бе забелязал вълнението на Елизабет?

Известна му беше славата й на безчувствена жена, знаеше също така за спречкването й с Туре на онова увеселение, след което той загина. Затова беше нащрек и я наблюдаваше недоверчиво.

С голи ръце и рамене, вдигнала воланите на роклята си, Аделхайд слезе леко по стълбището и се приближи до тях. Елизабет я посрещна любезно, но с престорена сърдечност и тримата влязоха в салоните. Даг беше като зашеметен. Той беше виждал и по-рано Аделхайд във вечерна рокля, но сега за пръв път забеляза тържествуващия блясък в очите й, пламналите й от студа страни, полуотворените й устни, между които се показваха ослепително бели зъби и изпълнената й с очарование и гордост осанка, с която тя се бе научила да държи надалеч обожателите си.

Като в сън премина Даг през салоните, ярко осветени от полилеите и аплиците, чиито светлини се отразяваха в големите огледала. Скоро Аделхайд срещна приятели от града и от Боргланд, на които представи своя кавалер. Той трябваше да поздравява, да се ръкува, да разговаря учтиво с новите си познати.

По някое време срещнаха един възрастен мъж с блестяща униформа. Беше полковник Фон Гал, могъщият господар на Боргланд. Той поздрави сърдечно Аделхайд и каза няколко любезни думи на Даг. По-късно, когато започнаха да поднасят грог — питието за добре дошли, той седна заедно с тях около една от многобройните маси, наредени в залите, и след като се осведоми за майор Баре, се обърна към Даг:

— Вие, северняците, изглежда въобще не сте засегнати от глада, който ни измъчва тук.

— Глад? — учуди се Даг. — Не знаех, че тук сте били постигнати от това нещастие.

Полковник Фон Гал го изгледа внимателно. Подиграваше ли се с него младият господар на Бьорндал? Но младият мъж беше така сериозен, че не можеше да се допусне да се е подиграл.

Фон Гал избърса челото си с леко разтреперана ръка. Чувстваше, че нещо го задушва.

— Баща ви здрав ли е — продължи той, — и може ли все още да управлява сам вашето имение?

Даг никога не беше и помислял, че може да бъде другояче. Затова въпросът на фон Гал го изненада и той се ограничи да каже:

— Да, баща ми се чувства много добре.

Полковникът наведе глава в знак на одобрително уважение, вдигна чашата си за здравето на младите и, след като се извини, че трябва да наобиколи и другите си гости, се отдалечи.

Аделхайд не можеше да се начуди на този любезен прием. Тя беше добила впечатлението, че неукротима омраза разделя двата могъщи рода и че заради това обстоятелство баща й и тя бяха посрещнати хладно от Фон Гал след коледната служба в църквата. И сега не можеше да разбере тази внезапна промяна.

Даг вдигна чашата си срещу девойката, докато с поглед галеше нейните заоблени рамене, усмихнатите й устни и светлосините й очи, които изглеждаха едновременно прозрачни и дълбоки изпод дългите й мигли. Гледаше я и не преставаше да мига, сякаш заслепен от силно слънце. Не, тя няма да напусне Бьорндал, той няма да го позволи, защото нямаше да може да го понесе!

В един от салоните засвири музика, последваха весели викове и ръкопляскания — танците започваха. Увлечени от множеството, Аделхайд и Даг минаха пак през преддверието и се изкачиха по стълбището, което водеше към балната зала.

Тя беше прочута в целия край. В една от стените изпъкваше висока и широка камина. От двете й страни имаше каменни бюстове, а отгоре — огледало и гербовете на предците на Фон Гал. По другите стени бяха окачени оръжия на датски и германски семейства, които са имали роднински връзки с тях, и галерия от хубави портрети, която завършваше с портретите на полковник Фон Гал и неговата съпруга — мразена в целия край.

Балът беше в разгара си. Много скоро Аделхайд и Даг бяха разделени един от друг. По едно време той я забеляза да се върти в прегръдките на един офицер. Това не беше изненада за него, защото въобще не се бе надявал, че тя ще танцува само с него и все пак му се струваше възмутително, че можеше да танцува с друг мъж.

Даг мина в друг салон, където по-възрастни гости бяха наобиколили маси с подредени върху тях освежителни напитки. Уедини се в най-отдалечения салон, където поднесоха на гостите грог. Някои от гостите, които бяха без компания, вдигнаха към него чаши за поздрав. Той стори същото, но цялото му внимание беше погълнато от онова, което ставаше в балната зала.

По-късно, когато бе обявена вечерята, Даг слезе заедно с другите на първия етаж, където се намираше трапезарията. Но едва се докосна до ястията и побърза да се върне в преддверието, откъдето минаваха гостите на път за салона за танци, защото музиката започна отново да свири. Не беше виждал Аделхайд от началото на приема и се надяваше, че и тя ще мине от тук.

Стоеше обърнат към вратата, когато нечия ръка го докосна по рамото. Обърна се и се озова лице в лице с Елизабет фон Гал. Тя му се усмихваше божествено, докато изричаше думите, с които някога се бе обърнала към неговия брат:

— Елате да танцуваме.

Даг не искаше да знае какво ще стане по-нататък. Мисълта му беше уморена от усилието да си отговори на толкова неясни и смътни въпроси, че в този момент му беше все едно дали и с кого ще танцува. Затова поведе госпожица Фон Гал към залата с танцуващите.

От сутринта на Рождество Елизабет не беше престанала да мисли и не можеше да се успокои. От цялата си душа намрази някогашната си приятелка Аделхайд. Защо беше дошла да прекара Коледа в Бьорндал? Там имаха обичай да празнуват много дни наред и Елизабет смяташе, че има нещо подозрително в това, че Аделхайд прекарва под един покрив толкова дълго време заедно с Младия Даг. Не, тя никога няма да допусне Аделхайд Баре да стане господарка на Бьорндал!

Недоверието и пренебрежението, които съществуваха все още по отношение на това имение на север, бързо щяха да изчезнат, ако тази млада жена се настани в него. Името, интелигентността, съобразителността и връзките й щяха да й отворят всички врати, които сега бедността й затваряше наполовина. С парите и ресурсите на Бьорндал тя щеше да бъде в състояние да направи чудеса! Тогава това могъщество щеше да засенчи самия Боргланд, а Елизабет и нейното семейство щяха да изпаднат от позициите си в обществото.

Тези тревоги на Елизабет бяха истинската причина, заради която тя бе настояла пред баща си да покани на бала и господарите на Бьорндал, у които гостуваха Баре и неговата дъщеря. В началото Фон Гал се изненада. Но скоро прие много благосклонно предложението на Елизабет.

Тя още не знаеше точно как ще трябва да действа, но се надяваше, че в края на краищата все ще намери начин да осуети тази женитба. Но ето че вечерта на бала настъпи и събитията взеха ход, който тя не беше си представяла предварително.

Преди всичко не бе поставила в сметката си вълнението, което я обзе, когато се намери срещу Даг, който приличаше така поразително на своя брат. Имаше същия ръст, същите черти, но още по-красиви и одухотворени от една вглъбеност, която липсваше у другия. Не го изпускаше от очи и скоро тъгата по другия, която продължаваше да носи в сърцето си, се превърна в копнеж по живия Даг. Мислите й се въртяха безредно, защото беше загубила обичайното си самообладание. Забравила бе също и задълженията си на домакиня, защото на всички, които я заговаряха, отговаряше разсеяно, с блуждаещ поглед.

Забеляза, че както неговият брат някога, и Даг не танцуваше. Той не се приближи дори до Аделхайд. Може би са се споразумели предварително, за да не дадат повод за одумки? Елизабет беше сигурна, че са влюбени един в друг. Не биваше да се колебае повече, налагаше се да отиде при него и да го покани да танцуват. След това ще види как трябва да постъпи по-нататък.

За тази вечер Аделхайд Баре беше подбрала тоалета си особено грижливо. Искаше да се възползва още веднъж от предимството, което й даваше балната рокля, защото раменете и деколтето й бяха особено красиви. Но сега желанието й беше да спечели само едно сърце. Изправена пред огледалото, тя почувства у себе си прилив на завоевателна енергия, каквато никога досега не я бе изпълвала с толкова настойчивост. Но когато се озова в залата срещу Даг, събраната пред огледалото смелост я напусна, както винаги, когато се изправяше пред него.

Първият танц за нея беше цяло наказание. Колко далеч беше мисълта й от танца и от нейния кавалер! Но трябваше да продължи без почивка, защото всичките й приятели и познати я канеха един след друг. Къде бе отишъл Даг? Не можеше да го види никъде. И колкото повече време минаваше и Даг не се вестяваше, толкова по-тъжна ставаше. Как бе могла да се заблуди, че е съзряла в погледа му искрица нежност?

След вечерята, когато танците се подновиха, я обхвана отчаяние. На този бал бяха пропаднали всичките й надежди и тя реши, че той ще бъде последният в живота й. Тази вечер ще се прости с мечтите си за щастие и никога вече няма да стъпи на бал или увеселение. Щеше да се усмихва до края на вечерта, за да скрие мъката в сърцето си. Тя продължаваше да танцува пред възхитените погледи на гостите, царица на бала за последен път.

Сред множеството премина бърз шепот, който върна Аделхайд към настоящето. Тогава тя видя Даг и Елизабет фон Гал да танцуват леко, сякаш не докосваха паркета. Наследницата на Боргланд бе вдигнала гордо глава и в светналия й поглед се четеше предизвикателно задоволство на победителка.

Аделхайд почувства, че ще припадне. Единствената слаба надежда, която таеше дълбоко в сърцето си — че вероятно Даг е безразличен към всички и може би затова не танцува с никоя, угасна.

Около нея се чуваше все по-настойчиво възхитения шепот на гостите на бала. Погледите на всички бяха насочени към двойката Елизабет фон Гал — Даг Бьорндал и впечатленията, които се споделяха, бяха само за тях.

Така значи, той беше чакал Елизабет през всичкото време, докато отсъстваше от балната зала. Нея обичаше! Как не беше се сетила за това по-рано! Те бяха съседи по имения! Единствено и само от ревност Елизабет я бе поздравила толкова хладно, след като я бе видяла да влиза заедно с Даг в църквата за коледната служба!

Отишла бе в Бьорндал, решена да завоюва щастието си, готова да се бори с всички, освен с Даг, и сега, в края на този бал, тя чувстваше, че колелото на съдбата й бе спънато и не можеше да продължи напред.

Въртеше се лудо, танцуваше непрекъснато и като в мъгла, виждаше как Даг танцува с Елизабет, която не преставаше да се усмихва загадъчно. Тя го гледаше в очите и говореше нещо весело, а младият мъж я слушаше и се смееше, като показваше ослепително белите си зъби.

Най-после дойде ред на танца със сабите, с който по традиция завършваше празникът.

Всички присъстващи офицери, от стария полковник до най-младия лейтенант, се наредиха в две редици едни срещу други, извадиха сабите си и ги кръстосаха високо. Светлината на полилеите се отразяваше в гладката стомана и в копринените рокли на дамите, които се бяха събрали заедно.

Коя от тях щеше да бъде извикана да мине първа под образувания от сабите свод? Коя ще бъде провъзгласена за кралица на бала? Чуха се имена, между които и името на Елизабет. Но скоро много гласове започнаха да произнасят настойчиво друго име, което беше подето от множеството, и най-после с единодушни възгласи Аделхайд Баре бе провъзгласена за кралица на бала.

Бледа от изненада и смущение, тя се отдели от групата на дамите и с премерена и лека стъпка мина първа под сключените саби. Когато стигна на другия край, офицерите се хванаха за ръце и в обширната зала се изви весел танц, съпроводен от звуците на стара популярна народна песен, която всички запяха.

Докато всички чакаха музикантите да засвирят последния валс, Аделхайд стоеше неподвижно сама и объркана с пулсиращи слепоочия и вкочанени крайници. На почтително разстояние от нея стоеше лейтенантът, комуто бе обещала този валс, и чакаше момента, за да я покани. Той бе танцувал много пъти с тази, която сега бе обявена за царица на бала, беше й шепнал същите думи на възхищение, които тя бе чула от всичките кавалери, с които бе танцувала тази вечер. Лейтенантът беше изпълнен с надежди и беше почти сигурен, че е спечелил сърцето й.

Както по-рано тази вечер, Даг беше седнал в един ъгъл на залата. Тази вечер беше най-тъжната в живота му. Но той беше танцувал и пил толкова много, че му се виеше свят и всичко заобикалящо го му се виждаше някак отдалечено и нереално. Усещаше само една тъпа болка.

Защо Аделхайд го пренебрегна така? Нито веднъж не се приближи към него. Не престана да танцува с всички тези мъже, които я обгръщаха през талията и я завъртаха по лъскавия паркет… Всички те бяха офицери в парадни униформи, накичени със злато и ордени… Той беше длъжен да знае, че тя винаги ще се харесва на мъжете от това общество, в което беше израснала и че беше съвсем естествено и тя харесва тези мъже.

Елизабет фон Гал му изрази съчувствието си, задето беше останал сам, дори се държа особено любезно и мило с него. Но защо думите й му се сториха някак двусмислени, неясни?… За какво искаше да му намекне?…

Лицето му придоби решителен израз и той се изправи. По дяволите Елизабет и нейните медени приказки! По дяволите тези аристократи в униформи! Сега ще видят те какво значи да се танцува! И Даг тръгна с твърда крачка към балната зала.

— Последният валс! — чу, когато влезе.

И с бързи стъпки, гъвкав като хищник, който е избрал жертвата си, прекоси залата.

При първите звуци на валса младият лейтенант, който седеше наблизо и наблюдаваше Аделхайд, стана и попристегна колана си. След това пристъпи към нея и се поклони в знак на покана. Аделхайд се канеше да стане с въздишка на примирение, когато един висок и решителен глас съвсем близо до нея произнесе името й:

— Госпожице Баре!

Тя се сепна и се обърна.

— Ще танцувате ли с мен този танц, последен за тази вечер?

Беше Даг.

Госпожица Аделхайд мигом забрави за лейтенанта и като в сън стана и тръгна след Даг. Сърцето й биеше силно, погледът й сияеше, усети как мигом цялото й същество се изпълни с радост и щастие.

Пое нежно ръката й, направи няколко крачки заедно с нея, след това я обгърна здраво с другата си ръка и я понесе шеметно напред.

Колко вихрено звучеше музиката при този последен танц! И как всичко бе окъпано в светлини — при този последен танц…

Бамсен се носеше гордо в тръс, а шейната пееше по пътя. Селото в равнината се скри зад тях.

Очите на Аделхайд бяха широко отворени. Горските ели бягаха край тях, звездите трепкаха отгоре, а тя още танцуваше в мислите си — единствения танц, може би последния за нея на земята.

Щом дърветата в края на гората започнаха да оредяват и конят се заизкачва по последната стръмнина, след която щяха да пристигнат в имението, Аделхайд забеляза светлини в прозорците на Бьорндал. Наведе се тихо настрани, облегна главата си на рамото на Даг под грубия кожух и от очите й се зарониха едри сълзи. Без да се разтревожи и сякаш нищо особено не се бе случило, Даг събра поводите в лявата си ръка и с дясната прегърна девойката. Погледна я удивено, после дръпна кожената завивка, за да я завие по-добре. Друг на негово място щеше да се разтревожи и да я попита защо плаче, но Даг не умееше да чете в душата на жената. Беше свидетел на една мъка и нямаше какво да разпитва. Когато той сам биваше обхванат от някаква тъга, чувстваше я така настойчиво и жестоко в себе си, че не можеше да намери подходящите думи, с които да я изрази. Тогава какъв смисъл имаше да разпитва, щом не беше възможно да се отговори на подобни въпроси? Прегърна я, за да й покаже колко много й съчувства и че е готов да й помогне.

Доскоро Аделхайд изпитваше особена гордост при мисълта, че не се беше разплаквала от оскърбленията и жестокостите, които беше понасяла в живота си, но ето че за втори път през тези коледни празници плачеше!

Аделхайд спря да плаче, но остана притисната до Даг. Когато прекосяваха селото, очите й бяха още мокри, но от погледа й изчезна всякаква горчивина. Завладя я убеждението, че всичко, което става тази вечер е един хубав сън. Да, тя сънуваше, че е сама с Даг, притисната до него в една люлееща се под звездите шейна.

Когато Бамсен затропа по дървения мост пред входа на имението, Аделхайд дойде на себе си, бързо целуна кожуха на Даг и се изправи.

Стария Даг беше останал в осветената зала, за да изчака връщането на сина си. Преди време и другият му син отиде на бал и не се върна вече. Затова искаше да се успокои, преди да си легне, а и да чуе подробности за увеселението в Боргланд.

Госпожица Крюсе приготви за тримата мъже, които останаха в имението, богата вечеря, която те поляха обилно с чудесни вина. След това играха на карти и пиха грог. „Истинска ветеранска вечер“ — заяви майор Баре.

Когато чуха, че младите се връщат, Клинге и Баре дойдоха в залата и се започна оживен разговор за бала и за познатите, които Аделхайд беше срещнала в Боргланд. След това всеки се прибра в стаята си и Бьорндал потъна в мрак.

А в Боргланд една надменна и озлобена девойка горчиво плачеше.

Три седмици след Коледа по време на вечеря майор Баре вдигна чашата си и с разчувстван глас благодари на домакина за сърдечния прием и за приятните дни, които беше прекарал в Бьорндал. На следващия ден това чудесно и незабравимо гостуване трябваше да свърши, защото — добави майорът, — време беше той и Аделхайд да се приберат в града.

Стария Даг настоя да останат поне докато се свършат приготвените за празниците лакомства, защото така изискваше един отдавнашен местен обичай. Но майорът не се съгласи и заяви, че си заминават на другата сутрин. Напълниха много пъти чашите, за да отбележат прощалната вечеря. След това тримата мъже продължиха да се шегуват, да пият и да се смеят, докато двамата млади седяха мрачни и мълчаливи до огнището в старата зала. Аделхайд не изпускаше от тревожния си поглед Младия Даг, очаквайки да забележи у него и най-малката проява на съжаление, че си заминава. Но той седеше неподвижен и мълчалив.

Нито за миг не светна в погледа му искра на нежност към нея. Аделхайд не можеше да допусне, че млад човек с неговите качества не е способен на обич. Той сигурно я обичаше поне малко и я уважаваше по свой си начин — безмълвно и без видими прояви. Онази любов — пламенната, горещата, буйно проявяващата се, беше непозната за него песен… Освен към Елизабет, може би…? След заминаването й те щяха да могат да се виждат свободно и постоянно!

От тази мисъл я заболя толкова много, че затвори очи и едва преглътна сълзите си. Трябваше да направи огромно усилие, за да не допусне той да забележи мъката, която свиваше сърцето й. С хубавите спомени, които щеше да отнесе от тези коледни празници в Бьорндал щеше да се утешава до края на живота си. Така, както е ставало с всички жени от нейния род. Както те, така и тя щеше да съумее да носи своя кръст, без да проявява слабост.

Майорът съобщи на вечеря, че е решил вече да си тръгват, и по челото на Даг премина сянка на тревога. „Тя не бива да си отиде“, беше си повтарял често. Но след бала в Боргланд, където я бе видял сред бляскавото общество, към което принадлежеше, си помисли, че неговият свят й е съвсем чужд и че тя никога няма да може да свикне със суровия и затворен живот в Бьорндал. Но все пак беше склонен в някои моменти да си мисли, че не я е преценил достатъчно добре и че надеждите му може би не са напразни.

Случи се нещо необичайно, защото Младия Даг се ръкува с майора и Аделхайд, пожелавайки им лека нощ, като към нея се държеше сякаш е дете, с непохватна ръка и сведена глава. През нощта, която последва, двама не можаха да заспят. Мислите на госпожица Аделхайд не й даваха да заспи, а Младия Даг, седнал до огнището в старата къща, едва дочака заранта, дрехите си за гората и замина със ските.

Когато майорът и Аделхайд отпътуваха на следващата сутрин, той не си беше вкъщи.

28

Истинска зима дойде в Бьорндал и започнаха да се редуват тихи слънчеви дни с виелица и мразовит вятър.

Ходеха с коне, натоварени със стока, до града и от там се връщаха с писма, търговски документи и други подобни неща, както много пъти досега. Стария Даг също отиде веднъж в града и престоя там няколко дни. На връщане обиколи няколко села по работа и дълго време след това не се отдели от къщи.

Младия Даг също не си беше за дълго у дома. Отиде надалеч в горите на север, в планините. Пращаше в имението купища кожи от вълци, белки и лисици по познати, които караха дървен материал. Много рядко се връщаше в имението и когато идваше, в повечето случаи биваше ранен от зъбите на някой вълк или смазан при някое падане върху скалите. Дори баща му не се беше проявявал на младини като толкова смел ловец. Понякога беше като обзет от бяс, сякаш се мъчеше да забрави нещо, което постоянно го терзаеше.

Сега вече не стъпваше в Утхайм.

А в Боргланд се засели унинието. Напоследък госпожица Елизабет се държеше още по-жестоко от обикновено със слугите, които започнаха да я мразят почти толкова, колкото и злата й майка. Тя започна често да се заседава пред прозореца, който гледаше на север и когато на пътя се появеше черен кон, се мъчеше да различи с късогледите си очи кой пътува в шейната.

Полковникът също беше много загрижен. Разхождаше се нервно напред-назад вкъщи или по алеите на градината, а през нощта светлината в стаята му угасваше едва сутрин.

Един ден полковникът облече кожуха си. Шейната го чакаше отвън.

— Къде отиваш? — рязко попита Елизабет.

— На север — отсече той.

— На север… в Бьорндал?

— Да — отговори полковникът.

— Какво смяташ да правиш там? — го попита тя обезпокоена.

— Онова, което предполагаш — отговори полковникът.

— Не, не разбирам. Ти няма… няма да можеш…

— Можеш да го кажеш, защото е вярно… Ще се опитам да разбера дали все още има място на този свят, откъдето мога да заема няколко талера.

— Наред ли си, татко? Да не си си загубил ума?

— Възможно е, защото отдавна не зная що е сън. Трябва да ти кажа, дъще, какво е точно положението, в което се намираме. Улрих фон Венд отдавна ме е предупредил, че ще продаде ипотеката, която държи върху Боргланд, защото е изгубил почти всичко и имал нужда от пари. Той ми писа няколко писма по този въпрос. Последното от тях получих един месец преди Коледа. В него ми съобщава, че ако не му изпратя парите до една седмица, ще бъде принуден за свое голямо съжаление да продаде ипотеката. Така че един ден тук може да влезе и да се представи някой, който да изгони и двама ни!

Сякаш земята се отвори под краката на Елизабет. Бледа и разтреперана, тя се хвана здраво за ъгъла на масата в хола, защото щеше да падне. Знаеше, че работите им не вървят много добре, но не предполагаше, че са стигнали до безизходица.

Полковникът закопча шубата си и се отправи към вратата. Елизабет се хвърли към него:

— Няма да отидеш там! — извика тя.

— Ти си луда! — рече полковникът и я отблъсна.

— Ще умра от срам, ще се самоубия! — изстена тя.

Полковникът се обърна рязко и като се увери, че са сами и никой няма да го чуе, извика:

— Срамуваш се да срещаш тези северняци? А щеше да бъде много по-добре да беше умряла от срам, преди да…

Неговото старо, набраздено от дълбоки бръчки лице беше посивяло, а гласът му — рязък като острието на нож. Най-после гневът, който беше сдържал в себе си от много години и страданията, които беше изтърпял в продължение на безброй безсънни нощи, го принудиха да избухне:

— Откъснала си главата на майка си, която наричаха „жестоката“! И ти също можеш да носиш това име! Никоя от двете не ми донесе нито частица щастие, нито се опита да направи по-радостен живота ми. Когато майка ти дойде тук, започна да се отнася с мен като със селяк, защото Боргланд не бил голям колкото имението на баща й. Но по-късно, когато и потрябва моя подпис, за да издържа с мои средства цялото си семейство, позволи ми да се смятам благородник. Тогава започнах да губя големи суми пари. Към тях се прибавиха други загуби, а вие с майка ти не преставахте да пръскате с пълни шепи. За вас нищо не беше достатъчно хубаво, увеселенията и приемите нямаха чет. И аз, нещастен безумец, отстъпвах пред всяко ваше желание… След това се заредиха лоши години. Онези, които ми дължат, не могат да ми върнат нито талер, а другите, които се веселиха тук в охолните години, започнаха да ми обръщат гръб, загрижени за собствените си дела. Дни и нощи блъсках главата си, за да намеря изход от това положение и намерих само един. Има само един човек, към когото мога да се обърна и той е старецът там, горе, в Бьорндал! Вярно е, че той е последният, към когото бих се обърнал, ако можех да избирам, но сега е единственият, който има достатъчно пари, за да ми помогне. Той познава имението ни и, ако желае, може да ми заеме пари срещу тези земи, при все че времената са тежки. Нямам друг изход, трябва да опитам.

Госпожица Елизабет скри лице, разтреперана от срам и унижение. За нея мисълта баща й да застане като молител пред Бьорндал бе жестоко наказание. Изведнъж всичко й се представи под съвсем нова светлина и в страданието си за пръв път осъзна злото, което нейните жестокост и коравосърдечие бяха причинили на най-близките й. Всемогъщият Бог беше разпоредил онзи, който бе страдал толкова жестоко по нейна вина, сега да бъде единственият, който можеше да спаси семейството й от гибел. Като в мъгла Елизабет видя как баща й се отдалечи и затвори вратата след себе си. Глух шум, като далечно бучене на порой, изпълни ушите й и краката й се подкосиха. Но нейната безгранична гордост й помогна да намери у себе си достатъчно сили, за да не падне. Залитайки, тя успя да стигне до стаята си и да заключи вратата, преди да загуби съзнание.

Останалите не видяха нейната слабост. Това беше последната й мисъл.

Както винаги, госпожица Крюсе беше тази, която посрещна полковника на входа в Бьорндал. Познаваше го по физиономия, беше го виждала в църквата и на други места. Колкото и неочаквано да й се стори това посещение, след бала в Боргланд тя престана да се учудва на много неща. В днешно време всичко беше възможно, всичко можеше да се случи.

— Стария Даг не си е вкъщи, но скоро ще си дойде — рече тя и покани полковника да влезе.

Госпожица Крюсе го въведе в залата, настани го до огъня и запали свещ върху полицата на камината. След това донесе бутилка стар коняк и понечи да напълни чашка за госта, но той отказа. Когато тя излезе, полковникът огледа внимателно бутилката, наля няколко глътки в чашката и ги изпи. След това се облегна на креслото и зачака. Смяташе да се представи на Даг с учтивите обноски на светски човек, да говори свободно и спокойно за много други неща, преди да се докосне до главния въпрос. Вярваше в могъщото въздействие на добрия изказ, на целенасочено подбраните и изречени с подходящ апломб празнословия върху един човек, който, въпреки богатството си, всъщност си оставаше невеж селянин.

Когато очите му привикнаха с мрака в залата, той се заоглежда и тогава го обхвана известен смут. Разгледа масивната маса, високите кресла и вратата, която беше украсена с уникална резба и която стоеше в касата си, изработена от здравите дървени стволове, сякаш от векове. Стори му се, че в залата присъства невидим някакъв могъщ, благороден и много стар свидетел. Привидната му самоувереност започна да го напуска. Презрението, с което беше свикнал да се отнася към тези планинци от север, започна да се смалява. Тук той не виждаше обстановката в дома на един случайно забогатял човечец. Всичко носеше траен отпечатък на устойчивост, придобита с дългогодишен труд, с упорити битки и с много интелигентност. Това тук далеч не беше място, където можеше да си позволи да се държи наперено и да хвърля повърхностни фрази. Обхвана го мъчителна нервност. Неочаквано се беше озовал лице в лице с реалния живот в неговия неизменен вид, в царството на силата и истината. Ако искаше да бъде чут и разбран тук, налагаше се да се изразява с прями и прости думи.

Точно в този момент отвън се чуха стъпки и вратата се отвори. Фон Гал се изправи и подаде ръка, която Даг обхвана със силната си десница. С него беше и капитан Клинге, който се познаваше с полковника, защото преди години бе гостувал в Боргланд.

Фон Гал се опита да прояви духовитост: понеже те не бяха се отзовали на поканата му да гостуват в Боргланд на увеселението, сега той решил да се изкачи в Бьорндал, за да ги посети. Даг улесни този увод на полковника, като отговори, че му благодари за проявената любезност и че с особено задоволство приема всеки гост през тези мрачни и неподходящи за пътуване зимни дни.

— Позволих си да вкуся от това питие, за да се стопля — продължи полковникът и посочи бутилката на масата. — Наистина, конякът е първокласен.

— О, да, френски коняк — поясни Даг. — Действително, питието е добро.

Беше дошло време за обяд и госпожица Крюсе съобщи, че масата е сложена. Полковникът отклони поканата на Даг да обядва заедно с тях, уверявайки го, че не е гладен, но прие да отиде в трапезарията, за да не стои сам в залата за гости. Виното и конякът, които му поднесоха, разведриха мрачното му настроение и той почти забрави отчаяната молба, която го бе довела тук.

След обяда Клинге се извини и се качи горе, за да си почине. През последните дни той се чувстваше не съвсем здрав. Даг и полковник Фон Гал се върнаха в залата.

До горящия в камината огън и в успокояващия сумрак на залата Фон Гал заговори за тежкото време и за общата немотия, за живота, който водеха в този край, за настъпващата старост. Даг мълчеше и от време на време изпускаше кълба дим от лулата си. Полковникът също пушеше, но беше разсеян и ръцете му трепереха. Набразденото му от дълбоки бръчки лице нервно се свиваше, но погледът му продължаваше да бъде заповеднически и волевата извивка около устата му не беше изчезнала. Не бе дошъл тук да проси милостиня, не, защото още беше господар на Боргланд и се стараеше да се държи подобаващо.

Даг седеше в полусянката на креслото и внимателно наблюдаваше говорещия полковник с нещо от предпазливия и лукав израз, който му беше станал обичаен още преди смъртта на Терезе. Едното му око, което се взираше във Фон Гал, беше широко отворено, докато другото, наполовина свито, светеше хитро.

След няколкото встъпителни изречения най-после полковникът стигна до въпроса, който го беше довел в Бьорндал.

Времената бяха толкова тежки, че беше вече невъзможно да се договорят заеми дори срещу най-добри залози. Затова полковникът беше помислил, че Даг, който живее толкова близо до Боргланд и познава отлично неговата стойност, ще се съгласи да му заеме известна сума пари, докато премине кризата.

Даг отговори, че и той няма много свободни пари, че не е възможно, заради лошите условия да продаде ипотеки или имотни акции, но ако полковникът му съобщи сумата, която желае да получи, ще си помисли.

Фон Гал, който се боеше от един решително отрицателен отговор, въздъхна по-свободно, като видя колко спокойно Даг посрещна искането му. Това е едва ли не полуобещание — мислеше той, — защото не се беше надявал и на това. Възможно ли бе, наистина, седналият срещу него в тази ниска стара зала човек да има средства и желание да му услужи в трудния днес за него момент? Той се беше принуждавал да се подлага на подобно унижение — да моли за пари, нееднократно през тази година и затова се питаше дали и господарят на Бьорндал не се подиграва с нещастието му. Припомни си, че младият Бьорндал се беше държал странно вечерта на бала, когато се опита да разбере от него как вървят техните работи. Тези планинци бяха много особени и не беше възможно човек да ги разбере напълно. Дали Даг Бьорндал не попита само от любопитство за размера на сумата, от която имаше нужда?

Но за Фон Гал не съществуваше вече друг изход. Беше притиснат до стената и трябваше да назове сумата. Затова се обърна към Даг и на един дъх я съобщи. Тя бе значителна и той бързо погледна домакина, за да разбере какво впечатление му бе направила. Даг не мигна. Нито един мускул на лицето му не издаде какво мисли.

— Ще видим — рече той и се изправи.

И с вдигната глава и твърди стъпки излезе от залата.

Фон Гал го гледаше как се отдалечава. Къде отиваше? Възможно ли беше да има толкова много готови пари, когато други отдавна бяха забравили дори как изглеждат?

Докато полковникът, останал сам, се питаше що за птица трябва да е този Даг Бьорндал, последният слезе в зимника и отиде в един от ъглите му. Там повдигна една плоча в пода и откри изкопано в земята хранилище. В него отвори една каса и извади желязна кутия, която съдържаше документи. Когато се върна в залата, полковникът го видя да държи лист хартия.

„Приготвил е договор и носи да го подпиша“ — помисли Фон Гал, поуспокоен донякъде, че работата взе така бързо благоприятен обрат.

Даг седна спокойно в креслото, разгъна листа и го подаде на полковника с безизразно лице.

— Може би това нещо ви причинява грижи? — запита той.

Ръката на Фон Гал затрепери. Лицето му почервеня.

Даг Бьорндал притежаваше ипотечния договор върху Боргланд! Той го бе купил от Улрих фон Венд и следователно знаеше, още от датата на неговото съставяне, от кога точно съществуваха паричните затруднения на Боргланд, чието богатство беше вече само въображаемо.

При този удар Фон Гал помисли, че ще падне. Но той беше закален в много битки и съперничества и, като събра цялата си воля, успя да се съвземе. Изправи се и прокара ръка по челото си, сякаш за да прогони отчаянието:

— О, да — рече той с достойнство, — това е ипотечният договор. — И, като погледна Даг в очите, попита: — Какво смятате да правите с него?

— Но нали струва пари?

— След известно време ще го откупя — заяви полковникът с не дотам уверен тон.

Даг беше навел глава като елен, който снишава рогата си, преди да се хвърли срещу своя противник. Някогашната жажда за мъст и алчността за богатство и власт го завладяха изцяло.

— Докато дъщеря ви е жива, няма да можете да откупите този договор — заяви Даг с леден глас.

Полковникът вдигна поглед и видя, че сините, студени като стомана очи на Даг го наблюдават и четат мислите му. Лицето му го издаде. Той не можа да скрие, че разбира много добре намека, който Даг току-що направи за Елизабет и че следователно му беше много добре известна ролята, която бе изиграла тя около смъртта на Туре. Положително още в деня, в който Даг беше разбрал това, техните дни в Боргланд са били преброени. Фон Гал усети ледена пот да избива по челото му и тръпки разтърсиха цялото му тяло. Той наведе глава.

Даг заплашително сви вежди. Чертите на лицето му се изопнаха. Имаше вид на човек, който се готви да извади оръжие, за да убие своя враг.

Той се беше досетил още през коледните празници, че зад поканата от Боргланд се крие нещо. Скоро след това неговият адвокат му заговори за ипотечния договор. Ипотечната сума беше много по-значителна от всички ипотеки, които беше направил дотогава. За пръв път му се случваше да вложи толкова пари в подобна сделка. Но неговият адвокат беше преговарял умело и беше успял да откупи ипотечния договор на сравнително доста умерена цена. Все пак, за да събере сумата, Даг беше принуден да заеме от Холдер и дори да извади талери от касата в скривалището в мазето — толкова силно беше желанието му да стане собственик на ценния документ.

В деня, в който се връщаше с договора в джоба си, погледът му се спря с особено задоволство на църквата в селото в равнината. В нея имаше една скамейка, която много отдавна принадлежеше на Боргланд и който за енориашите беше символ, престол на благородничеството. Съвсем скоро този престол щеше да има друг собственик. Когато мина покрай Боргланд, изгледа имението с очите на стопанин и си спомни за презрителния поглед на полковника и за нахалния израз на неговата дъщеря. Скоро ще ги посети и ще има какво да им каже!

Като пристигна вкъщи, започна да проучва основно документа и остана много доволен, когато разбра, че двете имена Боргланд и Фон Гал вървят заедно. От най-ранно детство това име за него беше символ на безгранично могъщество и несметно богатство, но сега можеше да разгъне договора върху масата, да постави отгоре му юмруците си и да се наслаждава на воля, че най-после и двамата — бащата и дъщерята — бяха изцяло зависими от него.

Мисълта за мъст, от която вярваше, че се е отказал, отново го овладя неудържимо. Чувството на алчност, което полека-лека го бе напуснало, започна да се възвръща с пълна сила. Радваше се при мисълта, че когато настъпят по-добри времена и Фон Гал пожелаят да откупят земята си, която беше вече в негови ръце, ще ги принуди да платят многократно по-висока цена, отколкото той беше платил за нея.

Властолюбието му беше достигнало върха си. Желанието му за могъщество не знаеше граница. Чувството на недоверие не го напусна, дори се засили. Нравствените напътствия, които беше получавал чрез дошли от небето предупреждения и върху които беше мислил дълго време на младини и дори до неотдавна, сега отстъпиха пред явилата се възможност за пълен успех.

Не можеше и не искаше да забрави, че беше страдал много пъти от жестокостта и високомерието на тези богати благородници. Той се беше отказал от много радости в живота, за да събира богатство, и сега ще ги накара да си платят прескъпо за всичко, което му бяха причинили, ще ги унищожи напълно и завинаги.

Намислил беше да накара Клинге да напише писмо до Фон Гал, в което с няколко дълги официални изречения да му съобщи исканията си. Беше се вживял дотолкова в ролята си на отмъстител, че започна да се упражнява да се подписва с главни и украсени с винетка букви, които според него най-добре подхождаха за подпис под подобно писмо.

Но ето че днес полковникът пристигна лично в Бьорндал и така изпревари изпращането на писмото. Когато го видя, Даг помисли, че Фон Гал знае в чии ръце се намира ипотечният договор и че е дошъл, както мнозина други, да се опита с избрани думи да спечели благоволението му.

Даг чакаше с вид на дебнещ хищник в креслото си, докато срещу него Фон Гал продължаваше да седи вдървен и безмълвен. Лицето му постепенно започна да губи хитрия си израз. Широкото му чело, обкръжено от бели къдрави коси, беше като изсечено от мрамор. Острият му нос се открояваше в изящна линия. Ноздрите му потрепваха, устата му се свиваше и брадата му образуваше рязка издатина. Главата на Ане Хамарбьо — глава на хищна птица, се очертаваше съвсем ясно.

В залата цареше тежко мълчание. В огнището сухите брезови дърва горяха без пращене и пламъците се издигаха безшумно нагоре. Даг сякаш беше от камък, но рой мисли се въртеше в ума му. Постепенно му стана ясно, че Фон Гал не е знаел, че той е собственик на ипотечния договор и че е дошъл в Бьорндал с намерение да иска пари в заем. Но недоверието му беше много голямо и затова се питаше дали Фон Гал не се преструва, че нищо не знае, за да може да играе с него по-сполучливо комедията на сърдечност и доверие.

Продължаваше да разсъждава. Едновременно с това изразът на лицето му се омекотяваше все повече. Поканата за коледния бал беше изпратена много преди Даг да узнае, че има ипотека върху Боргланд, договорът, за която се продава. Следователно Фон Гал бе мислил вече да подготви пътищата за стъпката, която бе предприел днес, без да може да допусне, че ипотеката ще мине в ръцете на Даг. Такава постъпка беше нещо много трудно за човек като полковника! Собствениците на Боргланд бяха неговите най-могъщи съседи и въпреки това Фон Гал беше дошъл по необходимост лично да търси неговата помощ… Така е постъпил, защото смята Даг Бьорндал за достатъчно богат, че да може да му заеме една много голяма сума и достатъчно великодушен, за да му помогне въпреки техните извечни лоши отношения!

Корените на страстта за пари и на страстта за власт често са така преплетени, че е трудно да се различат, но страстта за власт много често се засилва заедно с възрастта. Би било напразен труд да се повлияе на Даг с лицемерие. Той имаше голям опит с хората и думите не бяха в състояние да го заблудят. Но имаше обстоятелства, които можеха да го раздвижат. Ако някой дойдеше да иска помощта му срещу някаква очевидна и непосредствена беда, както бе направил полковникът, в това той виждаше признание на своята сила и се ласкаеше. Не беше ли това молба за прошка, отправена към неговия род?

Докато погледът му блуждаеше в залата, попадна върху един предмет, който здраво го прикова. Това беше една брадва, забита дълбоко в единия от вертикалните стълбове на рамката на вратата.

Господ! Преди време Даг му бе обещал да предостави само Нему грижата за отмъщение. Но оттогава се бяха случили големи събития в света и любовта към Бога беше отслабнала. Във Франция кралят беше свален от престола и обезглавен, бяха избити още много хора. Бог беше отречен и революцията господстваше в цялата страна.

И тук се забелязваше желание да се изостави вярата в Бога, но тази тенденция беше още твърде слаба и не бе достигнала до простия народ. Мнозина живееха далеч от Бога и все пак идваха при Даг, като призоваваха Неговото име и Неговия закон, само за да успеят да намалят лихвата или да получат отсрочка на плащанията си.

Всичко това не беше достатъчно, за да направи Даг неверник, но с течение на времето неговата набожност стана по-умерена. През най-хубавите години на живота си от вярата в Бога той извлече своята духовна същност. След това отстрани Бога в един особен олтар, където го държеше далеч от своите ежедневни греховни мисли и деяния. Така Даг можеше да бъде в делата си безпощаден лихвар и все пак да запази с Господ святата връзка. Дълбоко в душата му продължаваше да стои неговата някогашна вяра, както и ненарушимата му почит към всичко, което баща му и предците му също бяха почитали и пред което се бяха прекланяли.

Даг вдигна рязко глава и даде нова насока на мислите си. От една страна поставяше отплатата, която трябваше да получат враговете на неговия род, трупането на богатства и постигането на безгранично могъщество. От друга страна виждаше само един Бог, с когото се подиграваха, и няколко стари свещени текстове, които нямаха никакво значение.

Привлечен като от някаква магия, погледът му отново се спря върху брадвата, чиято тънка, почерняла от времето дръжка стърчеше отвън. По дъбовата греда една дълга тъмна ивица от ръждата, потекла от забитото желязно острие, напомняше на кървава диря. Пак се сети за деня, когато замахна и заби тази брадва и мислите, които отправяше към Бога, в чието всемогъщество тогава твърдо вярваше.

Сега Бог отново се бе намесил в борбата, която усещаше в душата си. Струваше му се, че има да урежда една стара сметка, която бе пренебрегнал, и че това уреждане трябва да стане веднага, в този момент.

Беше така дълбоко вдаден в себе си, че когато отвори очи — докато мислеше, ги беше държал затворени — почти се изненада, като видя пред себе си полковника с ипотечния договор в ръце. Той беше още тук! А му се струваше, че бяха минали месеци, откакто Фон Гал го бе посетил. Никога не беше виждал този израз на лицето му. Преди време беше срещал полковника с омраза, както се посреща нахалник, когото му се приискваше да смаже. Сега го гледаше с други очи и го виждаше какъвто беше в действителност — едно смазано, състарено и отчаяно човешко същество.

Намеренията, които имаше в последно време във връзка с имението Боргланд, му се сториха в този момент странни, непонятни. Наистина ли беше имал намерение да сложи ръка на имението и след това да остави всичките му сгради празни и запустели? Сериозно ли беше пожелавал да унищожи всяко благополучие и очарование около себе си? Той ли беше същият онзи, който искаше да узурпира едно от местата в Божията църква?

Даг изгледа продължително Фон Гал и една дума, която някога бе произнесла съвсем тихо госпожица Дортея — една от най-могъщите думи в света — му дойде на ум. Никога не беше проумявал напълно нейния смисъл, но сега схвана цялото й значение. Тази дума, милост, принадлежеше на Дортея и когато си спомни за нея, едновременно с това му се яви кроткото й лице. Изпита гореща радост, защото я почувства много по-близо до себе си, отколкото когато беше жива.

Един друг спомен оживя в съзнанието му. Преди години бе чувал от Терезе и от Клинге, че офицерът, който бе разбил живота на Дортея, бил роднина на Фон Гал. В мислите му внезапно настъпи обрат. Свъси лице и усети, че го обхваща силно желание за отмъщение. Една жена като Дортея, чиято памет му бе скъпа както паметта на баща му, трябваше да бъде отмъстена.

И ако погледът му не се бе спрял за пореден път върху забитата в рамката на вратата брадва, въпреки промяната, която се бе извършила у него и въпреки усилията му за духовно издигане, вероятно Даг щеше да отстъпи пред инстинкта на своя род, който викаше за отмъщение. Но и сега някаква тиха тъга смекчи душата му. Той изгледа отпуснатото безпомощно тяло на полковника и неговото изпито лице.

Да, Бог беше могъщ и неумолим. Само Нему можеше да бъде оставена грижата да отмъщава. Парите на Дортея, които Фон Гал някога бяха презрели, като бяха сметнали, че девойката е недостойна за съпруга на представител на техния род, сега можеха да послужат да бъде спасен застрашеният им от нищетата, в която бяха изпаднали, дом. А бъдещето на Елизабет щеше да бъде жестоко, защото хлябът, който щеше да й даде милостта на един човек, чийто син тя изпрати на смърт, за нея щеше да има непоносимо горчив вкус.

По лицето на Стария Даг се четеше дълбока тъга. Въпросът за Боргланд щеше да се разреши точно както изискваше Божият закон: на всяко зло да отговориш с добро. Още не можеше да си представи как би могъл да обича своя неприятел и все пак сега изпитваше известно състрадание към най-злия си враг и желание да го спаси.

Даг се раздвижи и креслото, в което седеше, изскърца.

След твърде дългото мълчание този шум подейства на полковника като юмручен удар: той подскочи и изгледа Даг втрещено. Но изненадата му беше голяма: никога не би допуснал, че е възможна подобна промяна в израза на едно човешко лице. Когато наведе глава, срещу него седеше един ожесточено дебнещ враг, а сега същото лице го гледаше спокойно и приятелски.

Без да се бави повече, Даг заяви на полковник Фон Гал, че и занапред може спокойно да живее в Боргланд, до края на дните си.

Смаян, Фон Гал не знаеше какво да отговори. Неговата гордост не можеше да се примири с подобно великодушие. Най-после той сгъна ипотечния договор и го подаде на Даг.

— Не знам дали ви разбрах добре — рече той с глас, в който гордостта се мъчеше да прикрие вълнението. — Но ако намерението ви е да се откажете от правата си и да искате само лихвите на ипотечната сума, аз ви дължа голяма, дълбока благодарност, която не бих могъл да изразя с думи.

— Не се притеснявайте и за лихвите — каза Стария Даг.

Полковникът се приготви да си ходи. Даг го покани да хапне нещо преди път, но той прецени, че вече е получил достатъчно много от домакина и поиска разрешение да си върви. Преди да излезе, хвана ръката на Даг, стисна я и отново благодари, но не вдигна очи.

29

Нощта над горите на Бьорндал започна да просветлява със зората — хиляди плахи животни излязоха за храна, други пък да дебнат жертви. Нощта се вдигна над горите и над старото имение.

На огнището в залата грейна светлина като тази, която прогони нощта. На масата двамата седяха и пиеха. Госпожица Крюсе се беше погрижила за горещ грог и беше сложила на масата храна. Беше останала будна, защото и господарят не си беше лягал, което не беше се случвало досега. Стария Даг и капитанът бяха останали в залата през нощта след посещението на полковника.

Капитан Клинге беше неудачник в живота.

През младостта си бе проявявал слабост към алкохола, заради което беше понесъл много неприятности. Към тях трябваше да се добавят и предателствата на бойни другари и неверни любовници, които бяха излъгали благородните му чувства. Преживените разочарования засилиха страстта му към алкохола, която от своя страна даде повод да бъде предаден и от най-близките си приятели, на които много пъти бе помагал. Уволнението си от войската той прие като жестока неправда, която го засегна дълбоко и стана причина той да се отдръпне съвсем от светския живот.

Той живееше от няколко години вече в задълбочаваща се нищета, когато Даг го срещна в града и го покани в Бьорндал за една Коледа. И можеше да се помисли, че той е доволен, че живее в едно уредено имение с радостта, че е полезен и че е отново почитан, но хората рядко биват доволни от настоящата си участ.

Клинге бе потомък на един стар военен род, който бе дал големи военачалници на кралската войска и със способностите, които имаше, и със своя произход, той бе мечтал за много повече. Затова смяташе за неособено голяма чест, че изпълнява длъжността секретар в един загубен в планината горско имение.

Под въздействието на самотата и най-вече на сиромашията, в която живееше в града, Клинге си бе изградил една песимистична философия. Откакто обаче заживя в Бьорндал, строгите писма, които пишеше на стопаните, и огромните суми, които вписваше в тефтерите, го караха да се замисля все по-често.

Стария Даг чувстваше необходимост да поговори с някого за онова, което се бе случило през деня, и понеже нямаше друг, се спря на Клинге. А може би тъкмо на Клинге желаеше да говори. Неговият остър ум бе схванал, че неизменното одобрение на Клинге към всичко, което вършеше неговият благодетел, не е искрено и желанието да чуе истината тласна Даг към разговор.

Клинге се почувства притеснен, когато Даг го помоли да поостане с него след определеното за лягане време и когато заповяда на госпожица Крюсе да донесе нещо за пиене. Това му се видя твърде необичайно. Веднага помисли за Фон Гал, който бе дошъл в имението унизен и си отиде смазан, унищожен. Трябва да са преговаряли за някоя важна сделка, във връзка с която Даг искаше да му възложи нещо още тази вечер.

Часовете минаваха в разговор за случайни неща и те наченаха третата кана с грог, когато Даг най-сетне мина на по-сериозни теми.

Той заговори за Бога и за задълженията, които има всеки човек на този свят и Клинге се съгласяваше, защото не смяташе за възпитано да противоречи на човека, чийто хляб ядеше. Освен това нямаше желание да заменя приятния разговор със спор.

Намерението на Даг тази вечер беше да разбере каква е житейската философия на Клинге и затова го попита с каква цел според него Бог е създал човеците.

Клинге си спомни една древна мъдрост, според която най-големите грешници стават отшелници, когато остареят и че може би с напредването на възрастта умът на Даг беше започнал да отслабва и съзнанието му да се променя. Но скоро отхвърли това предположение, защото виждаше колко здрав, силен и жизнен продължаваше да бъде Даг. Освен това много добре знаеше колко сериозен беше Даг и че ако някоя мисъл се загнездеше в неговия ум, тя не можеше да бъде налудничаво хрумване на изтощен духовно старец.

Клинге не отговори. Даг продължи да излага разбирането си за Бога и за хората. Най-после капитанът заговори предпазливо, че на тези сложни въпроси човек не може да даде никога еднозначен отговор и добави:

— Може би в този живот единствена наша задача е да вървим пряко съмнения и пречки, да напредваме предпазливо, без да спираме и без да губим смелост. И по този начин всеки стига до степента на съвършенство, за която е способен. Едни напредват малко, други отиват далеч в бавния ход на човечеството към по-добро. Важното в случая е всеки да действа искрено и добронамерено.

За пръв път Клинге формулираше гласно възгледите си за човешкия живот. Разговорът между двамата мъже продължи, често връщан към разгледани вече въпроси и прекъсван от продължителни паузи.

Накрая Даг се обърна към огъня и, като загледа капитана настойчиво, попита го тихо с изменен глас:

— Какви са нашите задължения по отношение на богатството? Издължили ли сме се за него, ако следваме закона и правото или… има и нещо друго?

Клинге, когото сиромашията и зависимостта бяха принудили в течение на толкова години да споделя върху парите мнението на другите, сега вдигна гордо глава, защото Даг го питаше за нещо, върху което беше мислил много често и което познаваше основно.

— Много беди и скърби на този свят могат да бъдат предотвратени, или поне ограничени, ако онези, които държат богатства в ръцете си, прибавят и малко милосърдие, когато упражняват своите законни права.

Замълчаха няколко минути и Даг отново заговори със същия тих глас:

— Странно ми звучи, че най-после чувам едно искрено мнение.

Клинге гордо се изправи:

— Невинаги — рече той с горчивина, — бедните могат да си позволят да говорят искрено. Парите купуват всичко: хора, души и дори… един стар капитан. Дори и той не може да накара истината да се прояви. Искреността изчезва пред парите.

Сега Даг вдигна глава и изгледа капитана:

— Не ви харесва моят дом ли, Клинге? — попита той.

— Вижте — заговори капитанът след известна пауза. — Човек не би могъл да пожелае по-безгрижен живот… но, понеже ме питате, казвам ви, че не всичко тук ми харесва. Страхувам се, че сега съм прекалено искрен и че утре може би ще съжалявам за тази своя искреност.

— Няма да съжалявате — го прекъсна Даг. — Кажете ми все пак какво не ви харесва тук… Може би намирате, че аз съм много… суров?

— Богатството — забеляза Клинге, — е една категория, върху която аз имам особени разбирания, които не се съвместяват никак с тукашната обстановка.

— Изяснете се, а аз ще преценя дали и доколко се съвместяват.

— Добре. Всъщност често съм ви смятал за жесток и непоносим.

— Как? Не е ли наш дълг да опазваме състоянието си посредством законите и с помощта на правосъдието? По-добре ли би било да го пилея и да го раздавам на прахосници?

— Не. Да се дава на недостойни хора е все едно да се хвърлят парите на вятъра, а и лесно спечеленото богатство може да съблазни онези, които са го получили наготово, да го използват за лоши цели. Трябва да се помага там, където е необходимо. За да живее добре, човек трябва да е мъдър и умерен.

— Човекът трябва да притежава Божията мъдрост, за да постъпва съвършено справедливо! — рече Даг с известен сарказъм.

Клинге се чувстваше като в клопка. Предметът на разговора беше труден и виното беше поразбъркало малко разсъдъка му. След кратък размисъл той подзе:

— Да, необходима би била божията мъдрост… Но всеки човек трябва да прави каквото може с тази мъдрост, която притежава… Един умен и достатъчно съобразителен човек, способен да забогатее, да запази богатството си и да го увеличи, може да употреби способностите си, за да прави добро… да действа… да се стреми към нещо по-хубаво. Трябва да се проявява добра воля… да, така е — проявените при печеленето на пари качества би трябвало да бъдат от полза и за добротворното им разпределяне…

Клинге изглеждаше възбуден от питието и ръкомахаше, докато говореше.

С трезв и буден ум Даг слушаше думите на капитана със странна и тъжна усмивка. Тя остана на лицето му дълго след като Клинге млъкна. Мислеше за думата, която се беше вдълбала в паметта му и която наложи решението му предния ден, когато го посети полковник Фон Гал.

— Мислите, които изказахте, не са по-различни от написаното в Библията, Клинге! Вие в действителност изведохте заключението, че човек трябва да бъде милостив!

Малко по малко Даг му разказа всичко, което се бе случило между него и Фон Гал. Клинге изпита смущение от суетата, с която бе изтъкнал пред него собствените си схващания, защото разбра, че Даг, въпреки богатството си, бе мислил вече по тези въпроси. Много преди този техен разговор той беше приложил на практика възгледите, които защитаваше Клинге, като беше пожертвал една голяма сума пари, дължими от полковник Фон Гал, към когото имаше много сериозни причини да се отнесе иначе.

А уважението на Даг към Клинге порасна още повече. Винаги има по нещо, което човек може да научи от другите. В най-съкровените кътчета на човешката душа се таят скрити чувства, които в обикновения живот не се проявяват.

Даг се прибра в спалнята и дръпна завесите, защото вече зазоряваше. Легна и се разположи удобно в широкото легло с чувство на вътрешно спокойствие и удовлетворение, което отдавна не беше изпитвал. Устоял беше на една тежка вътрешна борба по време на срещата си с Фон Гал и не съжаляваше: направиш бе още една стъпка в добра посока. Не беше леко да се извлече от разговора му с Клинге светлия смисъл, от който чувстваше необходимост. Но най-после го откри в живото доказателство, което му даваше капитанът.

Действително, Даг не можеше никога да си представи, че не би могъл да говори открито и без страх. Клинге, който бе прикривал толкова дълго време съкровените си мисли, беше за него тъжен пример за страданието, което причинява бедността. Тя не само лишава хората от тяхната материална независимост, но нанася поражения и на духовния им мир. Даг се замисли за всички свои длъжници, които беше съдил строго и с които се беше отнасял сурово и безмилостно. Не, вече няма да бъде толкова непреклонен…

След това си спомни, че баща му често му беше казвал, че човек трябва да бъде независим и че той се е старал да остане независим до края на живота си. Независим… Това не означаваше само да бъдеш свободен от дългове, както Даг беше вярвал доскоро. Баща му вероятно е искал да му внуши, че дълг на човека е да бъде свободен. Даг не беше осмислил правилно съвета на баща си. Беше допуснал парите да го превърнат в роб и им беше робувал през най-хубавите си години. Със свободата, която имаше, не беше създал уют, не беше доставил радост на хората, които заслужаваха, които му бяха най-близки. Ето защо се бе чувствал и бе останал самотен в живота.

Разсъмваше и работата кипеше вече в имението, когато най-после Даг заспа. Беше преживял много и мислил дълго, преди да достигне до истината за задълженията на човека в живота: Необходимо е всеки от нас да бъде достатъчно свободен и достатъчно независим, за да може да помага и на другите да станат такива.

Колко много хора по земята — мислеше той — живеят в робско състояние, едни, защото не са съумели да се преборят на младини за свободата си, и други — като него — защото се бяха пристрастили прекалено към идеята да станат свободни чрез могъществото на богатството.

За хората в цялата околност не беше тайна, че Даг бе сложил ръка върху Боргланд. Слухът запълзя по-нататък и стигна в града до майор Баре и неговата дъщеря.

Зимата си отиде, после отмина и пролетта и из околността се понесоха нови слухове. Говореше се, че Даг Бьорндал е започнал да проявява странно благодушие в отношенията си с определени хора, като им забранявал да говорят за това. Но нищо не остава в тайна. Тези слухове и пораженията на кризата отведоха в Бьорндал много просители. Даг ги изслушваше търпеливо и от ден на ден ставаше все по-отзивчив.

— Постарайте се да станете независим човек — съветваше всеки път той, — но ако продължите да живеете така, никога няма да успеете. Ще платя този дълг вместо вас, но вие ще направите друг. Каква полза тогава? Ще ви помогна да се изправите на краката си, но ще следя как ще се справите със задачата си.

С пари, отзивчивост и твърдост Даг вдигна на крака мнозина, които немотията или лошият късмет бяха изравнили със земята. Но връщаше засрамени и разкаяни онези, които разчитаха само на своя мързел.

Северните ветрове вече не носеха сковаващ, леден студ, нито пък черните коне — отчаяние и ужас. Все повече и повече хора говореха за Даг с чувство на искрена признателност и уважение. Старите приказки за жестоките и отмъстителни планинци още можеше да се чуят тук-там в селото в равнината, защото злобата се изкоренява много трудно, но никой вече не нападаше името на Стария Даг. За всички той беше велик с добрината си човек.

Не отзивчивостта му към другите го правеше толкова велик. Хората не са създадени толкова признателни, че да се трогват особено много от постъпки като неговите. Но той постъпваше по един особен, твърде личен начин, който се различаваше от начина на действие на другите богаташи и точно това издигаше неговата личност, защото всичко, което остава непонятно за хората, бързо придобива обаятелния ореол на тайнственост. Между онези, които бяха случайни свидетели на милосърдието му, имаше и такива, които смятаха, че това се дължи на неговата старост, на отворила се хралупа в стария северен ствол. Като млад, Даг беше удрял здраво с юмрука си. По-късно бе показал твърдост и неумолимост в паричните дела. Останалите разбираха това и показваха уважение страхопочитание към него. Но в поведението му през последните години, в благородството, което проявяваше, имаше истинско величие.

Даг не се интересуваше какво казват за него. Достатъчно му беше неговото собствено мнение. Предстоеше му да осъществи една трудна промяна в самия себе си, след като бе натрупал богатство, му оставаше да изпълни най-трудната задача: да се грижи за хората.

30

Беше се раззеленило по хълмовете на имението, пърхаха пеперуди навсякъде, но зад стените на стария Бьорндал някой бавно гаснеше. Беше старият капитан Клинге. Лекарят, когото бяха извикали от града, му даде най-различни прахове и капки, но безрезултатно. На тръгване той рече на Стария Даг:

— Сигурно скоро ще има погребение.

Аделхайд Баре се разхождаше по градските улици, както правеше често това лято. Поздравяваше с усмивка познатите си, които срещаше. Дори може би беше по-усмихната отпреди, горда, че е скрила мъката си.

Аптекарят я посещаваше в дома на майора. Сега идваше често и не преставаше да й засвидетелства вниманието си, с усмивка на влажните си устни.

По Коледа Аделхайд беше гостувала на място, наречено Бьорндал. В нея се беше зародила мечта, но съдбата й измени. Мъжът, когото беше обикнала, дори не се бе сбогувал с нея. Тя имаше орис, подобна на тази на майка й, както и на останалите жени от рода й.

Аптекарят идваше в дома им, а тя се опитваше да го приема вежливо. Беше богат, а нуждата, в която живееха, я караше да мисли за баща си и за себе си, защото времето й минаваше. След като се убеди, че ще се ожени за нея, аптекарят не бързаше да определи ден за сватбата. Обичаше ергенския си живот и не се решаваше да му сложи край.

Сърцето на Аделхайд беше имало трудните си моменти, но бавно се беше поуспокоило. Започна да се усмихва на хората фалшиво. Но зад гърба й, й се присмиваха.

Баща й беше стар и беден, но продължаваше да се весели в компанията на приятели. С охота разказваше навсякъде в града за всичко, което се беше случило. Затова хората знаеха къде той и дъщеря му бяха прекарали Коледа — дори знаеха повече, защото майорът добавяше към разказа си по малко от тук и от там. От уста на уста, доукрасени още повече, неговите думи плъзнаха из града и младите жени започнаха да мечтаят за младия господар на Бьорндал, когото Баре беше описал като приказно красив и смел млад ловец.

Из салоните се шушукаше и затова Аделхайд изглеждаше особено разсеяна на зимните приеми, като едва отговаряше на въпросите, които й задаваха. Амбициите на това момиче бяха огромни, но ето че бе слязло от облаците! В старите и богати семейства на земевладелци не е никак лесно да влезе момиче, пък било то и от добро семейство, което няма и талер.

Аделхайд беше излязла да се поразходи и да купи нещо за ядене. Лятото беше чудесно дори в града. И в тъгата, която лежеше на душата й, тя си спомняше за други летни дни, които й бяха донесли радост и които я бяха карали да тръпне от щастие.

Връщаше се към къщи и гледаше разсеяно тревата, която растеше между камъните, и разцъфналата градина на съседа. Гледаше, без да вижда, защото мисълта й беше другаде. Зад нея куцаше един стар пощенски раздавач, който носеше чантата си през рамо и едно писмо в ръка. Когато стигна пред външната врата, Аделхайд се обърна и той й подаде писмото — едно писмо за майор Баре.

Постоя дълго при прозореца в салона с писмото в ръка. И тогава забеляза най-после, че действително небето е синьо и градината на съседа — цялата разцъфнала.

Това писмо не беше като онези писма със знаците на армията, които баща й получаваше често. Пликът беше надписан с големи, украсени букви, вероятно от ръката на човек, който не пише често. Това писмо не беше от някого от техните близки познати. Внезапно тя се сети за писмото, което получиха преди Коледа и което стана причина да преживее от шест месеца насам цяла вечност от радости и мъка.

Намери си занимания из къщи, но те не й помогнаха да забрави белия плик. Най-после баща й се прибра. Аделхайд най-напред сложи масата и после му каза за писмото, защото някаква смътна тревога я караше да отлага. Накрая му го подаде.

На свой ред той започна да го обръща в ръце и никак не бързаше да го отвори, защото имаше един дълг, чийто срок за изплащане беше настъпил. Най-после взе един нож от масата, разряза плика и зачете писмото.

Едва прочете няколко реда, спря, погледна Аделхайд и рече развълнуван:

— Трябва да заминем веднага. От Бьорндал ни известяват, че старият Клинге е на смъртно легло.

Аделхайд наведе глава.

— Ще ни чакат на мястото, където ни чакаха тази зима…

Стори й се, че тези думи на баща й идваха от много далече. Вкопчи пръсти в ръба на масата и почувства ледени тръпки.

Значи ще види още веднъж, за последен път, скъпото място на своите мечти? После, след като погребат капитан Клинге, пътят за Бьорндал ще й бъде затворен завинаги.

В имението пристигнаха привечер. Слънцето залязваше зад горите на запад. Природата се опиваше от мириса на цветята, който топлият ден беше засилил.

Пристигането на майора предизвика у болния капитан вълнение, което доизчерпи жизнените му сили. През същата нощ капитан Клинге почина.

Вестта за смъртта преустанови всяка работа в имението до погребението. Не се чуваше никакъв шум, никакво движение.

Младия Даг, който беше там първата вечер, изчезна до деня на погребението.

Двама далечни роднини на Клинге дойдоха да изпроводят тленните му останки. Във вътрешната стая беше сложен традиционният обяд, на който присъстваше и свещеник Дидрих. Около наредената маса креслата бяха поставени на голямо разстояние едно от друго. Стария Даг, майорът и свещеникът говориха един след друг за добродетелите на покойния. Даг говори със сериозен и твърд глас, а майорът — разчувстван и със затрогващи слова.

Всички коне на имението бяха впрегнати, за да отведат множеството в църква. Дошлите от Хамарбьо и от селото образуваха голямо шествие, което следваше останките на стария капитан.

На другия ден Баре съобщи, че той и дъщеря му ще се върнат в града заедно с роднините на покойния.

— Ще ви бъда много признателен — му рече Стария Даг, — ако останете в Бьорндал по-продължително време. Така ще ми помогнете да понеса първите дни на моята самота след смъртта на капитана.

За Баре това предложение дойде тъкмо навреме. Така той и Аделхайд щяха да прекарат няколко дни от лятото на чист въздух и щяха да спестят малко от оскъдните си средства. Не отговори веднага, за да си даде вид, че мисли. След това благодари на Даг и му каза, че ще остане и ще пише на един от другарите си от войската да свърши някои от неотложните му работи.

Настроил се с готовност за един по-продължителен престой в Бьорндал, майорът с удоволствие приемаше да се възползва от удобствата и удоволствията, които му предоставяше стопанинът на имението. Двамата с Даг се разхождаха по пътищата, през пасбищата и нивите до покрайнините на гората. И имаше какво да си говорят — за морала на хората, за новите нрави, за лов, за отглеждането на животните. Храната беше превъзходна, напитките идваха приятно охладени от зимника. В неделните вечери той се изкушаваше да си пийне повече, но без да прекрачва границата на благоразумието.

Дъщеря му живееше затворена в себе си и се движеше като насън. Както винаги държеше главата си гордо вдигната и се стараеше да се усмихва очарователно на всички и все пак изглеждаше бледа и невесела. Ако се случеше Младия Даг да се върне от горите и да вечеря заедно с тях, цялата се разтреперваше под неговия поглед.

Познаваше най-хубавите места на имението и обичаше да се разхожда из тях — в градината с рози, по пътеката сред посинелите от цвета на конопа ниви и в ливадите, които граничеха с гората. Имаше едно място, което през лятото беше като храм на зеленината. Там листата на брезите потрепваха над посребрените и блестящи като коприна дънери, а под тях меката трева беше осеяна с най-различни цветя. Аделхайд сядаше там и зарейваше поглед далеч над селото. Сама с мислите си, мечтаеше часове наред за най-голямото щастие в света: да живее с този, когото обича, да се радва на спокойствието, което ще й даде богатството след толкова години на недоимък, да изпитва радостта, че се намира начело на едно голямо и хубаво имение и да чувства около себе си обаянието, което щеше да й създаде това положение. „Един селяк“ — щяха да се опитват да злословят за Даг, но достатъчно щеше да бъде той да изправи високата си и гъвкава снага и да погледне със своя умен и решителен поглед, за да се изпарят веднага всички хули. Тогава щяха да разберат, че не се е продала за богатството му, а че е трябвало да го заобича, че не е могла да не го заобича, защото никоя жена не би могла да му устои.

Когато напускаше това вълшебно място, всичките й хубави мечти изчезваха и тя се примиряваше със съдбата си. От Коледа насам беше свикнала да мисли, че Бог я бе довел в Бьорндал и й бе показал царството, към което отдавна се стремеше нейната гордост, за да може след това да изпита най-дълбоко унижение, като стане съпруга на аптекаря, на който щеше да се продаде. Не можеше да се освободи от мисълта, че Бог я наказва за нейната и на нейния род надменност. Занапред щеше да живее само със спомени. Дните й щяха да се изнизват покрай нея един след друг. Рано или късно, всичко щеше да приключи.

Младия Даг пребиваваше повече време в гората, докато в имението се появяваше твърде рядко. От Коледа той носеше в себе си образа на Аделхайд, който го следваше навсякъде и не му носеше никакво спокойствие. Сред треската на лова през деня успяваше да я забрави, но когато вечер се довличаше смазан от умора в колиба или под скалист склон и запалеше огън, тя пак се появяваше в неговите пламъци, гордо стъпваща под кръстосаните мечове със своята зашеметяваща усмивка. И когато се установяваше под елите и заспиваше, тя идваше в сънищата му — висока и красива, с топла усмивка, очите й бяха невероятно умни, а вратът й — гордо изправен.

Никога нямаше да се ожени за нея, защото никой не бе достоен за нея, нито той, нито някой друг на този свят.

Измъчваше се и понякога го обхващаше внезапен порив да се върне в имението, за да я да види дали наистина беше толкова красива и всеки път се връщаше назад. А госпожица Аделхайд се мъчеше да изглежда още по-горда, за да не позволи на света да види колко скромна е вътрешно. И Младия Даг беше първият, който се заблуди от това, което тя показваше отвън.

31

Летните дни изтекоха и дойде есента.

Един ден майор Баре благодари за прекрасното лято и съобщи, че ще си тръгнат на другата сутрин. Беше сряда, но Стария Даг настоя да останат до идващия понеделник и майорът се съгласи.

За Аделхайд думите на баща й прозвучаха като погребален звън над последното лято в живота й. Сети се за дългото пътуване до града и влажната усмивка на аптекаря, който я чакаше в града. Младостта и жизнеността й се бореха с последни усилия.

Рано на следващата сутрин слезе долу по стълбището. Искаше да използва всеки час, който й беше останал тук. Не бе могла да спи. Тъкмо щеше да отвори тихо външната врата, когато прозвучаха стъпки в преддверието и се появи Стария Даг.

— Твърде от рано сте на крака, госпожице Баре — отбеляза той. — Мислите да се разходите ли?

— Да, искам да използвам времето… тези дни, които ми остават тук…

Дали в гласа й не бе прозвучат някакъв непознат за Даг нюанс? Той я погледна бързо и почти хапливо. В младостта си бе имал толкова чувствителен слух, че долавяше присъствието на дивеча много преди да се появи. По-късно, когато започна да трупа богатство, знаеше как да се възползва и от най-малката слабост в гласа на другия. През последните шест месеца беше задействал своя нюх на стар ловец, за да чете в душите на хората и да намира най-добрите начини да им помогне.

Беше доловил болка в гласа на Аделхайд. Хапливостта в погледа му беше само за миг. После бързо и без колебание прозря особеното й състояние.

— Ще позволите ли да имате един стар спътник като мен — рече й той и двамата тръгнаха под утринното слънце… през пустия двор… по пътищата към ливадите.

Стария Даг говореше леко за времето… за дърветата… за цветята и птиците, които си заминаваха. Никой човек не стоеше толкова високо в очите на Аделхайд от Стария Даг. По време на дългото лято тя го бе опознала. Беше оценила способността му да внушава спокойствие и сигурност около себе си със своята физическа и душевна сила. Ако бе имала такъв баща, толкова отзивчив, а не егоистичен… Щеше да бъде невъзпитано да се затвори пред Стария Даг в своята надменност, затова вървеше с наведена глава и слушаше всичко, което говореше той.

Влязоха навътре към брезите, които бяха облистени в зелено, а сега бяха позлатени, и тя му разказа, че е идвала тук много, много пъти, за да слуша песента на вятъра сред листата и да гледа далечните поляни.

В гласа й отново се появи онзи нюанс и Даг го долови. Като глухар, който улавя първия звук, той се взря в лицето й и му се стори, че е прочел върху него онова, което гласът й неволно издаваше.

Бяха спрели близо до брезите.

— Вероятно не сте ходила по-далеч? — попита Даг.

— Не, не съм.

И те продължиха напред — към реката, през моста и се изкачиха до края на гората. Не си казаха и дума, защото мястото беше много стръмно и под краката им постоянно се сриваха камъни. Даг тръгна по пътеката, която се изкачваше към Сторколен и спря чак на върха. Аделхайд вървеше след него замаяна. Струваше й се, че се изкачва към нов, прекрасен свят.

Стария Даг я поведе към Сторколен и не спряха, докато не спряха на една поляна сред дърветата на юг. Седнаха върху една скала и Аделхайд зарея поглед във вълшебната гледка. Никога не се бе изкачвала толкова високо. Долу виждаше цялата равнина, речни завои, селото и по-нататък, на север — горите на Бьорндал, безкрайни, стигащи зад хребета.

Даг си почиваше, оставяйки Аделхайд да се радва на ширналата се пред очите й красота. Може би очакваше тя да каже нещо, да сподели мислите си? Не, той не се нуждаеше от думите й, защото те не биха обяснили по-добре онова, което виждаха очите й.

Стария Даг посочи горите на запад.

— В онези гори там обича да ходи Даг — рече той и погледна леко към нея в същия момент.

Отне известно време на Аделхайд, за да каже нещо.

— В онези гори? — рече просто тя.

Даг кимна почти незабележимо, обърна глава и се загледа замислено — продължително, в гората. Аделхайд се опитваше с цялата си воля да скрие това, което чувстваше. Но тази сутрин нещо в гласа й я беше издало. Тя не можеше да знае, че слухът на Стария Даг не беше обикновен човешки слух.

Изправиха се и тръгнаха обратно по скалистия път надолу.

— Тъкмо ще имаме добър апетит след такава сутрин — рече Даг.

И това беше всичко, което си казаха на път за вкъщи.

Останалите дни минаха един след друг и дойде неделя. Последният ден на Аделхайд настъпи. На следващия ден трябваше да си ходи. Очите й се бяха зачервили от плач, докато събираше багажа. Сега вече трябваше да каже последно сбогом на стаята си. Отиде на балкона и дълго гледа мрачната заради първите есенни мъгли природа. Мрачен беше целият свят, мрачно беше и в душата й…

Влезе вътре и седна в голямото кресло между леглото и балкона. Наситеният с чудесен свеж дъх ветрец отвън се смесваше с особения мирис на стаята. Пред очите й се заредиха спомени за щастливо изживените часове тук и изведнъж силни ридания почти я задушиха.

На вратата се почука и госпожица Крюсе съобщи, че вечерята е готова. Аделхайд промълви едно „благодаря“, скрита зад завесата на леглото. Изми набързо лицето си, за да заличи следите от сълзите. След това вдигна високо глава и с гордо изправена походка слезе за последната вечеря в Бьорндал. Изненада се, когато видя, че тази вечер масата е сложена в старата зала. Тук не се бяха хранили нито веднъж досега и тя се питаше какво може да означава тази промяна.

Баща й и Стария Даг седяха близо до огнището, в което нямаше силен огън, защото дните бяха още сравнително топли. В него горяха борови клонки, чиито пламъци правеха по-уютна тъмната зала, осветена със запалени свещници, поставени на масата. Младия Даг стоеше изправен до един от двата прозореца.

С вечерята в чест на тяхното отпътуване трябваше да почетат и паметта на капитан Клинге. Масата беше подредена тържествено, като за празник, с най-красивите покривки и най-скъпите сребърни прибори. Между сребърните свещници проблясваха няколко кани с червено вино.

Очакваха единствено Аделхайд и когато тя се появи, веднага се преместиха около масата. Стария Даг седна на висок стол с гръб към прозореца. Срещу него се разположи майорът, а от двете му страни седнаха Аделхайд и Младия Даг.

Стария Даг заговори. Почете паметта на капитан Клинге, припомни хубавите дни, които бе прекарал с него, и благодари на Баре и Аделхайд за това, че с присъствието си бяха облекчили самотата му. Вдигнаха чашите и Аделхайд също трябваше да пие от виното, но когато допря устни до чашата, стори й се, че пие от собствената си кръв.

Майорът от своя страна пиеше, без да се въздържа, защото знаеше, че в празнични случаи може да си позволи това удоволствие. И Стария Даг изпразни чашата си няколко пъти — нещо, което не беше в неговите привички, — но изразът на дълбока сериозност, който се четеше в погледа му, не изчезна.

Защо бе заповядал тържествената вечеря да бъде в старата зала? За да си припомни споровете с Бога и тежките битки, които беше водил със себе си тук? Или в памет на онази дълга нощ с капитан Клинге, когото едва тогава бе опознал напълно и оценил по достойнство? Бедният Клинге! Когато се бе залежал, Даг прекарваше дълги часове до леглото му и те имаха достатъчно много време да обсъдят възгледите си за живота и смъртта.

Разбиранията му за смъртта бяха претърпели промяна. За Даг смъртта не беше вече едно целенасочено наказание, както му се струваше тогава, когато тя засегна неговия дом и за кратко време го лиши от всичките му близки, а основание за неговото личностно прераждане. Нито един от скъпите на сърцето му близки не бе живял и не си бе отишъл от този свят напразно. Всеки от тях с живота и смъртта си беше му завещал безсмъртен пример, който издигаше душата му. Чувстваше как всички онези, които бяха изчезнали, вървят редом е него и го подкрепят в мисията, която си беше избрал — да постигне свободата като издигне душата си високо над материалните блага.

Хората с големи сърца — мислеше той сега — не преминават безцелно и напразно през живота. Със своята свенливост и скромност кротката Дортея бе оставила спомен, който не бе останал безплоден. Старият Клинге, който се беше превърнал в един беден самотен скитник, и който бе дошъл тук да завърши дните си, бе провокирал у него мисли, които също го доведоха до духовна промяна.

Въпреки това той, който бе упражнявал власт на самодържец върху цялото си владение, който и в момента председателстваше тържествената вечеря, почувства тази вечер същата самота, която бе открила някога у него Дортея.

Който е свикнал със самотата, трудно може да се спаси от нея.

Еднакво свенливи и горди, Аделхайд и Младия Даг също мълчаха замислени. Едва се докосваха до многото поднесени ястия, от които майорът хапваше на воля.

Стария Даг отново насочи внимание към сътрапезниците си. Обхвана го силно желание да изпълни мечтите им. Той беше човек на действието и начинанията му никога не бяха оставали недовършени.

Неотдавна той бе направил няколко добри сделки в селото в равнината, бе предприел някои подобрения там, а също и в имението, дребни, без особено значение неща. А тук, до самия него, едно много по-голямо щастие чакаше отдавна да бъде осъществено.

Неговият син ще наследи целия имот и относно това той беше напълно спокоен. Но от Коледа насам Младия Даг се бе променил.

Когато се разходи заедно с Аделхайд онази сутрин, разбра, че тя страда отдавна и че крие някаква тайна. Тази вечер не му беше никак трудно да направи необходимата съпоставка и да заключи, че и двамата се измъчват от едни същи чувства.

Наля си чаша коняк и я изпи наведнъж. Много работи в живота си бе извел до благополучен край, но никога не му се бе случвало да се намесва в сърдечни въпроси. При тази мисъл се усмихна едва забележимо. Въобще не се чувстваше способен да уговаря сватби. Дори собствената си женитба не беше съумял да постигне, а бе оставил на Терезе да направи първата стъпка.

Изгледа чистото и решително лице на сина си и разбра, че ще му е необходима известна смелост, за да се намеси в онова, което беше чужда, не негова тайна. Студеният и горд израз на Аделхайд никак не го насърчаваше.

За Стария Даг предложението за женитба имаше характер повече на молба. Не беше свикнал да си служи с необходимите за подобен случай думи, а и те изобщо отсъстваха от речника му. Наля си втора чаша коняк и се замисли, преди да я изпие.

После се наведе бавно над масата. Посребрените му къдрици падаха над ушите, острият му нос сякаш се удължи още повече и очите му се скриха напълно под гъстите вежди. След това още по-бавно вдигна глава и сега лицето му имаше израза, който придобиваше, когато господарят на Бьорндал трябваше да вземе големи, тежки решения, готов сякаш да се хвърли напред в страшна буря. Той се изправи, внушителен и едър, а зад него сянката му се издигна до тавана.

Изкашля се, за да изчисти гласа си.

— Какво ще кажеш за това, майоре — рече той, — че младите хора тук не са казали и дума за това, че са влюбени?

Три изумени чифта очи се взряха в Стария Даг — всичките едновременно и неразбиращо. Първа се окопити Аделхайд. Тя сведе поглед и наведе лице, когато то пламна, а после пребледня. Следващ беше Младия Даг. Той също наведе лице, когато топлина заля обветрените му страни. Беше силно смутен и не можеше да разбере как неговият баща се бе решил на подобна безумна постъпка. От какво бе продиктувана тази безумна постъпка? Следващото нещо, което очакваше да се случи, беше, горда като кралица, госпожица Баре да напусне стаята, а майорът да се изправи и да я последва. Всичко щеше да се срути. Но нищо не се случи. Недоумяващ, майорът гледаше ту Стария Даг, ту дъщеря си, ту младия Даг.

— Какво е това, което чувам? — рече накрая той. — Възможно ли е? Какво, Аделхайд, вярно ли е…

Езикът му беше надебелял от вълнение и от изпитото вино, но той не преставаше да пита.

Аделхайд не отговори. Наведе се ниско над масата.

Очите на Стария Даг бяха тихи и тъмни, но в тях проблесна весело пламъче. Той, господарят на всички в имението, не можеше да допусне да се разделят двама млади влюбени, без да се намеси. Трябваше да помогне на сина си, както помагаше на другите. Спомни си, че навремето, когато беше на годините на своя син, беше също толкова див и свенлив. Да, добре беше направил, че бе заговорил.

А ориста на Аделхайд Баре? Какво щеше да се случи в Бьорндал?

Майорът се втренчи в единия, после в другия и си помисли какво голямо значение имаше това събитие за дъщеря му… и за него. Но не можеше да си позволи да проумее това. Животът му никога не се обръщаше към по-добро.

Стария Даг вдигна чашата си.

— Да пием за младите! — рече той.

Всички пиха и станаха. В такива моментни се казват поздравления, но всичко бе станало така внезапно и неочаквано, че никой не се сети да го направи.

Аделхайд едва благодари за вечерята и желаейки да остане сама няколко минути, за да събере мислите си, излезе от залата.

Какво се беше случило? Дали няколкото думи на Стария Даг бяха заличили страданието й? С помощта на каква магия той бе научил онова, което беше скрито дълбоко в сърцето й и за което тя си мислеше, че никой не подозира? И дали е вярно, че Младия Даг я обича?

Зави й се свят и за малко не падна върху първите стъпала на стълбището, което водеше към нейната стая. Затова трябваше да си почине малко. От залата в дъното се чуха стъпки. Беше Младия Даг.

Той също бе пожелал да излезе и бе изчакал, за да има време тя да се прибере в стаята си. И сега, като я видя на стълбището, спря неподвижен и смутен.

Аделхайд бавно се обърна и го погледна. Да, той беше, но лицето му се беше помрачило като буреносен облак. Значи, не беше вярно, че я обича?

Даг най-сетне се беше съвзел:

— Не бива да ми се сърдите — рече той. — Нямам вина. Баща ми просто си е измислил това.

Аделхайд отвори очи, в погледа й имаше смъртен ужас.

— Значи, това не е вярно? — едва прошепна тя.

— Кое не е вярно? — попита той.

— Това — че ме обичате?

Гласът й се задави в сълзи.

— О… това е вярно — рече Даг, като засрамено момче.

Аделхайд се беше отпуснала върху парапета на стълбището, но при последните думи на Даг веднага се изправи гордо както винаги и слезе едно стъпало, за да се приближи до младия мъж. Само една свещ осветяваше помещението. Изправена и съсредоточена, тя застана пред него, затвори очи и наведе главата си назад. Пламъкът на свещта я осветяваше цялата и позлатяваше лицето й.

Даг стоеше като омагьосан. Гледаше я и трепереше, да не би видението да се изпари. Наведе се над лицето й и без да я докосва с ръце, целуна устните й. След това се обърна и излезе.

Аделхайд остана като вкаменена на същото място, без да разбира много добре какво се бе случило. Но сега вече знаеше, че Даг я обича. Той й каза това, тя още чуваше думите му. Признанието си той бе подпечатал с целувка тук, на мястото, където го бе видяла за първи път.

Всички грижи, тревоги и тъмни облаци в живота й се пръснаха като роса на слънце. Как бързо се бе променило всичко! Очите й се напълниха с горещи сълзи и тя побърза да се качи в стаята си.

Но защо да се усамотява тази вечер и да плаче? Все пак колко по-добре щеше да бъде, ако можеше да облекчи сърцето си, което преливаше от щастие… Бавно се върна назад.

В старата зала Стария Даг пушеше и разговаряше весело с майора. Нов израз беше преобразил чертите му, неговият проницателен орлов поглед беше станал по-мек след трудната борба, която беше водил в себе си и от която излезе с чест.

На вечерята, в минутата, когато намисли да съедини младите, той разбра какво му струва тази стъпка. Привичката да управлява беше толкова здраво вкоренена у него, че предчувстваше, че ще му бъде много трудно да живее заедно със задомения си син. Защото управлението на имението и на всички останали имоти и парични средства ще трябва вече да дели с него.

В Стария Даг се разрази битка между голямата обич, която изпитваше към сина си, и необходимостта да ограничи своята власт. Беше сериозна битка, но не трая дълго. Така ясно поставен въпросът, го накара да се засрами. Колко тъмна понякога е човешката душа, помисли си той. И въпросът бе разрешен.

Сега той почиваше, доволен от добрината, която беше сторил, като се бе решил да каже дръзките думи по време на вечерята. Да, занапред неговият син ще живее при него заедно с жена си, която беше толкова хубава, че човек се усмихваше от удоволствие винаги, когато я погледнеше. Самотата няма да му тежи вече и понеже щеше и без това да се наложи един ден синът да поеме грижа за всичко и да обезпечи бъдещето на рода, не е ли време да започне още сега?

Бе изпълнил дълга си и бе спечелил големи победи през последната година. От всички господари на Бьорндал той бе постигнал най-много в извисяването на човешкото в човека.

Думите, които Ане Хамарбьо бе произнасяла неведнъж пред него, че родът му ще се издигне, докъдето въобще може да стигне човек, тези пророчества сякаш бяха на път да се осъществят.

Седнаха до огъня, Стария Даг и майорът. Младия Даг, както госпожица Аделхайд, беше излязъл навън до стаята си. Сега той се върна и седна в тъмното близо до прозореца. Навън валеше. Дъждът беше връхлетял изненадващо в есенната нощ и човек се чувстваше приятно и сигурно, че си е вкъщи.

В съседната стая се чуха леки стъпки и похлупакът на пианото бе вдигнат. Аделхайд засвири. Скръбни тонове, светли тонове, силни, вглъбени звуци, топли като кръв. След това тя влезе в залата, за да им пожелае лека нощ, изправена, с тържествуваща красота.

Стария Даг бе седял и слушал всяка нота, която тя бе изсвирила — звуците се сляха с шума на дъжда отвън и призоваха в душата му всички скъпи спомени.

Той се изправи, когато тя се приближи, но Младия Даг не се осмели да се приближи към него. Стария Даг разтвори ръце и я притегли към широките си гърди. С твърдата си длан той я погали нежно и прошепна до ухото й:

— Дъще моя…

Полъх от Планината на мъртвите

Първа част

1

Майор Баре не беше служил дълго; въпреки това имаше характерна за военен осанка, докато минаваше по улицата стегнато, с изправен гръб, и лекичко размахваше обкованото си с метал бастунче.

В сивия есенен ден улицата беше кална, но Баре носеше ботуши, високи до коленете, и крачеше решително. Да, той почти не забелязваше калта — защото рядко поглеждаше надолу. Беше вдигнал самоуверено гладко обръснатата си брадичка между краищата на яката над снежнобелите къдрички на жабото и гледаше съсредоточено право пред себе си; ала от време на време хвърляше крадешком поглед встрани, към къщите, в които живееха познати, или към прозорците, на които му се беше случвало да мерне любопитни женски лица, надзъртащи между завесите.

Въпреки неволите и бедността майор Баре съвсем не беше приключил с живота. Шестдесет години не значеха нищо за мъж като него. В дръзкия му, жив поглед все още проблясваше пламък, когато видеше „нещо хубавичко“, и където и да отидеше, носеше със себе си отлично настроение.

От ъгъла до пазара се зададе съдебният съветник Габе, който подскачаше от камък на камък в най-дълбоката кал. Носеше вечните си обувки с връзки и опънати върху издутите прасци чорапи, а изпод маншетите на палтото му се подаваше дантелен ръб.

Баре промърмори нещо като „стар шут“, но отдалеч го поздрави с ръка, когато съдебният съветник вдигна очи.

Габе се беше запътил към другия край на улицата, но се спря несигурно, когато зърна майора. После вдигна лорнета си и се взря изпитателно Баре. Поколеба се за момент, после се обърна и тръгна към майора. Двамата се спряха и съдебният съветник отново изгледа майора съсредоточено през лорнета, този път отблизо.

— Носят се слухове за госпожица дъщеря ви, хубавата Аделхайд — изфъфли съдебният съветник.

Приветливото лице на Баре първо доби стъписан, а после сериозен вид, и погледът му стана строг. За него слуховете означаваха лоши новини.

Съдебният съветник забеляза промяната в изражението му и бързо добави:

— Да, Аделхайд винаги е имала слабост към Русо. — Той не успя да продължи. Майорът го прекъсна със силния си глас:

— Моля, слабост към Росо? Какво, що за човек е това? Росо?

Върху синкавите устни на съдебния съветник се плъзна тънка надменна усмивчица и той вдигна вежди, така че подпухналите му клепачи станаха неестествено издължени.

— Е, е, господин майор — поде той леко снизходително, — сигурно познавате бунтовния швейцарец…

— Не, дявол да ме вземе, ако познавам някакъв швейцарец — избоботи Баре.

Съдебният съветник се огледа нервно. Този майор се палеше твърде лесно, но новината за дъщеря му — ако беше вярна — сигурно беше горчив хап за него. А съдебният съветник гореше от нетърпение да узнае истината. Той успя да обясни на Баре кой е Русо и че книгата му „Новата Елоиза“ е любимото четиво на дъщеря му Аделхайд. Майорът трябваше да признае, че този Русо не му е напълно непознат.

За да не цапа обувките си в калта, съдебният съветник предложи да изпият по чашка портвайн в клуба. По пътя той успя да изкопчи от майора, че дъщеря му наистина е сгодена и ще се омъжва на село. Съветникът тактично премълча думата „селянин“. Госпожа съдебната съветничка, която беше далечна роднина на покойната съпруга на майора, бе получила лек припадък предния ден, когато бе чула слуха за годежа на Аделхайд. С нарастващ ужас бе повтаряла думата „селянин“ и бе казала, че майката на Аделхайд и най-вече баба й, съпругата на епископ Рамер, сигурно се обръщат в гробовете си. Наистина, Аделхайд вече беше зряла дама на почти двадесет и седем години, ала не беше тайна, че бе дала дума на аптекаря Бор, именит и заможен мъж — макар и в напреднала възраст. И въпреки това тя бе отхвърлила аптекаря заради някакъв си селянин. В дома на съдебния съветник намериха само едно възможно обяснение — че Аделхайд е чела твърде много Русо.

На масата в клуба съветникът съжали, задето любопитството му го бе увлякло дотам, че да предложи компанията си на майора. След като бе получил потвърждение на слуха, си беше чиста загуба на време да седи тук с Баре, който никога не го бе интересувал и който след този случай с Аделхайд вече не можеше да се числи към кръга. От билярдния салон се чуваха удари на щеки, гръмогласен говор и звънтене на чаши, което също дразнеше съдебния съветник. Той извади златната си кутийка за енфие, на чието капаче от слонова кост бе гравирана непристойна рисунка, почука леко отгоре и си взе една щипка. Майорът прие това като повод да напълни глинената си лула и не след дълго лошият тютюн ги обгърна в облак от противен задушлив дим.

Съдебният съветник се почувства така, сякаш по погрешка се бе озовал в моряшка кръчма, и реши да говори направо. Той извади златния си часовник с тежката верига и подрънкващите печати и дълго държа разкошната вещ пред погледа на всички.

— Навярно женитбата не бърза — поде той и хвърли поглед изпод дългите си клепачи към Баре. Върху лицето му сега се четеше не само обичайният израз на приветливо безгрижие. Очите му пламтяха весело — съдебният съветник бе забелязал това още когато се срещнаха. Лорнетът отново бе изваден и притежателят му изгледа Баре изпитателно, леко раздразнено и несигурно.

— Не изглеждате особено загрижен за съдбата на дъщеря си — каза той с ясно доловим упрек в гласа.

Майор Баре извади лулата от устата си, поизправи се и погледна събеседника си бодро и уверено.

— Така е — изрече той твърдо, — за нея не се притеснявам.

Окото на съдебния съветник зад увеличителното стъкло се взираше в майора, огромно и невярващо, и Баре попремига несигурно. След дълго мълчание съветникът сведе поглед и посегна към чашата. Внезапно отново вдигна очи и попита:

— Как е името на… мястото, където отива Аделхайд?

— Бьорндал — отвърна майорът и очите му заблестяха още по-силно.

Подпухналото лице на съдебния съветник доби странно неспокоен вид и той премлясна със синкавите си устни като старец.

— Бьорндал — повтори той тихо и погледът му стана отнесен. — Веднъж си имах работа с човек на име Даг Бьорндал. Да не би бъдещият жених на Аделхайд да е негов роднина?

— Да — отвърна майорът, — той е синът на стария Даг Бьорндал.

Устата на съдебния съветник издаде звук, подобен на издърпването на тапа от бутилка, и лорнетът тупна на масата. Клепачите му, с които той иначе правеше всевъзможни многозначителни мимики и които владееше до съвършенство, сега потрепваха и придаваха на лицето му донякъде объркано изражение.

Майорът, който се бе облегнал назад, хвърли кос поглед към събеседника си и си дръпна силно от лулата, за да прикрие усмивката си.

Съдебният съветник най-после възвърна самообладанието си и взе лорнета.

— Той има ли… много… братя и сестри? — попита той колебливо.

— Не, годеникът на Аделхайд е единственият наследник — каза майор Баре ясно и спокойно. И трябваше да продължи да пуши усилено, за да не избухне в смях, защото съдебният съветник направо зяпна и придоби доста глупав вид.

— Единственият син на Даг Бьорндал — изрече той накрая, — да, трябва да призная… — Той погледна замислено масата, установи, че чашите са празни и поръча още. Вероятно вече не помнеше, че доскоро нямаше време да седи заедно с Баре. Сега той вдигна приятелска наздравица с майора, взе кутийката с енфие и мълча дълго — навярно за да подреди мислите си.

— Там ли прекарахте лятото? — попита той.

— Да, също и миналата Коледа — отвърна Баре.

— Говори се, че той, старият, притежава безкрайни богатства — стопанства… и гори… и пари — съдебният съветник говореше тихо, сякаш на себе си, — и че управлява състоянието си много разумно…

— Може би е вярно — вметна майорът.

— Обаче — поде съдебният съветник и внезапно вдигна поглед, — в дома му май е много старомодно и неуютно, а за самия него съм чувал, че е… хм… суров, много суров човек.

— О — каза Баре, — в Бьорндал има и старо, и ново, а аз няма за какво да се оплача. И аз бях чувал, че е опасно да имаш вземане-даване с Даг Бьорндал, но откакто го познавам по-отблизо, знам, че човек не би могъл да има по-добър приятел. И колкото и непреклонен да е бил навремето, не вярвам някой да може да го обвини в несправедливост. — Баре говореше оживено и властно и съдебният съветник побърза да го увери, че и той не е чул да се говори друго, след това се постара да смекчи впечатлението от думите си и накрая каза:

— И все пак… той е земевладелец, мъжът на Аделхайд. — След като изрече това, съветникът видимо си отдъхна и придоби доволен вид.

Когато чу това, майор Баре не можеше да се удържа повече. Той се разсмя с пълен глас — мощният му, тътнещ смях изпълни салона и всички присъстващи го загледаха ужасено. Съдебният съветник беше напълно слисан. Поведението му го караше да се чувства гузен — а за този смях, който предизвика такова унизително внимание, бе дал повод именно той. Не едно и две неща причиняваха неудобство на съветника. Изби студена пот под перуката му, която все още носеше заради плешивината си. Наистина, той си придаваше вид, че това не значи нищо друго, освен жест към старата, достолепна мода.

Майорът най-после се поуспокои.

— Моля за извинение, че се разсмях така, господин съдебен съветник — каза той, — но споменаването на това пренебрежително определение във връзка с бъдещия ми зет е безумно. Той чисто и просто е селянин и прекарва по-голямата част от живота си в гората, той е ловец, воин, юнак — наричайте го, както ви се харесва — само не и земевладелец.

Донесоха им нови чаши, които бяха пресушени, и съдебният съветник побърза да се прибере у дома, за да разкаже на съпругата си, че може да е спокойна за Аделхайд — и макар че майор Баре се бе надсмял над земевладелството, съветникът се постара да го изтъкне умело вкъщи. То — както и богатството на Даг Бьорндал — щеше да послужи като изкупление за много неща. Освен това мъжът на Аделхайд беше роднина на заможния търговец Холдер, чиято братовчедка бе вече покойната съпруга на Стария Даг Бьорндал. Госпожа съдебната съветничка също знаеше това. Не е за вярване колко много могат да научат хората, стига само да поискат — а сега за тях беше важно да бъдат възможно най-близки с богатата фамилия.

Съдебният съветник толкова бързаше да се прибере вкъщи, за да разкаже новините, че съвсем пренебрегна достолепната сдържаност, с която обичайно се движеше, откакто заемаше поста си. Познатите му се обръщаха след него на улицата и се чудеха какво се е случило.

Госпожа съдебната съветничка, която бе научила мъжа си какво приляга на човек с неговия пост и която имаше високо мнение за семейството си, не остана особено доволна от разказа му, ала веднага се засуети да го уверява на френски и на норвежки колко скъпа й е била винаги Аделхайд. Да, тя дори успя да пророни няколко сълзи за многобройните добродетели на Аделхайд — за езиковите й познания, несравнимия й френски, музикалните й способности, изключителната й сръчност в домакинската работа, начетеността й, изящната й красота и строгото й, съответстващо на положението й в обществото възпитание, което бе получила от баба си, съпругата на епископа, и благодарение на което Аделхайд бе останала защитена от модерните лекомислени нрави и бе съумяла да съхрани безупречна репутация. И всичко това щеше да бъде пропиляно при някакъв си селянин в затънтен край. Госпожа съдебната съветничка ридаеше отчетливо и подсмърчаше, заровила нос в парфюмираната си кърпичка.

Съдебният съветник слушаше излиянията на госпожата с растящо недоумение. Тъкмо тя често му бе говорила за надменността, префинеността и нечуваната гордост на Аделхайд въпреки бедността й. Затова у съветника се зароди подозрението, че може би все пак нещо определено в разказа му бе накарало съпругата му неочаквано да сметне Аделхайд за толкова добродетелна.

2

Майор Баре живееше в покрайнините на града, в дървена къщичка с две стаички и кухня. Улиците — или по-точно пътищата — криволичеха в сложни завои и градините пред някои къщи заемаха толкова много място, че оставяха само тесни проходчета покрай себе си. Да, на места улиците дори беше преградени, затова човек трябваше да се върне, откъдето беше дошъл, и да потърси заобиколен път.

Възрастната госпожица Елеоноре Рамер накрая се видя принудена да помоли едно мърляво хлапе да я упъти до дома на майор Баре.

Стоя дълго пред вратата, където нагласи къдриците си под шапката си, приглади воланите на роклята под палтото, изпъна старателно дългите тъмни ръкавици до лактите и местеше малкото си чадърче за слънце от едната ръка в другата. Дори сега, в късната есен, тя винаги го носеше със себе си. Госпожица Рамер не бързаше да почука на вратата. Беше дошла да посети Аделхайд, племенницата си по сестрина линия, която не бе виждала от седем години. Решението й да престъпи отдавнашното си решение никога повече да си няма вземане-даване с майор Баре се дължеше на един слух, който бе достигнал до ушите й. Сестра й се бе разделила с Баре преди седемнадесет години заради слабостта му към жените и прахосничеството му. Госпожица Рамер не бе виждала майора от тогава. Десет години след развода сестра й бе починала и дъщеря й трябваше да се премести при баща си. Откакто живееше в града, госпожица Рамер неведнъж бе изпитвала желание да посети племенницата си, но не искаше майорът да се мярка пред очите й. Аделхайд, от своя страна, надали смяташе, че е добре дошла у строгата си леля, след като живееше с баща си, и затова не я бе посетила нито веднъж, въпреки че много пъти бе копняла да поговори с нея. Някога ги бе свързвало силно приятелство.

Най-накрая госпожица Рамер престана да прехвърля чадърчето си от едната ръка в другата и се престраши да почука на вратата. Отвори й Аделхайд и когато дамата чу, че майорът не си е у дома, прекрачи прага, поуспокоена.

Аделхайд надали очакваше внезапното посещение да мине напълно безпрепятствено, но се усмихваше възможно най-дружелюбно, покани леля си да седне и отиде в кухнята, за да сложи вода за чай, а може би и да събере мислите си преди онова, което знаеше, че й предстои след малко. Госпожица Рамер огледа щателно добре разтребените, но бедно обзаведени стаи и бързо разтърка очи, за да не се издаде, когато чу стъпките на Аделхайд. Самата тя не беше особено състоятелна, но си имаше своите стари, красиви мебели и вещи — докато единственото, което издаваше, че тук живеят знатни хора, беше един стар часовник и няколко дреболии.

Докато заври водата за чай, Аделхайд сновеше между кухнята и всекидневната; ала госпожица Рамер заговори едва след като опитаха чая и сухите сладки с конфитюр. За нея казваха, че прилича много на майка си, съпругата на архиепископа — а тя бе известна с болезнената си прямота, независимо за какво става дума.

— Е, скъпа Аделхайд — поде тя, — сигурно разбираш, че щом съм в дома на баща ти, ме е довела крайно наложителна причина. Чух нещо за теб — е, става въпрос за женитбата ти. Допускам, че баща ти те е подтикнал към тази стъпка, затова считам за свой дълг да говоря открито с теб. Знаеш, че уроците по музика, които давам, и скромните ми средства не ми осигуряват охолен живот, но с голямо удоволствие бих споделила с теб всичко, което имам, за да те спася от това положение. Ти също би могла да използваш способностите и знанията си, за да свързваме двата края. — Госпожица Рамер добави няколко изречения на френски за това, че Мамонт въвежда мнозина в изкушение.

Аделхайд седеше със сведено лице и се опитваше да потисне усмивката си.

— Но, скъпа лельо — каза тя, — защо мислиш, че е така?

— Защо го мисля ли? — отвърна остро госпожица Рамер. — Забравила ли си какво сме си говорили? Не съм ли ти разказвала как стои въпросът с нас, жените от този род? Защо всички те са били нещастни? Не помниш ли съдбата на майка си? Не съм ли ти казвала, че никоя жена от нашия род не се омъжва за любимия си, а съюзът с друг неизменно води до нещастие? Ти си заслепена от богатството, Аделхайд, и като виждам колко тесен е домът ти, мога да разбера тази стъпка, но си помисли добре, преди да е станало твърде късно.

— Но, скъпа лельо… — вметна Аделхайд.

— Не, не — продължи госпожица Рамер и стовари чашата си на масата. — Не знаеш с какво се захващаш. Поне да беше човек с добро положение в обществото, с образование, който ще може да те зачита, като аптекаря Бор, а то… — тук тя погледна изненадано нагоре.

Аделхайд бе станала — и леля й загледа с недоумение изправената й, стройна фигура и гордо вдигнатата глава; тогава обаче стана и тя, дъщерята на епископа. Беше със същия ръст като Аделхайд и въпреки че бе почти на петдесет години, още бяха видни следите от някогашната й красота и осанка.

— Искрено се надявам, че не миражът на богатството те е заслепил дотам — изрече тя властно, — че да не можеш да изслушаш мнението на собствената си леля. — Тя добави бързо на френски: — Не си ли се замисляла, че не само обиждат възпитанието ти, но и… поставят цена на тялото ти?

— Замълчи! — извика Аделхайд и закри лице, — обичам го, лельо, не казвай нищо повече.

Госпожица Рамер беше поразена. Устните й се раздвижиха, но от тях не излезе звук — очите й се взираха отчаяно в Аделхайд.

— Обичаш го — успя тя да изрече най-накрая. После повтори почти беззвучно: — Обичаш…

И двете седнаха обратно на столовете си, но повече не докоснаха чашите с чай.

Госпожица Рамер беше напълно смаяна. Бе очаквала да завари гордата Аделхайд потънала в сълзи и отчаяние заради унижението си и се бе надявала да й се удаде сгоден случай да излее омразата си към майора, който сега бе продал дъщеря си. Най-вече надеждите й се заключаваха в това от благородно състрадание да успее да отведе Аделхайд в собствения си дом. Беше пресметнала и че ако Аделхайд заживееше с нея, повече нямаше да се нуждае от прислужница и щеше да спести пари. Сега обаче всичките й планове се изпариха като утринна роса.

Госпожица Рамер дълго мълча над чашата чай. Горчиво чувство е да пристигнеш като избавител, а после да откриеш, че от помощта ти няма нужда. Умът й заработи усилено, за да открие нещо, от което трябва да бъде спасена Аделхайд, и най-накрая оформи следната мисъл:

— Аделхайд, никога не съм ти казвала, че приличаш много на баба си. Сега, след като не съм те виждала толкова много години, приликата между теб и нея ми се струва поразителна. А ти знаеш какво казваха за нея. Тя имаше два недостатъка. Беше малко по-висока, отколкото е обичайно за жена, и носът й беше възголемичък, иначе бе съвършена. Ти имаш точно същите недостатъци… но иначе си… е, красива си, Аделхайд. Навярно и сама го знаеш.

Аделхайд видимо се изчерви и се опита да възрази, но госпожица Рамер вече не можеше да бъде спряна.

— Майка ми много се радваше, че ти живя с нея в последните десет години от живота й. Сигурно не ти го е казвала, но знам от нея, че те смяташе за изключително възприемчива. Каза ми, че от нея и от майка си си научила френски до съвършенство и че знаеш доста добре и немски, и латински, както и много цитати от произведения на гръцки автори; хвалеше и музикалните ти наклонности, и беше много доволна от уменията ти в домакинската работа. Сама знаеш, че майка ми никога не беше доволна от когото и да било, тъй че щом те похвали, това означаваше много, Аделхайд. Радваше се също, че те бяха опазили толкова добре, че не се беше сблъсквала със сърдечни неволи, въпреки че беше почти двадесетгодишна, когато тя ми разказа това на смъртния си одър. Дълбоко съжаляваше клетите млади момичета, които още на 13-14-годишна възраст, едва получили първото си причастие, биват принудени да свържат живота си с някой бонвиван. Майка ми искаше да станеш зрял човек, преди да направиш избора си… — и тук госпожица Рамер избухна в плач — последното, което ми каза, беше да те предупредя да се държиш на положение, докато дойде правилният човек… защото на Аделхайд приляга най-добрата среда, така каза тя. — Госпожица Рамер зарида силно, а Аделхайд бързо прокара кърпичката върху очите си и сведе поглед, дълбоко развълнувана, че бе заемала толкова важно място в мислите на строгата си баба, дори не бе подозирала досега.

Госпожица Рамер дълго плака тихо, вглъбена в собствените си размишления, но накрая отново изправи гръб.

— Скъпа Аделхайд — каза тя, — вярно е, че си вече на двадесет и седем години, но мнозина се женят без проблеми и на тази късна възраст, а аз знам за много господа, на които допадаш. Самата ти не смяташ ли, че с всичките ти добродетели — красотата, познанията, уменията и фината ти душевност — е безсмислено да пропилееш всичко това далече от хората, само заради приумиците ти, плод на писанията на Русо?

— Русо? — Аделхайд стана рязко от стола.

— Да — продължи невъзмутимо госпожица Рамер, — щом не е богатството, а и казваш, че го обичаш — онзи, за когото собственият ти баща казва, че е чисто и просто един недодялан селянин, дори ловец; тогава е възможно само едно обяснение…

Аделхайд се беше изправила в цял ръст и гласът й трепереше от сподавен гняв, когато попита:

— Татко е казал, че Даг е недодялан?

Госпожица Рамер се взираше, удивена и ужасена, в красивата, но заплашителна гледка, която представляваше племенницата й.

— Не… може би не точно това. Но във всеки случай, че не е земевладелец… че участва в работата… че ходи по горите… и че е — гласът на госпожица Рамер потрепери — … ловец. Това е казал баща ти на съдебния съветник Габе.

Върху помръкналото лице на Аделхайд проблесна усмивка. Тя знаеше, че баща й смята съдебния съветник за най-големия шут в града — и добре разбираше защо е наговорил всичко това на него. Затова си седна успокоена.

Госпожица Рамер забеляза уверената усмивка на Аделхайд и — може би подразнена от нея — изстреля последния си, решаващ куршум.

— Чувала съм също — каза тя, — че тези хора от Бьорндал са безочливи и груби и, скъпа Аделхайд — тук тя заговори на френски, — мислила ли си какво би означавало да делиш легло с такъв човек? — Тя не успя да продължи. Аделхайд я прекъсна ужасено:

— Но, лельо! — После добави, вече по-тихо: — Благодаря, задето искаш… да ми помогнеш, но… всичко е по-различно, отколкото мислиш — много по-различно…

Когато леля Елеоноре стана да си върви, беше толкова объркана, сякаш е била на посещение в свят, съвсем различен от нейния собствен — и истината беше, че тя наистина се бе докоснала до нещо ново и непознато за нея.

На вратата тя каза:

— Е, ще видя тези хора на сватбата.

Когато госпожица Рамер си отиде, Аделхайд, противно на навиците си, не вдигна сервиза за чай от масата, а седна замислено, подпряла брадичката си с ръка.

Посещението бе пробудило толкова много неща у нея. Спомени за майка й и баба й, за думите им, че всички мъже са двулични. Тя обаче не допускаше съмнение в човека, когото бе избрала. Беше убедена, че ако майка й и баба й познаваха него, нямаше да изрекат тези горчиви думи. С цялата си зрялост и с всичките си знания Аделхайд вярваше така, както жените вярват в своя избраник.

Ала всичко, което й каза леля Елеоноре, породи и други мисли. Дори деликатен човек като нея не се притесняваше да души и ровичка в най-съкровените мисли на младата жена. Защо хората не можеха да се оставят един друг на мира?

А и сватбата! Аделхайд изобщо не се бе замисляла за нея. Все пак баща й беше този, който трябваше да уреди всичко, а той нямаше пари за това. Така тя бе свикнала с мисълта, че няма да има голям прием с много гости, а обикновена венчавка. Лелята, която иначе беше толкова разумна и добре знаеше, че майорът не разполага нито със средства, нито с достатъчно място, все пак бе твърдо убедена, че сватба ще има. И други бяха намеквали същото. Какво си мислеха?

Внезапно отговорът й се изясни. Хората, а също и лелята, очакваха сватбата да се състои в Бьорндал — истинска селска сватба, която да продължи три дни и три нощи. Говореха строго и осъдително за недодяланите селяни, но онова, което ги привличаше с неустоима сила, беше богатството… приключението… и животът.

Пред очите на Аделхайд се заредиха разнообразни картини. Видя образите на гражданите — любопитни, нахални, наблъскани в тесни пространства — и просторния четириъгълен двор на стопанството Бьорндал с всички постройки в строги редици и достатъчно място за хората.

В светлината на тази представа за Аделхайд се зароди възможността, вероятността Стария Даг да вдигне голяма сватба в Бьорндал. Роклята беше първото, което й дойде наум. От къде щяха да я вземат? Отхвърли всички мъчителни мисли и се видя като булка. Като всички жени, Аделхайд също се радваше при мисълта за пищното празненство. Тогава обаче думите на леля Елеоноре я заизмъчваха и, за разлика от повечето жени, тя видя грозното в сватбеното представление. Това, че хората нахълтваха в шумно опиянение там, където младоженците трябваше да бъдат сами, оставени на спокойствие. И този стар, противен обичай роднините и приятелите да притискат брачната двойка — точно преди първата им нощ заедно — за да събудят спомена за собствените си преживявания или, ако не бяха женени, да бъдат осенени от смътен, нездрав копнеж.

Аделхайд Баре стоя дълго, загледана пред себе си. Очите й, които според светлината и настроението й можеха да променят цвета си от най-яркото синьо до каменно сиво, сега бяха сиви, а в душата й сякаш всички багри и светлини на красивите й мечти се обезцветиха и изтляха в сивкава, мътна мъгла, в която хората се движат опипом, полуслепи. Да, такъв може да стане животът на човек.

Изведнъж тя вдигна глава, сякаш отхвърли тежък товар от плещите си, и очите й засияха в жива синя светлина. Тя си имаше доверен приятел, силен човек. Не мислеше за годеника си — не и по този начин — а за баща му. Можеше да каже на Стария Даг Бьорндал, че не иска сватба, и нямаше да се налага да му обяснява всичко онова, което бе невъзможно да повери на когото и да било. Аделхайд знаеше, че можеше просто да го помоли да избегне тържеството. Той щеше да я изгледа изпитателно, но и да се досети, че тя има си има своите основания, и нямаше да задава въпроси.

Аделхайд се поусмихна. Баща й беше прав. Стария Даг също не беше земевладелец, а „просто селянин“… Той разсъждаваше по свой собствен начин. На младата жена щяха да са необходими хиляда думи да обясни на другите защо не иска сватба и въпреки това те нямаше да могат да преодолеят желанието си да присъстват на сватбата — и именно заради собствените си желания щяха да бъдат неспособни да я разберат.

Стария Даг не се ръководеше от желанията си. Той принадлежеше към човешки род със силна воля, затова съзнаваше, че и другите могат да искат нещо. Ако Аделхайд му кажеше, че не иска сватба, той щеше да я изгледа проницателно. Ала понеже годеницата на сина му никога не бе изявявала каквито и да било глупави прищевки пред него, той щеше да разбере, че зад това особено желание се крие основателна причина. А когато не получеше подробно обяснение от нея, щеше да си даде сметка, че тук има нещо, което не може да се изрази с думи. Знаеше, че булката има значителна роля в сватбата, и нямаше да предприеме нищо против същия човек.

Аделхайд мисли дълго и вглъбено за всичко това, защото то й припомни всички добри впечатления, което имаше от „безочливия и груб“ възрастен човек от Бьорндал, който щеше да стане неин втори баща.

Да, неин втори баща. Тогава разбра. Въпреки всичко нямаше да каже и думичка. Ако Стария Даг искаше да вдигне сватба, тогава и Аделхайд щеше да премине през всичко онова, с което толкова много жени преди нея е трябвало да се примиряват, въпреки че то щеше да хвърли тъмни сенки върху този преломен момент в живота й.

3

Съдебният съветник Габе никога не бе допускал, че на стари години ще предприеме дълго и изморително пътешествие по лоши пътища в есенната киша — още по-малко, за да присъства на селска сватба. Ала онзи, който има властна съпруга, каквато беше госпожа съдебната съветничка, трябва да бъде подготвен да изживее най-невероятни неща.

Затова стана така, че и тази изискана съпружеска двойка се присъедини към сватбеното шествие, което една привечер в късния ноември на 1809 година запъпли на север по селските пътища.

На Коршвол, последната спирка за смяна на конете в крайното село, бяха довели коне от Бьорндал, за да превозят гостите на север през голямото селище, нагоре по хълма и направо през горското селце, отвъд което бе разположено имението Бьорндал. Съдебният съветник беше сред първите, които пристигнаха в Коршвол, и гледката на всички коли, които чакаха там, го смая. Наистина, той знаеше за богатството на Бьорндал, но всяка заможност трябваше да си има граници. Естествено, повечето от тези превозни средства бяха взети назаем от най-различни места, за да се впечатлят гостите! Макар че беше съдебен съветник, т.е. високопоставено лице, обикновеното човешко любопитство бе все още живо у него, затова заразпитва кочияша откъде са всички тези коли. Беше удивен да чуе колко много от тях принадлежат на Бьорндал, но и зарадван, че се бе оказал прав в предположението си, че също толкова много са взети от други стопанства. Радостта му обаче не трая дълго, защото кочияшът, който сам беше от Бьорндал, малко по-късно сухо добави, че сега и тези стопанства са под владение на Стария Даг, така че всички коли всъщност бяха негови.

Съдебният съветник се сконфузи от последните думи на кочияша, който навярно бе достатъчно прозорлив, за да отгатне повода за въпроса му. Тук той получи първия намек за нещо, което бе чувал и преди — че селяните не са непременно простодушни.

Габе никога не бе пътувал далече извън града. Затова се бе отправил на това, по негово мнение, не съвсем безопасно пътешествие, с мрачни предчувствия. И вървя отстрани до файтона на най-страшните завои и най-стръмните склонове, „за да щади коня“, както се изрази. Когато минаваха през гората, се озърташе боязливо, а когато на здрачаване прекосиха голямото селище на север и дочуха песента на горите на Бьорндал, горкият човек загуби ума и дума. Край тесния път нагоре по хълма, който водеше до портата на стопанството, се извисяваха вековни ели с гъсти корони, чиито клони дращеха съдебния съветник и му напомняха на „шпицрутен“ между шепнещи привидения — и като мнозина непознати преди него, той изпусна въздишка на облекчение, когато гората оредя и пред погледа му се разкри селището на Бьорндал.

И както всички останали, съдебният съветник бе омагьосан от гледката на стопанството, когато го съзря в далечината, мрачно и достолепно, разположено високо на север над селището. Защо бе така и той самият не знаеше — ала навярно инстинктът му подсказваше, че добри и трудолюбиви хора са разчистили мястото за Бьорндал тук, насред горите, и са изградили здрави и сигурни постройки на място като старото стопанство, откъдето се разкриваше такава внушителна гледка.

Кочияшът разказа на двамата гости достатъчно, за да разберат, че всичко, което се простира пред очите им — цялото селище с къщите, дворовете и горите наоколо — е старата земя на Бьорндал. Към това съдебният съветник мислено добави и онова, което бе слушал за притежанията на Стария Даг на юг, в големите села. Той бе сложил ръка дори върху такова голямо стопанство, каквото беше Боргланд, разположено в последното село, което бяха прекосили.

Доколкото вечерният здрач позволяваше, съдебният съветник се оглеждаше жадно наоколо, докато се спускаха надолу по склона. Минаха през двора на стопанството Хамарбьо, покрай прастарите, тъмни къщи с малки прозорци, продълговати чардаци и надвиснали торфени покриви. Забуленото в тъмни вечерни сенки стопанство, което се гушеше в полите на хълма — синьо–черен и величествен на фона на небето — оставяше в паметта на всички пътници, които минаваха покрай него, първото неизличимо впечатление от селището.

Гостите продължиха на север. Стъмни се окончателно. Широколистните дървета вече не шумоляха с гъстата си шума, а цветята край пътя отдавна бяха потънали в земята, за да разцъфнат отново напролет. Всичко онова, което лете правеше хълмовете край Хамарбьо толкова живописни, сега беше черна угар, а пътят надолу бе стръмен и опасен с острите си завои и търкалящи се камъни. Някъде ромолеше поточе и есенният въздух бе изпълнен с вечерна тъга.

Файтонът се спусна покрай мрачните селски дворове и сгушените къщички. Едно куче залая срещу пътниците. Няколко прозорчета светеха топло в мрака. Иначе цареше тъмнина и мъртвило. Гостите от града мислеха за фината красота и редките добродетели на Аделхайд, която щеше завинаги да свърже живота си с това място. Прониза ги студ и госпожата прокара кърпичката върху очите си.

Сепнаха се от трополенето на конските копита върху дъсчения мост в подножието на възвишението, водещо до стопанството, и се заозъртаха наоколо, докато минаваха по широката алея с тежките, обрасли с мъх каменни огради и вековните дървета. Гледаха на юг, докато файтонът се изкачваше нагоре, а равнината под тях потъваше назад в мрака и наподобяваше призрачна земя, изпълнена с тайнственост. С изкачването сякаш и въздухът се проясни и човек си поемаше дъх по-леко. Ненадейно пътниците зърнаха чуден лъч светлина в дъното на алеята — далечен и приказен. Вече наближаваха края на алеята — две огромни дървета, съединени с торфен покрив, образуваха арка. Дочу се кучешки лай и дрънчене на вериги, когато файтонът влезе в двора на стопанството. Светлинката, която бяха видели, идваше от прозорците и от изнесените навън фенери, а сега вече се намираха насред самия източник на магията — могъщото старо стопанство. Гостите огледаха обширния двор, току-що преметен и хубав, в чиито краища се издигаха безброй постройки, строго подредени в далечината под формата на правилен четириъгълник. А в средата на двора короната на стария дъб се разклоняваше на три гигантски клона, изрязани като силуети на фона на небето, а няколко задържали се на клоните листа звънтяха от повея на вятъра високо над огряната от домашната светлина част на дървото.

Кочияшът спря пред широкото стълбище на новата къща. Тя бе построена преди цяло поколение от капитан Клинге, но все още я наричаха „нова“ и никога не я бяха използвали особено често. Много бяха хубавите стари къщи в Бьорндал. Бяха построени по стар обичай от най-тежките дървени стволове и там се чувстваха най-добре жителите на стопанството, а най-често и гостите им. Дългият коридор водеше до старото преддверие с голямата печка, в което бяха приемали всякакви посетители през годините. Новата къща бе построена заради Терезе Холдер — покойната съпруга на Стария Даг и майката на младия Даг. Тя бе дъщеря на заможния търговец Холдер и бе дошла в Бьорндал от града. Заедно със сестра си, госпожа Дортеа, бе донесла тук толкова много хубави мебели и други изящни вещи, че построиха новата къща — най-вече заради мебелите. Къщата беше голяма, имаше много стаи и на долния, и на горния етаж, както и големи прозорци. Откакто бяха построили къщата, използваха голямата кухня в нея всеки ден, а в залата винаги празнуваха Бъдни вечер. Там празнуваха и танцуваха и по друго време на годината, а в жълтата, в синята, в червената и в зелената стая, както и в другите стаи, често нощуваха гости. Ала през останалото време новата къща стоеше празна, като изоставена. През последните години, след смъртта на Дортеа и на Терезе, в голямата зала се бяха събирали само за Бъдни вечер и за погребалните тържества в чест на двете сестри и на капитан Клинге.

Сега съдебният съветник Габе и съпругата му бяха докарани пред новата къща и както всички останали гости, ги посрещна госпожица Крюсе, която произхождаше от бедно семейство и беше дъщеря на музиканта Крюсе от голямото село. Беше получила строгото си възпитание тук, в Бьорндал, и бе прекарала по-голямата част от живота си в стопанството, а сега бе начело на женската прислуга и се разпореждаше с цялата домакинска работа.

Госпожица Крюсе посрещна гостите сдържано и любезно, отведе гостите в синята стая и им каза в колко часа да слязат за вечеря.

Съдебният съветник и съпругата му огледаха стаята и се спогледаха. Госпожицата дръпна завесата настрана и пред погледа им в ноемврийската вечер се разкри селището, което лежеше на юг. От тук можеха да видят дори Хамарбьо и хълмовете на запад от него, както и склона, по който бяха минали, и цялото селище, сгушено в подножието му. Небето имаше оловносив оттенък, но слънцето хвърляше върху него последните си отблясъци — такава гледка не е рядкост наесен, а линиите на пейзажа все още се очертаваха величествено на фона на тъмнеещия простор.

Съдебният съветник и съпругата му отново се спогледаха и тя пак избърса леко очи с кърпичката си; този път обаче едва ли беше от съчувствие към Аделхайд Баре.

Гостите от града пристигнаха. Някои дойдоха на групи, яздейки, а на други пътуването отне повече време, тъй като им се бе наложило да сменят конете по пътя. Файтонът на последните гости се бе повредил, затова те пристигнаха късно. Единственият човек, който не дойде тази вечер, беше Аделхайд.

Новият свещеник в селото беше далечен роднина на Аделхайд по майчина линия. Той не приличаше на повечето свещеници по свое време. По-строго от тях съблюдаваше добрите стари народни обичаи и законите на Библията. Беше заявил, че щом ще венчае Аделхайд в своята църква, тя трябва да пренощува в дома му в навечерието на сватбата. Майор Баре остави дъщеря си в свещеническия дом и незабавно се отправи към Бьорндал. На следващия ден щеше да я заведе навреме в църквата. Стария Даг го бе помолил да пристигне в стопанството рано същата вечер, за да посреща гостите, повечето от които бяха непознати за сина му. А майорът съвсем не тъгуваше, задето трябва да остави своя „попски шурей“, както наричаше свещеника, и да бъде в Бьорндал тази вечер.

Майорът настаняваше гостите и се наслаждаваше на удивлението им от разкошните стаи и мебели. Смехът му дълго кънтя в къщата и над трапезата на вечеря.

4

Докато майорът пируваше, Аделхайд седеше на тихата трапеза в дома на свещеника и слушаше наставленията му, свързани както с утрешния празничен ден, така и с бъдещия й живот в Бьорндал. Съпругата на свещеника също беше там и кимаше сериозно. В началото на разговора Аделхайд бе изпитала усещането, че свещеникът ненужно засяга най-съкровените й чувства, с които би искала да остане насаме. Ала той имаше основателни причини да поиска тя да пренощува в дома му тази вечер и Аделхайд, която нямаше майка, а с баща си не можеше да сподели мислите си и важните неща, които я вълнуваха, постепенно се потопи в сериозните думи на свещеника — и почувства, че никога досега не е била в толкова грижовни ръце.

Свещеник Ниле Дитлев Рамер беше строг, старомоден свещеник, но не се занимаваше с глупави отживелици. Веднъж няколко селяни от много далеч бяха дошли при него по чорапи, както повелява старият обичай. Тогава той ги бе помолил да се обуят отново.

— Не влизате по чорапи в църквата — бе им казал той, — а домът на свещеника не стои по-горе от нея, поне през времето, в което аз живея тук.

Случката се бе предавала от уста на уста и хората се бяха зачудили колко вярно бе това, което свещеникът бе казал. В проповедите си той често споменаваше места от Библията, които хората познаваха, и се придържаше към разбираеми понятия и сравнения. А когато му се доверяваха, той не им четеше проповеди с чужди думи, а разговаряше с тях като с приятели, за да узнае собственото им мнение, и когато хората си тръгваха, чувстваха, че свещеникът просто им е помогнал да разберат собствените си мисли, без да каже почти нищо. У новия свещеник имаше нещо, което вдъхваше забележително спокойствие и ведрина.

Свещеник Рамер не се колебаеше във вярата си, затова не бе необходимо да държи проповедите си на висок глас и неразбираем език, издигнат над енориашите си чрез заучени философски фрази. Бавно и сигурно той се доближаваше все повече и повече до хората в енорията си и след първите месеци, които бе прекарал тук, чувстваше, че е поел по правилен път. Ала на север от голямото село имаше едно селце, чиито жители рядко ходеха на църква. Свещеникът беше слушал най-различни противоречиви неща за хората на север. Някои говореха за здраво упорство спрямо църквата и изобщо всичко — дори за дива саможивост и голяма алчност по отношение на парите и имотите. Други разправяха за великодушие и човечност, за благородство, проявявано в беда и нещастие. Трети разказваха, че старите обичаи се съблюдавали много строго на север и по много неща личало, че християнската вяра е жива там. Ала свещеникът така и не бе успял да разбере истината за хората на север. Те се държаха настрани от всички — също и от него. А именно на север беше властта — властта над това, а и други села. Това бе някакво тайнствено влияние над благоденствието на хората, дори над разума и душите им. Власт, която и самият свещеник чувстваше. Мощта на парите — и мистериозната власт на силни, монолитни, непроницаеми хора над обикновените им, несигурни, земни събратя. Това бе събудило любопитството на свещеника.

Каква беше същността на тази власт? Какво правеше тези хора толкова сигурни в себе си, че плашеха всички и витаеха като призраци в умовете им? Надали беше само богатството. Навярно ставаше дума за напълно безчувствен егоизъм или за своеобразна самомнителна вяра в Бога, а може би и за двете. Защото егоизмът и вярата могат да се съчетават добре по много начини. Тъкмо това превръщаше битието на свещеника във вечна борба. Наистина, човешкият ум възприемаше Божието слово, но по свой собствен начин; не го оставяше да изтръгне егоизма от душата и да заеме мястото му. Вместо това двете се смесваха и така се стигаше до подобни противоречия.

Да, свещеникът бе успял да си изясни това след дълги размишления върху чутото за хората от Бьорндал. На няколко пъти бе виждал Стария Даг в църквата и бе изучавал масивното лице на този силен мъж толкова задълбочено, че противно на навиците си, се бе отклонил малко от проповедта.

Така стояха нещата със свещеник Рамер, когато му съобщиха, че Аделхайд Баре и Младия Даг Бьорндал искат да се венчаят. По-неочаквана задача свещеникът не би могъл да получи, затова му отне известно време да събере мислите си. Ала дългът му стоеше ясно пред него. Толкова дълго се бе страхувал да се доближи до богатите хора от северното селце, защото не ги разбираше — а ето че една от собствените му роднини искаше да заживее там, да стане една от тях. Свещеникът се вълнуваше, като да бе станало чудо. Бе получил Божията подкрепа в делото си — вече беше сигурен в това. Той писа на майор Баре и предостави дома си на него и на булката. Когато майорът и Аделхайд пристигнаха, ги прие със страхопочитание.

Свещеникът не ги бе виждал никога преди, но бе чувал за леко вятърничавия живот на майора и за красотата и многобройните добродетели на дъщеря му. Обстоятелството, че я бе възпитала самата съпруга на епископ Рамер, хвърляше особена светлина върху Аделхайд в очите му. Това, че майорът не остана дълго, се хареса на свещеник Рамер. Дъщерята бе онази, която той искаше под покрива си — както заради хубавия стар обичай, така и по други важни причини. Беше негов дълг да опита да спечели на своя страна Аделхайд Баре и така да си проправи път към непознатата земя на север, а защо не и към същността на хората, които живееха там.

Когато майорът си тръгна, Аделхайд се преоблече след пътуването и слезе от стаята си. Свещеникът я гледа дълго. Свещеник Рамер имаше толкова добродушна и хубава усмивка и такива ведри, дружелюбни очи, а явното възхищение, което изпитваше в момента, и дългото му мълчание, накараха Аделхайд да се изчерви. Ала усмивката на свещеника избледня и на лицето му се изписа нещо като униние. Навярно мислеше за красотата и многобройните умения на младата жена, която щеше да стане стопанка на Бьорндал, и като мнозина други — за заслепяващата сила на богатството.

Ала когато по-късно същата вечер държа проповедта си на Аделхайд, не спомена нищо от мислите си за играта на Мамонт. Свещеник Рамер говори простичко и красиво за любовта и за щастието да влезеш в свещен съюз с онзи, когото обичаш. По-късно той щеше да благодари на Бога, че не е отблъснал гордата си роднина завинаги от себе си в пристъп на неблагоразумно състрадание. Много внимателно свещеникът успя да предаде на Аделхайд представата за тържественото събитие в човешкия живот, каквото представлява встъпването в брак, и още по-предпазливо й обясни какъв дълг имат съпрузите един към друг — да бъдат верни и човечни помежду си не само в земния си път, а и духовно, с мисъл, отправена към царството Божие. Разумно й обясни дълга й да бъде най-довереният приятел на мъжа си — да вземе в новия си дом всичките си добри впечатления от баба си, съпругата на епископа, и да ги принесе в дар на мъжа си, на дома си, на всички около себе си — и на децата си, когато дойдат на бял свят.

Още преди срещата със свещеник Рамер умът на Аделхайд се вълнуваше безмерно от мисълта за всичко, което й предстоеше, а тихите, топли думи на свещеника й направиха толкова силно впечатление, че тя не можа да сдържи сълзите си въпреки усилията на волята си. Те изпълниха очите на младата жена и тя извади кърпичката си.

Свещеникът първо я погледна леко изплашено, но после стана, отиде спокойно зад стола й и я погали предпазливо по гъстата коса.

— Много мъка носи животът — каза той, — и знам, че вече си минала през много изпитания, Аделхайд, но се радвай и се изпълни с доверие към това, което ти предстои; към това, което Бог е подготвил за теб. Той има основание за това. Не забравяй да се уповаваш на Него, когато дойде скръбта. Не забравяй също, че аз съм Негов служител и че съм тук, в свещеническия дом, и мисля за теб, и те чакам да идваш не само в мъка, а и в щастие, Аделхайд, когато пожелаеш.

5

Тази нощ Аделхайд дълго лежа будна. По едно време стана от леглото, отиде до прозореца и погледна на север. Мракът обгръщаше всичко, ала тя сякаш усещаше порив да види отвъд него, отвъд всички хълмове и възвишения, отвъд горичката в северния край на селцето, право в Бьорндал. Дали прозорците там още светеха? Дали той, Даг, си беше вкъщи? Или беше в гората? За какво мислеше той в момента? Заля я студена вълна от страх. Дали той се радваше, че я взема за жена? Беше ли истински, истински щастлив? Или изпитваше колебание, каквото тя знаеше, че бе изпитвал спрямо нея още от миналата есен, когато се срещнаха за пръв път една вечер в залата на Бьорндал. Тогава Аделхайд и баща й бяха пристигнали там от Боргланд, за да посетят един приятел на майора, стария капитан Клинге, който изживяваше последните си години като писар в Бьорндал.

Тя се взираше навън в мрака и мислеше за първия път, когато видя Младия Даг — с дрипави дрехи заради скитането в горите и с ръка, омотана с окървавена превръзка, спомен от ноктите на орела — и колко хубав и властен изглеждаше той. Мислеше и за това, какъв бе той след това, на Коледа, когато тя прекара редица приказни дни в Стаята на госпожицата. Колко боязлив бе той — почти не продумваше, а я следеше с изпитателни, зачудени очи. Аделхайд мислеше за великолепната Бъдни вечер в Бьорндал, за бала в голямото имение Боргланд, за тъжното пътуване към къщи с Даг след това и за последната вечер, когато той само и пожела лека нощ и отиде в гората — и дори не си беше вкъщи, когато тя и баща й отпътуваха на следващата сутрин.

Младата жена мислеше за всичките си болезнени чувства и съмнения, които бе преживяла после в града, и за това, че бе изпитала такова отчаяние, че накрая бе дала дума на възрастния аптекар.

Мислеше и за последното им посещение в Бьорндал по повод погребението на капитан Клинге, и за престоя им там, който продължи цяло лято. За самотните си, изпълнени с тъга разходки в розовата градина и за красивите места около стопанството. Спомни си и една сутрешна разходка със Стария Даг, при която стигнаха чак до върха на хълма на север от Бьорндал, и паметта й съживи гледката, която се бе открила пред очите им — никога не бе виждала света толкова голям, както когато видя горите на Бьорндал, селото и безкрайната шир отвъд тях.

Най-накрая си спомни последните дни, когато смяташе, че вече е приключила с живота и трябва да се подчини на суровата Божия воля: да стане болногледачка и спътница в старостта на аптекаря, когато се прибере в града. Тогава настъпи последната вечер в стопанството, изпълнена с горчив плач над багажа в Стаята на госпожицата и с несигурност и страх на тържествено подредената за изпроводяк маса в старата трапезария — когато ненадейно се случи голямото събитие. Тъкмо когато Аделхайд беше най-потисната, Стария Даг изрече необяснимите думи, че тя и синът му са влюбени един в друг. Тя още помнеше изгарящия срам и радостта, която го бе последвала, както и страха, че може би все пак не е вярно, че Младия Даг наистина я обича. Като в тиха молитва Аделхайд мислеше за срещата си с Даг същата вечер в полутъмната зала, когато тя се притисна до него, а той я целуна за пръв и единствен път досега, и така тя разбра, че е вярно.

Аделхайд се облегна с лакти на перваза, като леко потреперваше, и продължи да се взира в мрака. Страхът й се разтваряше в нощния въздух, а после отново я връхлиташе, силен и смазващ.

Стария Даг беше онзи, който впоследствие бе уредил всичко с баща й. Тя и Младия Даг не си бяха разменили нито едно писмо, нито дума дори. Наистина, Стария Даг й предаваше много поздрави от сина си всеки път, когато я посещаваше в града. Ала надали Младия Даг действително изпращаше тези поздрави. Баща му дори носеше злато на Аделхайд, тежко злато под формата на верижки и пръстени. Казваше, че ги праща синът му, ала дали Младия Даг въобще знаеше за тези подаръци? Едва ли. Двамата, старият и младият, почти никога не разговаряха помежду си. Във всеки случай, тя никога не бе ставала свидетел на такъв разговор във времето, което бе прекарала в Бьорндал. Бащата и синът не бяха врагове, напротив, обичаха се. Ала Младия Даг беше мълчалив с всички, а баща му като че ли се боеше от него.

Мракът обгърна Аделхайд. Дойде плътен, без начало и без край, без определена форма и без звук, но все пак жив — пелена от страх и съмнение.

Ами ако Младия Даг бе променил мнението си? Ако не се радваше, че ще се оженят? Ами ако не искаше… ако бе отишъл в гората тази нощ, както бе сторил последната вечер през зимата и много, много пъти през лятото? Ами ако не се върнеше на сутринта… защото не искаше… това с нея… или му се случеше нещо лошо? В горите на Бьорндал беше опасно. Там беше царството на мечките стръвници, вълците и лосовете, имаше върхове, пропасти и разпенени потоци. А Младия Даг не беше особено внимателен с пушката. Можеше да се простреля неволно.

Треперейки, Аделхайд стана и си легна между студените чаршафи. Големите стаи в дома на свещеника бяха твърде мразовити — и във всички домове в голямото село дървата бяха оскъдни. Трябваше да ги пестят, почти както в града. По-рано вечерта бяха заредили добре печката в стаята на Аделхайд, но всичко отдавна бе изгоряло. Тя мислеше за дните си в Бьорндал по Коледа. Навън край къщите беснееше студен вятър, но у дома в огнищата пламтеше огън и печките излъчваха топлина, а слугите непрекъснато носеха дърва. Горе, в Стаята на госпожицата, където Аделхайд спеше, когато беше в Бьорндал, брезовите цепеници бяха подредени по цялата дължина на стената. Можеше да зарежда печката, когато пожелаеше.

Да, да, Стаята на госпожицата. Аделхайд се сви в студеното легло. В Стаята на госпожицата имаше голямо, топло легло. Бяха го донесли от чужда страна в изискания дом на търговеца Холдер в града, а оттам някога бе стигнало до Бьорндал с дъщерята на Холдер, госпожица Дортеа, която беше лелята на младия Даг и бе живяла в тази стая до последния си час. Затова я наричаха Стаята на госпожицата и затова всичко там бе по-красиво от всичко останало. В шкафовете и в скрина имаше много сребро и изящни предмети. А над голямото легло висеше разпятие, изработено от слонова кост, злато и сребро.

Една вечер Аделхайд бе видяла разпятието под особен ъгъл на светлината. Точно върху него падаше лунен лъч, промъкнал се през един процеп в балдахина, но младата жена никога не забрави как блестеше то в мрака, сякаш със собствена светлина.

Голямото легло в Стаята на госпожицата в Бьорндал беше толкова хубаво и меко. Беше си като отделна къща. Когато навън бушуваше буря, бе толкова приятно да се сгушиш на топло под разпятието. Там щеше да спи Аделхайд на следващата вечер. Не, може би нямаше? Изведнъж й стана горещо между колосаните чаршафи. Сигурно вече никога нямаше да нощува сама в Стаята на госпожицата. Утре щеше да се омъжи. Как ли щяха да живеят в стопанството, тя и Даг?

От младежките си години Даг живееше сам в старата колиба с принадлежностите си за риболов, кучетата и оръжията си. По средата на пода имаше открито огнище без комин, а колибата, най-старата постройка в Бьорндал, нямаше прозорци. Не беше подходящо място за младоженци. В голямата стара спалня спеше Стария Даг, а той никога не правеше промени в дома си, така че той сигурно щеше да си остане там.

Сигурно щяха да получат някоя от стаите в новата къща…

Когато Аделхайд мислеше за установяването си в Бьорндал, част от радостта й се състоеше в мисълта, че ще живее в Стаята на госпожицата, с всички хубави неща, които тя съдържаше. Огромното легло с фината дърворезба и тежкия балдахин, скрина, сандъчетата и двете големи, дълбоки кресла… и терасата отвън, където тя бе седяла толкова много сутрини и вечери и погледът й бе обхващал цялото селце, чак до Хамарбьо. Едва сега й дойде на ум, че стаята вече нямаше да е нейна. Но… не можеха ли все пак да живеят там, Даг и тя? Не, силната фигура на Даг съвсем не подхождаше на всички покривчици, дантели и изящни вещи, останали от госпожа Дортеа; Аделхайд не можеше да си представи мръсните му кучета да тъпчат с лапите си килима и рисовата кожа пред леглото, нито да вижда ловни пушки, захвърлени в ъглите, или брадва между шишенцата с одеколон и другите сребърни предмети върху бродираната покривка на скрина. Нито Даг искаше това, нито тя.

Разликата между нея и всички красиви неща, които обичаше — и Даг с всичко грубо, което го съпътстваше — едва сега придоби ясни очертания за Аделхайд. Тя се утеши, като си го припомни такъв, какъвто беше на бала в Боргланд, хубав и спретнат, със снежнобяло жабо и ръкавели и красиво подредени къдрици. Тогава цялата му мощна фигура излъчваше достолепно спокойствие. Ала в ежедневието той изглеждаше, както първата вечер, когато влезе в залата с провлачена походка, облечен в дрипави ловджийски дрехи… и миришеше на гора. И точно такъв го обичаше тя — да, така, но и иначе — в хубавите дрехи. Обаче… той не би могъл да се чувства добре там, където тя искаше да живее. А как щеше тя да се чувства добре при неговия начин на живот?

Стаята на нейните мечти беше тази на госпожицата, както чувствителната натура на госпожица Дортеа я бе подредила някога, а неговият таен свят беше в здрачния мрак на старата колиба с грубите инструменти на ловеца и с душещите кучета.

Едва сега, в последната нощ, неумолимата действителност се изправи пред нея. Аделхайд бе отхвърлила тези мисли, не искаше да се занимава с тях — а всъщност точно тези неща изграждаха живота. Сега, в нощния мрак, младата жена бе останала сама с мислите си, които не се въртяха около странични неща, а бяха съсредоточени върху това, което предстоеше. Тя вече нямаше да спи сама в голямото легло, както преди. Преди в мислите й бе имало само радост; вече не беше така. Тя, Аделхайд Баре, бе мислила главно за едно нещо в живота си — за самата себе си, и така бе станала на повече от двадесет и седем години, когато изведнъж се бе оказала захвърлена във вихър от нови преживявания, който я бе откъснал от предишния й живот. Действително, желаеше тази промяна… но не искаше тя да настъпи толкова рязко. Полувцепенената й природа не съумяваше да се пригоди към бурните промени, които й се случваха.

Аделхайд мислеше за Даг, за когото щеше да се венчае на другата сутрин… след няколко часа… за цял живот. Бе мислила за него безкрайно много часове преди и тогава мислите й сякаш бяха обгърнати от мъгла от топла радост. Сега, в навечерието на решаващия момент, в мрака на последната нощ, мислите й се проясниха, за да защитят собствената й същност. Тя осъзна, че досега не е разменила и десет изречения с онзи, който щеше да стане господар на живота й след няколко часа; че не го познава и няма представа какво мисли той за живота и смъртта. Нито пък знаеше как и къде щяха да живеят. Нищо не знаеше.

Дълго лежа, потисната и уплашена. Внезапно обаче си даде сметка, че такъв е жребият на много жени. Повечето, поне в градовете, се омъжваха на петнадесет-шестнадесет години, без да познават живота, още по-малко съпруга си. На нейната възраст вече имаха между шест и осем деца, дори десет — и бяха обвързани с всичко най-важно в живота, без да са имали време да живеят истински.

Тя беше виждала, слушала и чела толкова много, че знаеше какво й предстои. А хората не се опознават само чрез думите; на нейната възраст човек можеше да види и усети толкова много. Тя бе виждала Даг много пъти и бе имала възможност да го изучи добре. Добре познаваше и баща му, Стария Даг. Без да знае, тя все пак разбираше какво й предстои.

Един-единствен път, след първата кратка среща, тя бе помолила Бог да й помогне да стане съпруга на Даг, в добри и лоши дни, във всичко. Бе го помолила да я накаже, ако измени на мечтата си, а сега лежеше тук, в навечерието на осъществяването й, и допускаше съмнението да завладее душата й. Леглото най-после се бе затоплило и Аделхайд Баре се изтегна, намести глава на възглавницата и позволи на тихата си радост да обгърне мислите й…

6

Всичко мина благополучно. Майор Баре взе дъщеря си от дома на свещеника. Старият слуга Сивер Бакпе беше кочияшът, а във файтона бяха впрегнали големия жребец. Църквата беше препълнена с народ и всичко беше много тържествено. Свещеникът се държа ведро и властно и с необичайно сериозната си проповед накара всички да се замислят, а след това отслужи венчавката с толкова ясен глас и с такава увереност в делото си, че тя протече точно така, както Стария Даг си бе представял, че в църквата на тази енория ще види единствения си син да се венчава пред толкова много любопитни погледи от селата и града.

После от църквата към Бьорндал се изви безкрайно шествие от коли. Всички пристигнаха благополучно и по стар обичай получиха лека закуска и напитки, а след това се отправиха в добро настроение към сватбената трапеза в голямата зала. Там пяха песни, разговаряха и вдигаха наздравици по градския обичай. Всеки можеше да вдигне наздравица за това, което му беше на сърцето — за младоженците, за датско-норвежкия съюз, за краля, за домакина и за свободния норвежки селянин. На масата имаше толкова разнообразни ястия, колкото на всички празници от незапомнени времена в Бьорндал, както и неочаквано много вино, ракия и бира в сребърни съдове. Красиво облечени слугини от стопанството и селцето забележително бързо принасяха и отнасяха храната и напитките и въвеждаха ред във всичко, от което гостите имаха нужда.

Отначало гостите от града шумно огласяха трапезата с песни и речи. Навярно предварително се бяха разделили с очакването за голям празник на село, ала с напредването на гощавката — бързо, сигурно и безкрайно — гражданите явно замлъкнаха. Съдебният съветник Габе вдигна лорнета си и загледа жена си с високо вдигнати вежди, а и други се споглеждаха многозначително.

Някога една жена бе помагала в Бьорндал в продължение на осемдесет години. До последния си час тя бе съхранявала с достолепна строгост всичко, което от най-ранната си младост бе видяла и чула за традициите и обичаите, приготвянето на храната и особено за гощавките. Жената се наричаше Ане Хамарбьо и бе роднина на Бьорндал. Още докато тя бе жива, стопанка на Бьорндал стана Терезе Холдер, която произхождаше от заможен градски род. Терезе се бе заела да научи и предаде на идните поколения знанията на Ане и бе добавила към тях и нещичко от богатия си дом в града. Госпожица Крюсе бе наследила всичко това от Терезе и сега управляваше домакинството също толкова добре, както Терезе и Ане го бяха правили по свое време.

Затова на гостите не се удаде удобен случай да упражнят навиците си, които бяха възприели от чуждите страни. И без това бяха достатъчно заети да опитват даровете на гората, планината, реката, домашния двор и годишната реколта, с които бе отрупана трапезата.

Да, всичко мина благополучно. Във всички стаи жужаха гласове край купите с пунш. Възрастните играеха карти, а в залата звучеше музика и младите хора танцуваха.

Ала имаше и някои, които нито играеха карти, нито танцуваха. Повечето от тях седяха в залата, откъдето можеха да наблюдават всичко, което се случваше. Там те доближаваха глави една до друга и си шепнеха за всичко, което се появяваше пред очите им, и за всичко, което бе станало през деня. Седяха толкова далече от другите, че се чувстваха незабележими, докато те самите можеха да наблюдават как животът в залата тече покрай тях.

На такова едно място седеше Елеоноре, строгата леля на Аделхайд. Тя носеше рокля от тежка копринена дамаска с пищни волани — напълно несъответстваща на времето и модата. Да, и лелята, и роклята й принадлежаха на отдавна отминало време. Някога деколтето на роклята бе дълбоко изрязано, но сега бе строго затворено. Личеше си, че тоалетът е преправян повече от веднъж — според модата и най-вече според възрастта на притежателката си. Леля Елеоноре беше рожба на епоха с лекомислен светски живот; ала беше и дъщеря на епископ. А майка й едно време бе всявала ужас заради неумолимата си строгост по отношение на всичко, така че животът на Елеоноре беше пълна противоположност на нравите на епохата, в която бе израснала. Знаеше се, че някога е била влюбена, ала бе дочула нещо за миналото на избраника си… и се бе затворила за външния свят. Може би бе съжалявала след това? Тя не издаваше нищо пред хората, но днес очите й следяха Аделхайд и Даг с особен интерес. Аделхайд долови погледа на леля си, когато тя веднъж го задържа върху Даг, и никога не го забрави. Сякаш леля Елеоноре си се бе представила на нейно място като булката на Даг. Аделхайд винаги бе гледала на леля си като на човек, напълно отделен от буйния поток на живота, ала сега й дойде на ум, че с Елеоноре нещата стояха, както и със самата нея. Зад най-строгата външност огънят на живота може би пламтеше най-силно. Аделхайд съжали малко леля Елеоноре и почувства топла благодарност, задето собственият й живот се бе подредил другояче, да, изведнъж всичко придоби необятно голяма стойност в очите й. Сърдечността й, която досега тя бе обуздавала в мислите и поведението си, взе превес. Сякаш тежкият, пламтящ поглед на леля Елеоноре върху Даг бе позволил на Аделхайд да се изтръгне от скованата си сдържаност и да бъде такава, каквато беше пред Бога и хората: омъжена!

Леля Елеоноре седеше на едно кресло с висока облегалка — стройна, изпъната като струна и самотна. Полите на копринената й рокля се диплеха тежко на пода. Там, където светлината падаше върху коприната, тлееше кървавочервен отблясък, а в сенките платът изглеждаше почти черен. Цветът на очите й беше също толкова променлив. Точно под миглите зениците тъмнееха, ала там, където светлината достигаше до тях, блестяха в жива синя светлина, а когато лелята зърнеше Аделхайд или Даг, в очите й сякаш грейваха пламъчета.

Тя беше последната близка роднина на Аделхайд по майчина линия и бе сметнала за свой дълг да измине дългия път до Бьорндал, за да подкрепи племенницата си при встъпването й в тази нелека част от живота. Беше дошла и за да види „тези хора“, както и условията, при които щеше да живее Аделхайд. Погледът й бе суров, когато бе прекрачила прага на Бьорндал предния ден. Бе останала много огорчена, когато чу, че Аделхайд ще нощува в дома на свещеника, а никой не го е съобщил на нея, лелята, за да придружи младата жена. Бе изгледала Стария Даг изпитателно, без да установи нищо определено, освен че облеклото и достолепното му държание са много по-различни от онова, което си бе представяла. И така, с леля Елеоноре бе станало същото, което и с повечето гости на Бьорндал. Бе се почувствала объркана. С най-голямо нетърпение бе очаквала да види младоженеца, но той изобщо не се появи първата вечер и лелята почувства, че хората в стопанството следваха собствени правила на поведение.

Леля Елеоноре бе дошла като единствената близка роднина на Аделхайд по майчина линия, за да я защити, както смяташе, че е необходимо. Ала в течение на сватбения ден тези мисли постепенно я бяха напуснали. Бе изучавала внимателно бащата и сина в празничните им дрехи, когато се отправиха към трапезата. А тя разчиташе на способността си да преценява правилно хората — и още тогава у нея се бе зародила лека гордост заради бъдещия живот на племенницата й. После я бе завладяло празничното оживление на трапезата и в залата, но най-вече спокойната сигурност, която властваше над всичко — и ето че сега седеше на стола си, докато тържеството беше в разгара си, и чувстваше, че това е едно от най-големите събития в живота й.

Бе успяла да разбере кой кой е от всички присъстващи и бе пресметнала, че най-близките роднини на младоженците са Стария Даг, майор Баре и самата тя. От някога знатния й род по майчина линия не бе останал никой, а сега се случи така, че Аделхайд, последната издънка на този род, се омъжваше и щеше да му даде нов живот. Леля Елеоноре дотолкова бе свикнала да мисли за семейството като за нещо, принадлежащо на миналото, че дори след празничния обяд бе слушала равнодушно критиките на чуждите хора към Бьорндал. Ала внезапно осъзна, че сега, след като Аделхайд е омъжена за младия Даг, хората от стопанството вече са собственото й, живо семейство. От този момент нататък тя видя всичко край себе си с нови очи.

И така, Елеоноре Рамер седеше в средната стая, загледана в голямата зала, и се чувстваше като стопанката на имението, тя, която беше най-близката роднина на булката. Бе гледала Аделхайд с дълбоко разбиране, младия Даг — с пламенен поглед, а Стария Даг наблюдаваше с растящо уважение, откакто долови уверената му властност. Бе забелязала сдържаната му усмивка, когато държаха гръмогласната реч за норвежкия селянин, и хладния му поглед при ясните прояви на снизхождение от страна на гражданите. Лелята посвоему си присвои блясъка на властта и благосъстоянието на този дом и в душата й се зароди топла гордост от представителните, безупречно облечени баща и син. Сякаш тази гледка й бе изяснила значението на премените им от времето на Наполеон, в които силните им фигури изпъкваха на фона на всички останали жалки господа. А и сега те бяха нейното семейство. Откакто го бе осъзнала, не й се бе удал сгоден случай да бъде край тях, но това сигурно щеше да стане по-късно. Госпожица Рамер щеше да разгледа внимателно всичко, което й се харесваше.

Сега седеше на хубав стол с подобаващо подчертана сдържаност и достолепна стойка и следеше с буден поглед всичко, което ставаше в залата и в стаите от двете й страни. На острия й слух и зоркото й око не убягваше нито една подхвърлена реплика или поглед. Онези, които Елеоноре Рамер познаваше от града, щяха да постъпят умно, ако запазеха презрението и насмешката за себе си. Иначе можеше да им излезе скъпо. Тук тя имаше много влияние и не се стесняваше да говори ясно и искрено за хората, които не й допадаха.

Стария Даг бе обърнал внимание на думите на майора за госпожица Рамер, но за него най-важно беше това, че тя е лелята на Аделхайд, и си даде сметка, че вече му е много близка роднина, след като племенницата й и Даг са женени.

Той размени мимоходом няколко думи с Аделхайд вечерта и разбра, че тя много държи на леля си. Затова си проправи път между гостите, докато зърна госпожица Рамер. Тя не изглеждаше особено приканващо отстрани, където седеше сама, като кралица, и Стария Даг се поколеба дали да се приближи до толкова опасна жена, колкото му бяха разказвали. Но не, той бе срещал много хора в живота си и не се бе страхувал от никого — до сега. Днес синът му се бе оженил. Родът му щеше да бъде продължен, както е било от прастари времена. Когато Младия Даг отидеше на лов, у дома щеше да бъде Аделхайд, с когото баща му щеше да може да си говори, а и майорът щеше да им гостува от време на време. Новият живот щеше да разведри старостта на стопанина на Бьорндал. Щяха да му се родят и внучета. Топла радост го изпълни, когато помисли за това. Никога досега не се бе чувствал толкова сигурен. А и си беше пийнал повечко и беше в добро настроение.

Госпожица Рамер очевидно се стресна, когато в полезрението й попадна Стария Даг, и не можа да не позакрие лице с ветрилото, когато той взе стол и седна до нея. Когато тя пусна ветрилото, започна да си играе с широката златна гривна, като я местеше нагоре-надолу по китката си. Не, Стария Даг не беше несигурен, но другите лесно губеха присъствие на духа, когато той се доближеше до тях; такова бе въздействието му и върху госпожица Рамер. Сега, за пръв път, откакто бе осъзнала, че от днес нататък са близки роднини, тя успя да го разгледа по-добре отблизо. Бързо преодоля първоначалното безпокойство и зоркият й поглед внимателно обхвана мъжа, без да се взира неучтиво в него. Госпожица Рамер никога не бе виждала толкова изкусно скроено, снежнобяло жабо, а изпод ръба на жилетката му се подаваше златен печат на верижка. Някои други подрънкваха с няколко такива печата, ала този богат мъж имаше само един.

— Гледаш танците, а — каза Стария Даг.

Госпожица Рамер първо се сепна от неофициалното обръщение, но от неговата уста то звучеше естествено, а и сега беше единственото правилно.

— Да — отвърна тя, — гледам танците и младите и с радост мисля за Аделхайд; за това колко щедра е съдбата към нея. — Тук Елеоноре Рамер изрази мислите си почти прекалено искрено, но това съвсем не я притесни.

Стария Даг повдигна леко вежда и хвърли бърз поглед на възрастната дама. Той помнеше думите на майора и беше нащрек. Дали тя наистина мислеше така, или в казаното имаше скрит подтекст? Ала той не откри и следа от лицемерие в ясните, честни очи на госпожица Рамер. Затова пък забеляза голямата прилика между нея и Аделхайд и през ума му мина мисълта, че приблизително така ще изглежда младата жена някога, след много години, дълго след като той вече ще е погребан, а тя още ще живее в стопанството. Известно време той се взира тихо и тъжно пред себе си, но после изправи решително глава. Не му хрумна да каже, че не е толкова сигурно, че съдбата е била благосклонна към Аделхайд, както други в неговото положение биха казали само за да получат многобройни уверения в противното. Той се престори, че не е чул тези думи и каза:

— На Аделхайд сигурно ще й достави голяма радост, ако ни дойдеш на гости… за Коледа…

Госпожица Рамер бе получавала многобройни покани в живота си. Ала никой не бе канил нея да живее в дома му в продължение на два месеца. Добре знаеше, че хората се боят от нея и не обичат да е дълго край тях, а и не беше напълно сигурна дали и с Аделхайд не е така. Леко колебливо, тя отвърна, че е много благодарна за поканата, но има къща и прислужница в града. Но не би ли могла лелята да остане в стопанството заради Аделхайд в дните около сватбата… и… на Коледа? Тя си спомни за разказа на майора за празнуването на Коледа в Бьорндал и обърна лице към Стария Даг.

— Да… на Коледа — каза тя. — Чух как Аделхайд и… баща й са празнували тук миналата година… и ако вие… ако ти смяташ така, с голямо удоволствие ще дойда за Коледа.

Стария Даг се замисли за известно време, както обикновено, и отвърна, че как тя говори, си е нейна работа, но… той има обичай наистина да мисли това, което казва.

Госпожица Рамер забеляза, че стопанинът не е свикнал да се изразяват съмнения в искреността на мнението му дори в светски разговори, и замалко да сложи ръка върху неговата, но вместо това пусна ветрилото.

— Знам, че вие… че ти наистина мислиш така — каза тя. — Аз просто съм свикнала да… говоря така, както преди малко. Ако Аделхайд поиска, с удоволствие ще остана за няколко дни… а ако може да дойда за Коледа, това е нещо, което бих оценила особено много.

Стария Даг отново я погледна косо. За него госпожица Рамер беше искрен човек, а онова, което майорът му бе казал за нея, навярно се дължеше на собствените му грехове. Защото Стария Даг не беше сляп за слабостите на свата си.

Госпожица Рамер и Стария Даг седяха в стаята и си хвърляха погледи, а около тях звучаха много гласове и музикални инструменти. Той гледаше красивата й, старомодна рокля и вдъхваше аромата на парфюм — и това му напомняше на младостта му, на собствената му снажна съпруга и на крехката й сестра, госпожица Дортеа — спомни си и за двете. Когато зазвуча един от старите танци, които стопанинът знаеше, той се изправи рязко и се поклони на леля Елеоноре. С усмивка отклони уплашените й уверения, че отдавна не е танцувала. И селяни, и граждани бяха удивени, когато госпожица Рамер в тежката си копринена рокля величествено пристъпи в залата заедно със Стария Даг. Хората изоставиха игрите на карти и бъбренето край купите с пунш и заприиждаха през вратите, за да видят невероятната гледка, която бяха двамата танцуващи.

Това, че Стария Даг, когато разбра, че още може да танцува, покани и булката, беше напълно естествено. Дълго след това се носи мълвата (тя стигна чак до града) за прекрасната гледка, която представляваха танцуващите Аделхайд и Стария Даг на нейния сватбен ден в голямата зала в Бьорндал.

Защото той, старият, не беше по-различен от другите — празникът, пълните чаши и игривата музика увлякоха и него. Той бе изправен в цял ръст, очите му блестяха, от топлината косата му се стелеше на вълни по раменете. Така Стария Даг беше гледка, която не можеше лесно да се забрави.

7

Вечерта напредваше. Настъпи нощта, ала тържеството беше в разгара си.

Близо до кухнята имаше една голяма стая. Бе стояла затворена цялата вечер, но сега госпожица Крюсе отвори вратите и покани гостите там. В стаята бе подредена огромна трапеза, която напомняше на коледните угощения в Бьорндал. Масата бе отрупана с всевъзможни ястия, при това във военно време, когато в страната цареше глад и оскъдица, дори в заможните домове. В стаите настъпи оживление, защото всеки трябваше сам да си вземе храна от трапезата.

Госпожица Крюсе и няколко възрастни прислужници бяха до масата, за да помагат на гостите; ала всички останали жени от прислугата бяха напуснали празненството по-рано вечерта. Навярно имаха друга работа.

Пренасянето на храната и оживеният шум разведриха обстановката, а онези гости, които досега се бяха държали сковано, също се отпуснаха и развеселиха. Ракията и силната бира сигурно също оказваха своето въздействие. Някои държаха речи пред по-малки и по-големи групички в трапезарията и другите стаи. По-късно се говореше, че арбитърът Радер сам-самичък е държал реч високо и ясно в синята стая.

Докато гостите се хранеха, музикантите бяха в кухнята, за да се подкрепят, но бързо се върнаха в голямата зала и музиката отново я изпълни, докато няколко закъснели души пееха пиянски песни край трапезата, а други си тананикаха едни и същи мелодии безспир.

Жълтата стая изглеждаше по същия начин, както една от стаите в дома на Терезе Холдер в града. Белите мебели със златни ръбове в стил рококо също бяха оттам, а стените бяха покрити със златиста копринена дамаска. Тук седяха най-изисканите дами, когато не предприемаха експедиции до другите стаи, за да хвърлят по едно око на съпрузите си или да открият нещо, което да одумват по-късно в жълтата стая. Поиграха малко I’hombre, но повече разговаряха, обикновено с приглушени гласове. Маниерите на Стария Даг и на младоженеца бяха старателно обсъдени, а самата Аделхайд бе превърната в основна тема на разговора. Роклята й бе станала предмет на особено щателна дискусия. Дамите я намираха за неестествено скъпа за жена с толкова беден произход, освен това не беше нито старомодна, нито изцяло по новата мода, но Аделхайд винаги се бе стремяла да се отличава от другите, разбира се. При това роклята не беше бяла, а синя. Все пак най-лошото беше, че Аделхайд не се бе възползвала от възможността да поръча деколтето да е по-затворено, както повеляваше съвременната мода. Да се покаже като младоженка на нейната възраст с възможно най-дълбоко деколте, си беше чисто и просто предизвикателно. Когато една жена имаше фигура, по която се заглеждаха всички мъже, беше изключително безвкусно да я подчертава по този начин, а когато го правеше на сватбения си ден, това не можеше да породи нищо друго, освен раздразнение. И въпреки че носеше копринената си наметка върху раменете, това не подобряваше положението — вижте само как се развява на всички страни.

Силната музика и всички оживени гласове в стаите наоколо караха дамите да се чувстват в безопасност и така те продължиха, може би твърде необезпокоявани, да обсъждат роклята на Аделхайд, както и това, че тя танцуваше твърде много с всички и че не са забелязали един-единствен знак на привързаност към мъжа й — тя дори не можеше да бъде видяна в неговата компания след вечерята. Стигнаха дотам, че започнаха да съжаляват младия Даг, чиято жена вече беше Аделхайд Баре. Та той изглеждаше толкова умислен и сериозен цялата вечер. Никой не го бе видял да се усмихва, а за това сигурно си имаше причини. В ревностното си усърдие да одумват Аделхайд дамите решиха, че мъжът й е твърде добър за нея, и заговориха за външността, поведението и сериозността му. Забравиха какво бяха мислели преди за него — вече смятаха, че Даг е по-красив и представителен от Аделхайд, а освен това беше и богат. И въпреки всичко Аделхайд се държеше така…

Насред безкрайния разговор една от дамите внезапно се прокашля. Всички вдигнаха поглед и задълго настъпи мъртвешка тишина. Госпожица Рамер бе влязла откъм страничната стая и бавно прекоси помещението с величествено вдигната глава и необяснима усмивка.

Дамите дълго гледаха след нея. После се спогледаха, някоя прошепна няколко думи на френски и разговорът наново продължи. Този път на прицел бяха прекомерната гордост на госпожица Рамер въпреки бедността й, смешната й рокля и това, че сигурно сега си въобразяваше, че има собствен дял в богатството на Бьорндал. Думите им, френски и норвежки, бяха деликатни и гладки като копринената дамаска, покриваща стените, а съдържанието им подхождаше много добре на преобладаващия цвят в стаята.

Историята на роклята на Аделхайд беше малко необичайна, затова и дрехата беше особена. Стария Даг, който мислеше за всичко, бе помислил и за това, когато чу имената на всички изискани хора, в чиито среди се бяха движили майор Баре и Аделхайд и които майорът смяташе да покани на сватбата. Даг отдавна бе разбрал колко беден е бъдещият му сват, затова без заобикалки бе заявил, че той, като втори баща на Аделхайд, ще плати за рокля, подходяща за пред очите на гостите от града. Той накара майора да занесе една от роклите на младата жена на шивач, който да ушие нова по същите мерки. Аделхайд не биваше да разбира за това, преди роклята да е готова, а тя трябваше да бъде от най-скъпа коприна и с всички украшения и бродерии, които шивачът сметнеше за подходящи.

По онова време обикновените, леки рокли се шиеха по домовете, а когато трябваше да се изработи нещо специално, викаха шивачка. Занаятът на дамския шивач беше отмрял — бяха останали само няколко негови представители, които бяха принудени да си намерят друг поминък. Нито Стария Даг, нито майорът знаеха това, така че последният се отправи с маршова стъпка към един от старите шивачи, които му бяха известни. Резултатът от това тайно начинание на тримата възрастни мъже беше една дълбоко деколтирана рокля от небесносиня, твърде плътна коприна, с права талия и широк ръб от тъмносиня коприна с огромни бродерии в сметаненожълто и златисто; и наметка от същия плач като роклята, поръбена в същия цвят. Роклята падаше семпло и свободно, както бе прието сега според гръцката мода, но талията беше твърде висока, деколтето — прекалено дръзко, а коприната — много тежка.

Аделхайд си поплака, когато премери роклята за пръв път; ала в объркването си майорът каза, че роклята е такава по желание на Стария Даг. Аделхайд дълго се чуди защо той би искал тя да е облечена така, но и се възхищаваше на майсторския шев и на превъзходната кройка. Роклята й стоеше като излята — и след като я премери няколко пъти, бъдещата младоженка свикна с нея и си помисли, че шивачът сигурно знае по-добре какво е модерно, отколкото шивачките и дамите от града. Тя беше напълно наясно, че с тъмнозлатистата си коса и ясносините си очи е красива в тази рокля.

Навярно госпожица Рамер бе подочула едно друго за Аделхайд от разговора на дамите в жълтата стая, защото се спря замислено на вратата на голямата зала. Ала когато зърна Аделхайд, разгорещена и зачервена, в очите на лелята блесна пламъче и тя тръгна към нея с особена усмивка на лице. Двете седнаха на един диван.

— Бащата на мъжа ти е изключителен човек — каза леля Елеоноре.

Аделхайд я погледна въпросително.

— Той отдели време, за да ме намери, и разговаря дълго с мен, а после танцувахме, нали ни видя?

— Да — отвърна Аделхайд, — жалко, че не можа да видиш отстрани колко… беше хубаво.

— Хм — беше единственото, което госпожица Рамер каза, но по лицето й пропълзя топла руменина и тя вдигна ветрилото си. — Той успя да намери време, въпреки всичките си задължения, за да танцува с мен… и с теб, само с нас двете. Наистина изключителен човек.

Леля Елеоноре разказа на Аделхайд, че Стария Даг я бе поканил в Бьорнал за Коледа и че тя му бе обещала да остане няколко дни след сватбата и да им гостува през зимата.

Отначало Аделхайд се позамисли, но после си представи колко забавно щеше да бъде да разведе леля си из стопанството и да й покаже и уютните стаи в старата къща. Тя се усмихна сърдечно и с непресторена радост увери леля си колко ще й бъде приятно, ако тя им гостува за дълго време.

Госпожица Рамер почувства искреността на думите й и щастието й беше пълно. Аделхайд нямаше нищо против тя да остане, Аделхайд й беше простила строгата й сдържаност през последните седем години. Така госпожица Рамер изпита дълбоката радост, която съпровожда подновяването на старо приятелство.

За момент тя се загледа замислено в красивата си поруменяла племенница и очите й отново заблестяха, както когато влезе в залата. Особената усмивка отново се плъзна по устните й.

— Студено ли ти е, Аделхайд? — попита тя.

— Не, защо? — погледна я изненадано младата жена.

— Постоянно се загръщаш в тази наметка. Ако бях на твое място, щях да я сваля и да я нося в ръка, тук е толкова топло.

Аделхайд сведе поглед и си помаха с ветрилото.

— Още нещо, Аделхайд, би могла да стоиш по-близо до мъжа си… от време на време. Естествено е булката да показва благоразположение спрямо младоженеца. И то какъв младоженец! Напълно разбирам защо го обичаш.

Аделхайд сведе очи още по-надолу и замаха по-силно с ветрилото. Не отговори.

Госпожица Рамер я изгледа изпитателно и леко я тупна с ветрилото си по ръката, като каза бързо на френски:

— Голямо, щастливо дете.

Аделхайд вдигна поглед, когато леля й се изправи, и видя, че очите й са пълни със сълзи.

Булката прекара известно време сама в размишления. После стана и тръгна бавно през стаите, без да сваля наметката си. На онези, които искаха да танцуват с нея, каза, че е малко уморена. Най-накрая видя Даг. Той разговаряше с главния лейтенант Балт, стар приятел на баща му, за когото се знаеше, че е запален ловец. Той беше мрачен и мъжествен и с пълно право се гордееше с ловните си подвизи, ала сега говореше явно дружелюбно с младия Даг, като с равен. Двамата вдигаха наздравици и се радваха на взаимната си компания. Аделхайд бе присъствала много често на различни събирания заедно с Балт и бе ставала свидетел на снизходителността му спрямо хора, които бяха по-млади или с по-нисък чин от него. Ала сега сигурно говореха за лов и Даг, въпреки че не беше словоохотлив, се бе оживил, защото в тази област двамата можеха да се чувстват равнопоставени.

Изправиха се, когато Аделхайд се приближи, но тя ги помоли с усмивка да седнат и да продължат разговора си.

— Просто съм малко уморена от танците и искам да си почина — каза тя и не прие стола, който й предложи главният лейтенант, а седна на друг, плътно до този на Даг. Младоженецът явно се смути и не знаеше дали да седне до нея, но Балт се отпусна на стола си и Даг последва примера му.

— Сигурно искаш нещо за пиене — обърна се той внезапно към Аделхайд и понечи да стане.

— Седи спокойно — каза главният лейтенант, — на Аделхайд ще й бъде най-приятно да пие от чашата на мъжа си.

Даг се усмихна безпомощно, Аделхайд се разсмя и отпи голяма глътка от чашата му.

Балт не мълча дълго, а продължи разговора и увлече и Даг в него.

Аделхайд седеше, облегната на стола до мъжа си и за пръв път го чу да разговаря с друг човек. За какво говореха, тя не разбираше — просто си седеше и беше щастлива. Край тях минаваха гости, звучеше музика и мнозина говореха, смееха се или си тананикаха.

— Не — каза главният лейтенант накрая, — сигурно искате да танцувате.

Тримата станаха. Аделхайд остави наметката да се плъзне по едното й рамо и я хвана в ръка, както я бе посъветвала леля Елеоноре. Балт й хвърли кос поглед и грубата му лице се разведри от усмивка.

— Имаш си дяволски добър ловец вкъщи, Аделхайд, но и ти си превъзходна ловкиня.

Малко по-късно главният лейтенант срещна майор Баре, тупна го силно по рамото и каза:

— От сега нататък имаш едно задължение, стари друже, и то е да ме доведеш тук някой път, за да отида с младоженеца на лов в гората.

Баре знаеше, че всички искат да идат на лов с главния лейтенант. Въпреки че той беше водачът им, сега той щеше да следва младия Даг.

Аделхайд и Даг минаха през жълтата стая на път към голямата зала. Той я държеше под ръка и тя си вееше с ветрилото пред разгорещеното лице. Дясната й ръка беше отпусната и бродираните краища на наметката се влачеха по пода. Тя кимна приветливо на дамите. Свещите и жълтите стени хвърляха златист отблясък върху синята копринена рокля и деколтето на Аделхайд, а сметанено жълтите бродерии блестяха деликатно като стара слонова кост. Съдебният съветник Габе, който току-що се бе отбил на кратко посещение в жълтата стая, вдигна лорнета си и зяпна удивено. Когато гледката изчезна, той се обърна към съпругата си.

— Виждала ли си някога нещо подобно? — попита той, смаян.

— Не — отвърна тя остро, — такова нещо не съм виждала.

— Почти толкова… хм… хубава, колкото роклята, която ти носи при посрещането на новия век — забърбори съдебният съветник. — А?

Той се огледа въпросително. Изведнъж настъпи мъртвешка тишина. Присъстващите се бяха забавлявали да обсъждат роклята на Аделхайд цяла вечер, а ето че неочаквано им напомниха за собственото им лекомислие отпреди няколко години.

8

На връщане от залата за танци Аделхайд и Даг срещнаха Стария Даг. Той бе вдигал наздравици с всички и се бе държал приветливо, както бе прието. Всичко това бе оставило отпечатъка си върху лицето му, когато той привидно случайно срещна младоженците.

— Искам ние тримата да излезем за малко — каза той, обърна се и тръгна пред тях. Прекосиха стаите и излязоха през входната врата на стълбите. Аделхайд се загърна с наметката си заради студения нощен въздух и се зачуди какво ли означаваше това.

С изключение на няколко фенера, които светеха слабо в мрака, и на светлината от прозорците, дворът беше потънал в тъмнина. На фона на нощното небе се очертаваха призрачните клони на дъба, а някъде далече се забелязваше слаб лъч светлина. От новата къща зад хората се чуваше отдалечено музиката, а от светлина зад дъба сякаш също долиташе мелодия или нещо подобно. Тримата слязоха по стълбището и тръгнаха по пътечката, която сега застилаше част от двора заради есенната киша. Стария Даг вървеше най-отпред, а синът му пристъпваше зад Аделхайд, която беше в средата. Тримата вървяха в мрака, без да продумат.

Музиката от тържеството затихна зад тях и от лъча светлина, далече зад мрака, израснаха нови, по-силни звуци. Аделхайд слушаше напрегнато. Едва ли някога щеше да проумее необяснимата приказка, която представляваше това стопанство. Тук непрекъснато се случваха нови, неочаквани неща. Все по-ясно се чуваше равномерен приглушен тътен и леки подвиквания, преплетени със слаб звънтеж на странна мелодия — Аделхайд никога не бе чувала нещо подобно. Тя умееше да свири на няколко музикални инструмента и бе свирила и пяла много мелодии на различни празници. Мислеше, че познава всякаква музика, ала тази беше различна и непозната.

Днес беше сватбеният й ден, а вече настъпваше първата й брачна нощ. Бе преживяла безгранична мъка и сияйна, необяснима радост по пътя, който я бе довел до тук. Навярно на това се дължеше упойващата власт на непознатата мелодия. Пред Аделхайд вървеше Стария Даг, зад нея — мъжът й. Тя стъпваше сигурно в мрака на път към една приказка. Приглушеният тътен се носеше равномерно и непрестанно, подвикванията звучаха ясно и ритмично, а светлата мелодия бе изпълнена с жарък копнеж.

Беше проста и монотонна, и въпреки това живееше и трептеше в малките си извивки и ниски тонове. Беше като копнеж за живот, който можеше и искаше, но не се осмеляваше да излезе изцяло на слънце. Беше като хиляди неизречени слова, като неописуемото в човешкия ум, във всички човешки сърца. В далечината, в далечината, винаги в далечината оставаше силният такт. Сякаш не се осмеляваше да излезе напред, не биваше да излезе напред, защото беше самият стремеж на човешкия ум към онова, което никой не може да достигне.

Светлината, към която вървяха, ставаше все по-ясна. Гореше едва забележимо зад мътни прозорци. У Аделхайд светлината се съедини със светлата, жарка мелодия, двете станаха едно и събраха зрението и слуха й в по-силно сетиво, което възприемаше с двойна сила.

Стария Даг пристъпи през прага, железните панти изскърцаха жаловито, обгърна ги светлина и като в някакъв недействителен свят Аделхайд влезе вътре, Младия Даг я последва и вратата се хлопна зад тях. Стария Даг навярно бе помолил госпожица Крюсе да предупреди за това нощно посещение в постройката за прислугата, защото танците продължиха, само че с още по-голяма сила. Глухи удари по пода, необуздано размахване на поли, въодушевени мъжки подскоци, подхвърляния във въздуха и отекващи подвиквания — а далече назад в мрака клокочеше, омагьосваше и вълнуваше светлата мелодия.

В полумрака един мъж се приближи до Стария Даг. Размениха няколко думи шепнешком и мъжът се върна назад през полуосветения двор. Хората танцуваха, цигулката звучеше все по-необуздано. Аделхайд следваше и възприемаше с всичките си сетива, с цялата музика в себе си, цялото завладяващо настроение в този най-важен ден от живота си. Танците и мелодията отзад нарастваха в съзнанието й, докато в него не остана място за нищо друго — диво… диво… по-диво… още по-диво… замайване… край.

Фигурите на пода се сляха със сенките и изчезнаха. Цигулката изхлипа и замлъкна. Изведнъж стана съвършено тихо, но Аделхайд все още чуваше мелодията и звуците на цигулката увиснаха във въздуха и заживяха свой живот, без инструмент, без музикант — живееха и звучаха, безсмъртни.

От мрака се показа момиче, което носеше три чаши на поднос. Тримата новодошли си взеха по една чаша. Чашите иззвънтяха в тъмнината. В огнището сложиха смолисти борови цепеници, топлината се изпълни с нов живот, огънят се разпали и лицата се откроиха на фона на мрака — многобройни лица: стари, с втренчени погледи, и млади, с живи, силни очи. Стария Даг и синът му се отдръпнаха зад Аделхайд и пламъците в огнището се издигнаха. Аделхайд стоеше насред светлината.

— Да вдигнем наздравица за булката — каза Стария Даг. Чу се преглъщане и примляскване. Никой не продума. Момичето с подноса се върна и тримата оставиха чашите си върху него. Аделхайд забеляза, че е сама насред светлината и се отдръпна. Младия Даг отвори вратата, баща му го последва, но преди това се обърна и заръча: „Веселете се, но с мярка“. Гласът му обаче съвсем не прозвуча сериозно.

После си тръгнаха.

Прекосиха тъмния двор по скърцащата дървена пътечка. Оставиха зад себе си звуците от постройката за прислугата и навлязоха в глъчката и светлината на новата къща.

Стария Даг свърна по една пътечка, водеща към мрачните прустове на старите постройки. Аделхайд и Даг го последваха с почуда.

Когато Аделхайд пристигна от църквата същия ден, я бяха настанили в една голяма спалня в новата къща. Там се бе разположила тя и смяташе, че на това място ще живее занапред заедно с Младия Даг.

Тя отново се изкачваше по скъпото познато стълбище и вървеше по пътеката, по която така често се бе разхождала с мъка и радост последната Коледа, а също и през продължителното лято. Стария Даг отвори огромната врата. Пантите изскърцаха под тежестта й и тримата застанаха в старото преддверие. Тази вечер в камината бе горял огън и жарта още пламтеше и светлината, която излъчваше, беше достатъчна, за да може да се вижда, особено когато човек идва отвън. Стария Даг тръгна нагоре по стълбището. То скърцаше под тежките му стъпки. Младите мълчешком го последваха. Горе той се насочи право към Стаята на госпожицата и отвори вратата. Вътре беше тъмно. Извади огнивото и праханта от джоба си — явно беше подготвен за този късен час. Тракна го веднъж. Не се запали, но под блясъка на искрата Аделхайд успя да различи част от обстановката и разбра, че всичко си беше на старото място. Стария Даг тракна още веднъж, получи се пламък и той запали свещта на скрина. Отиде спокойно и бавно при камината, отвори вратата й, огнивото отново изчатка и после вътре пламна огън, като купчината дърва от бреза и кори запращяха. После посочи към мястото между камината и леглото:

— Тук направихме нова врата.

Взе от камината запалена главня и влезе през вратата отдясно, навътре в мрака. Веднага след това запращя огън и там, а Даг и Аделхайд влязоха пипнешком през вратата.

Предишното помещение, подът на което беше направо на земята, сега бе преобразено в голяма, облицована с ламперия стая. Таванът му падаше косо на юг, както тавана на Стаята на госпожицата, но в южната стена, ниско долу, беше направен прозорец. Във вътрешния ъгъл имаше голяма камина, подобна на тази долу в залата и с вход към същия комин, към който водеше и тази в Стаята на госпожицата. Сега запалената факла осветяваше с пламъка си един дебел пън. Два от хубавите стари столове, направени някога от Йорн Мангфолди, с високи гърбове и страници за ръцете, бяха оставени пред камината, а до тях — една сгъваема маса. Във външния ъгъл, под покривните греди, беше поставено старовремско легло, подобно на леглото на Даг, само че по-дълго и по-широко и не бе украсено с нищо, освен с няколко резбовани орнаменти. Но в него блестяха добре избелени завивки и възглавници. В задния вътрешен ъгъл имаше голям килер, а зад леглото — тежка ракла и скрин с огледало. На стените бяха приковани в редица закачалки от хвойна. Подът беше рендосан, а пред леглото бе застлан тъкан килим.

Стария Даг се огледа внимателно в помещението. С гръб към двамата, той каза с тих, леко развълнуван глас.

— Всъщност аз трябваше да се изнеса от голямата спалня долу. Искаше ми се, но не успях да го сторя. Все пак някой ден ще се изнеса и ще отида в гробищата… но дотогава бих желал точно там да прекарвам нощите си. Аделхайд, ти трябва да определиш като стопанка на имението дали ще живеете в новата пристройка, или ще предпочетете да останете тук. Стаята ти стои непокътната след твоето последно посещение тук, а сега приспособихме тази за Даг. Знам, че той се чувства най-добре в столовата, но тук подредихме така, че той ще може да окачва на стената пушките си и каквото желае, както и да стъква огън, щом се връща.

Стария Даг се обърна към камината и надникна вътре. Една греда изпука, както често става в стари постройки при промяна на времето, а пламъците лумнаха през вратичката на камината. Всичко останало бе потънало в мълчание.

— Така е. Млади хора, бъдете снизходителни към мен, възрастния човек, ако всичко не е точно така, както би трябвало да бъде.

При тези думи Стария Даг се обърна с лице към тях. Аделхайд стоеше на вратата, а Младия Даг — зад нея.

— И — бащата вдигна глава и ги погледна сериозно и твърдо, — уповавайте се във всичко, което ви сполети, на нашия Бог, докато съм жив, а и по-късно. Това е най-доброто.

По гласа му личеше колко трудно му беше, докато казва това.

Младия Даг отново влезе в стаята и от там навън в залата, а в това време бащата се приготви да си тръгне. Аделхайд нямаше сили да пристъпи и когато той мина покрай нея, коприненият й шал се плъзна като змия на пода. Тя го прегърна през врата и сълзите бликнаха от очите й, горещи, неудържими. Толкова тъжно й беше оттатък в новата къща, защото си мислеше, че живеят там, в онези помещения, където и стените, и подовете скърцаха студено и беззвучно, където се носеше сухата и разсеяна миризма на меки мебели, тапети и боя. А тя винаги си бе представяла как в старата къща се чува дълбокото и живо пукане на гредите, как във въздуха там се носи миризма на камина и дим, както и жива топлина, мирис от почистени дървени мебели и от вековен човешки живот. Колко беше ридала тя заради всичкия този изобилен комфорт и заради удобствата на Стаята на госпожицата, в която никога повече нямаше да спи. И ето че сега Стария Даг бе уредил всичко точно така, както тя най-пламенно искаше, а на всичко отгоре се и извиняваше, че не е могъл да го уреди по-добре.

9

Ризата върху гърдите на Стария Даг вече не беше така безукорно изгладена, нито толкова бяла, когато той се върна през стаята във всекидневната на новата къща. Но гърдите му бяха изпъчени, както и по-рано, дори може би още по-изпъчени. Наистина, синът му не бе произнесъл и дума, а Аделхайд не успя да изкаже всичко, което я беше развълнувало. Но и то му беше достатъчно, за да разбере, че разпоредбите му са били съвсем уместни. И сега нещата се наредиха така, че младите щяха да живеят под един и същ покрив с него, съвсем близо един до друг.

Музиката гърмеше, а танцът се вихреше в залата. В ъглите, където властваше мракът, се долавяше шепот и говор, а от стаите и трапезарията се носеха весели гласове, смях и глъчка. В трапезарията някои отново бяха започнали да ядат. Изглеждаше, че гуляят няма да има край.

За Аделхайд днешният ден не беше един-единствен, а сякаш цяла поредица от безкрайно много дни, толкова пълен бе с преживявания и напрежение, с тържественост и настроение, и… притеснение. Сега тя копнееше за тишината на своята стая. Стария Даг не беше изгасил свещта горе, тя навярно все още пламтеше на скрина, в камината имаше огън, а вратата към стаята на Даг беше отворена. И там сега със сигурност големият пън в камината беше изгорял и станал на огнена жар. По време на танците тя мислеше единствено за него. Заради това тя потърси Стария Даг. Прошепна му, че вече иска да се оттегли, рече му „лека нощ“ и му благодари за всичко. Стария Даг първо се замисли дали е редно булката да се оттегли. После кимна с глава и бръкна с ръка в джоба на жилетката си. Извади малко ключе и го сложи в ръката на Аделхайд.

— Писалището и раклите бяха заключени при предишните ги посещения. Сега всичко там ти принадлежи. Ключовете за раклите са някъде в чекмеджетата на писалището. Не, няма защо да благодариш на мен за това, то ти е наследство от Дортея Холдер. Можеш да си спомняш, ако искаш, понякога за нея. Ще я опознаеш добре, когато прегледаш подробно нещата й. Горе има също и едно наметало за теб от кожи, осигурени от Даг. Той не знаеше, че ще останеш в свещеническия дом, затова не можа да я получиш за пътуването до черквата, както искаше той.

Ръката на Аделхайд се пъхна крадешком в ръката на Стария Даг и той я стисна малко по-силно отпреди. После Аделхайд мина през салона, за да пожелае лека нощ на леля си Елеоноре, както и на баща си, ако той вече не беше в приповдигнато настроение.

Стария Даг остана на мястото си и очите му проследиха стройното тяло на булката, докато тя излезе. Междувременно погледът му се плъзна по всички присъстващи, от лице на лице, и в него светна нещо като тържество на радост. Още от най-ранното си детство, та дори и до тия късни години, той непрестанно бе чувствал пренебрежението на хората от равнината към него и неговото семейство, към планинците, и никога не бе успявал да се освободи напълно от това чувство, въпреки спечеленото си голямо богатство. И тази вечер някои от гостите бяха показали в речите на трапезата, или пък чрез необмислени изрази в разговор с него, нещо като снизхождение, което никак не му харесваше. Разказваното от Ане Хамарбьо прастаро предание, че първият от неговия род, който дошъл в Бьорндал, е бил от царска кръв, той едва ли бе смятал някога за нещо положително. В замяна на това обаче борбата, чрез която прадедите му се бяха издигнали от дивата гора, докато имението и селището станаха това, което бяха днес, той смяташе за достатъчно значително нещо, което им даваше право да се сравняват с всеки. А също и Аделхайд — произхождаше по майчина линия от род, който вероятно е бил много по-знатен от рода на който и да е от гостите, дори и нейният баща бе от уважаван род. И сега Аделхайд ставаше член на неговото семейство.

Стария Даг се надигна с целия си ръст и тръгна под обилната светлина, широкоплещест и силен. Сълзите, които Аделхайд бе проронила върху ризата му, сега му се струваха като блестящи скъпоценни камъни.

Аделхайд бе прошепнала лека нощ на трима. Баща й бе станал на крака и едва не я бе издал, че се оттегля, но се усети навреме да си прехапе езика. Той дори я придружи до залата в старата къща, преобразена някога от Йорн Мангфолди. Тя беше най-близо до новата къща. Тук майор Баре, за пръв път от времето, когато тя беше десетгодишно дете, я целуна лекичко по бузата и промърмори нещо относно това, че трябва да му прости много неща — тъй като той все пак бе военен и беше си останал военен.

Милата молба на нейния разгулен, самодоволен баща събуди в Аделхайд странно чувство. С всичките си слабости и грешки той все пак беше нейният баща и тъкмо той беше този, който я бе довел в Бьорндал. Но като се изкачи в тъмнината пипнешком по стълбището, тя веднага забрави малкото откровение на баща си, забрави всичко заради напрегнато любопитство да види стаята си — сама.

Затвори вратата зад себе си и застана благоговейно вътре. Вратата към стаята на Даг бе слабо открехната и тя можеше да различи вътре в нея само живия огън на камината. В печката на нейната стая нещо продължаваше да пращи, тя отвори вратичката и сложи нови цепеници от бреза. Вдиша аромата на дървата, които бяха стоварени до стената. Струваше й се, че тук се е насъбрала всичката топлина и целият уют на света. Бяла и нежна като коприна беше брезата, господарката на лятото, когато се издигаше около пасбищата в планината, и топла, отдаваща и благоуханна — през зимата у дома. Погали една копринено проблясваща цепеница.

После мина гордо и бавно през стаята. Да, всичко си беше като преди. Ароматът на лавандула от чекмеджетата и упояващият наситен мирис на изсушените розови листа в кутията на скрина. Навярно госпожица Крюсе ги беше прибрала там още през лятото, когато самата тя обикаляше тук толкова безкрайно отчаяна — преди Стария Даг да заговори — да, да заговори вместо нея и Даг, и да я избави от страданията й.

Сякаш с танцова стъпка Аделхайд се насочи, отиде при скрина, вдигна капака на кутията и вдиша дълбоко и продължително, приведена над розовите листа. Обзе я омая. Тези цветя бяха цъфтели през лятото — долу в розовата градина — и бяха запазили и досега полъх — на летен ден и слънце. Затвори отново капака и се огледа в огледалото над скрина — дълбоко в своите собствени очи.

Знаеше, че нещо в нея ще се промени днес — след като свещеникът я посвети в това — беше свързано с отредената й от Бог роля в любовта и живота; знаеше за двойствената природа на тази роля. От една страна, тя трябваше да стане майка, което изискваше отдаденост и грижи, а от друга, беше нещо, пораждащо у нея омая и нежност. Дали беше онова, което бяха изпитвали и баба й, и майка й, и леля й Елеоноре, преди да застине у тях?

Зае се да свали златните диадеми, които обхващаха косата й по гръцки маниер, и освободените й тежки къдрици се спуснаха на вълни около шията й.

Неочаквано си спомни за багажа си в новата къща. Как да отиде сега за него? Вглъбена в размисъл, тя издърпа най-горното чекмедже на скрина, след това следващото, после третото. Багажът й беше тук. Госпожица Крюсе, независимо от хилядите неща, за които трябваше да мисли през този ден, не беше забравила да се погрижи и за това. Аделхайд отправи взор към ъгъла, където беше леглото — там при стъклената врата. Да, наблизо беше закачена и дрехата, с която беше пътувала — а на голямото кресло беше сложена наметката „от кожи, събрани от Даг“. Тържествено и бавно, сякаш в църква, тя направи няколко крачки до там и се наведе над наметката. Това беше първият подарък, който получаваше от самия Даг. Останалите подаръци вероятно бяха от баща му, но кожите за наметката със сигурност бяха събрани от него. Посегна към нея предпазливо, вдигна я и я занесе под светлината. Да — беше от бялка — цялата наметка. Нима имаше толкова много белки на света? И макар че изобщо си нямаше понятие от лов, все пак й мина през ума, колко много страдание и зоркост трябва да са стрували всички тия кожи на предпазливите, бързи като светкавица животинчета. Допря наметката до бузата си, за да усети по-добре топлотата на меката кожа, като дълго време я опипва с ръце, обръща я насам–натам и я разглежда. Отвътре бе с подплата от плътна коприна.

Аделхайд вкара ключето в писалището, но след това отново го извади и го положи в чекмеджето на скрина, в едно от малките отделения. Тайните му можеха да почакат за друг път. Погледна дали разпятието все още виси на вътрешната стена на леглото и постави завесата така, че светлината да пада както тогава, първата вечер. Хвърли поглед в стаята на Даг, за да види дали огънят в камината гори, поседя там на един от столовете и погледа едрия чепат пън от борика, който пламтеше силно. Тази нощ той щеше да излъчи от себе си цялата топлина, насъбрана в него в продължение на цял век. След това Аделхайд огледа стаята на Даг, която беше семпла като стая на воин.

Върна се в стаята си и се приготви за нощта, но в мига, когато бе готова да си легне, й хрумна да пробва кожената наметка. Сложи я на раменете си. Почувства някаква невероятно интимна топлина — различна от всичко, което някога бе усещала. Обу босите си крака в чехлите и отвори стъклената врата; излезе вън на малкия балкон, който висеше като птиче гнездо високо на зида на къщата — излезе, сякаш искаше да пробва в хладния нощен въздух наметката, подарена й от Даг. Времето беше твърде мрачно, нямаше звезди и никаква светлина. Единствено силен полъх на есен, нощ и гора се усещаше в тъмнината; нощта бе изпълнена със звуци. Аделхайд не можа веднага да се сети какви бяха тези звуци — толкова далеч бяха в този миг всичките й мисли от сватбеното тържество. Разпозна сред нощния покой човешки глъч и музика, които идваха от новата къща, а също и от постройката на прислугата, щом музикантите в залата спираха за малка почивка.

Закопча здраво наметката, повдигна яката й и седна тук, навън, на една скамейка. Това й се струваше невероятно — да седи сама тук, горе в мрака, и да слуша празничната глъчка, да долавя екота на собствената си сватба. Глъчката от залата беше за нея като прощаване — с всичко там долу, с града, с цялото й минало. Беше финален акорд на живота й досега. А ехтенето на танца в постройката на прислугата и звукът на китарата, който запалваше емоции, й изглеждаха като притегателен повик от страна на новия живот, към който тя се бе устремила сега.

10

Досега Аделхайд бе преживяла десет щастливи години. Това бяха първите години на нейното детство. Баща й беше офицер в кавалерията през по-голямата част от това време и семейството живееше в голямо селско имение с много стопански животни и с много буйни коне. Когато баща й беше у дома, имаше живот, забавления, разходки на открито и езда, а за Аделхайд, още преди да е навършила десет години, баща й казваше, че се е превърнала в истински кавалерист в ездата.

После дойде онова неимоверно тъжно събитие, майката взе Аделхайд и двете се преместиха да живеят при баба й. Баща й повече не се появи, и това, което Аделхайд понякога чуваше да казват за него, я научи да ненавижда човека, който й бе създал най-светлите спомени. По този начин в нея поникна първото недоверие към живота. Десетте години в къщата на баба й минаха спокойно, но аскетично и без веселие.

След като майка й, а след това и баба й починаха, Аделхайд трябваше да се върне при ненавистния си баща. Миналите оттогава седем години, изпълнени с бедност и нерадости, бяха сложили своя отпечатък върху нейната душа. Междувременно точно тогава тя откри, че е красива, и благодарение на баща си се запозна с всички предоставени й удоволствия. Много пъти бе избирана за кралица на бала — тя, Аделхайд Баре, обаче…

Въздържаността, на която бе научена в дома на баба си, се бе установила в нея — бе я научила да прозира страданието зад външната усмивка в обществото, да прозира празнотата зад всички комплименти. Помпозният блясък навън и нуждата у дома я караха да чувства цялото съществуване като измама.

В този момент в живота й се появи Бьорндал. От първия час това силно древно имение и свенливата строгост на Младия Даг се сляха за нея в едно, в общ образ на истината и правдата — в контраст с превзетостта и празномислието на градските кръгове, в които танцът ставаше по-буен, щом заплахите и нещастията от войната зловещо се спускаха над домовете.

И тя, ужасена от детството си вкъщи, никога не се осмели да повярва на нито едно от всичките уверения в любов, прошепнати със страстен глас — отнасяла се с недоверие към многото приказки за обич, тя се бе оказала сломена и завладяна от любов към мъж, който никога не бе разговарял с нея и не й бе казал дори една нежна дума.

През тази безкрайно дълга година тя бе преживяла в отчаяние съмненията и болките на любовта.

Така че сега Аделхайд трябваше да е щастлива — нали затова свещеникът авторитетно я подтикна да обсъди заедно с него проблема за Бога и хората, за мястото на всеки, за същността на нейното съществуване?

Да, щеше да бъде щастлива от този ден нататък — както и през още много — много дни, които предстояха за нея; беше замаяна от щастие заради всичко това. Плачеше и страдаше от безмерна радост в прекрасната си стая — тя, която винаги и независимо от всичките си страдания бе държала главата си гордо и високо, сега се разтапяше от топла, нежна човечност и усещаше потребност да сключи ръцете си около врата на някого, и тъй като не биваше на врата на друг, тогава — около врата на баща си.

Ала който още от невинното си детство е бил подтикван да мрази собствения си баща, който е израснал сред подобни съмнения, такъв човек става като Аделхайд.

Няколко седмици след сватбата тя седеше една вечер в стаята си. Стария Даг беше получил новини от града, че войната в Швеция е към края си — и вероятно скоро ще се открие възможност за комуникация с Англия посредством корабите — и кризата, от дълго време владееща горските стопанства, вече може би ще бъде преодоляна. И без да чака повече, Стария Даг заповяда да се започва работата. Той имаше струпан в града дървен материал, грамади, които не бяха натоварени и за които не бе получил никакви пари. Сега търговците искаха да нагодят сметките по старите ниски цени, с обезценени книжни пари. Обаче от тяхната настоятелност той си направи извода, пък и разполагаше с достатъчно хора и коне, които само ядяха, без да допринасят някаква полза. Извести сина си относно плановете си и Даг отиде в гората, за да даде тласък на нещата; по всичко личеше, че много бърза със заминаването си. Аделхайд усети ледени тръпки, когато разбра, че той иска да замине — още същия ден, в който бяха обсъдили това.

Аделхайд започна да се притеснява. Даг се бавеше вече няколко дни — но спокойствието на Стария Даг смекчаваше тревогата й, а и самата тя си казваше, че трябва да бъде разумна.

Същата самотна вечер се сети, че още не е използвала ключа, който Стария Даг й бе дал вечерта на сватбата. Леля Елеоноре бе останала за по-дълго, двете стояха до късно вечер и тя не бе намирала време да се заседи безцелно в стаята си. От града беше дошла и една каруца с неин багаж, сред който и книги, останали от баба й. По нейни указания Стария Даг веднага бе наредил да й направят лавици — една в стаята й, за най-любимите й книги, други две в една от стаите в новата къща. След заминаването на леля Елеоноре бе прекарала много приятни часове в преглеждане на книгите, свързани със спомени за баба й и за времето, което бе прекарала при нея. Въпреки цялата строгост на старата госпожа това беше хубав момент от живота й, в който книгите бяха нейните приятели — книгите на епископа.

Тази вечер тя влезе в кабинета, двете изящни врати на който винаги бяха отворени, защото Стария Даг й бе предоставил всичко, което беше вътре. Писалището стоеше заключено в стаята. Бе имала други грижи, преди да настъпи този момент, и бе приемала факта, че е заключено, като нещо нормално.

Тази вечер обаче бе сновала неспокойно насам-натам, бе излизала на терасата и влизала отново в стаята, нещо повече — беше запалила огъня в камината на стаята на Даг, за да разпръсне в тъмното помещение нещо от живота на светлината и сенките, и си бе припомняла вечерите, когато с Даг бяха седели до късно през нощта тук, пред камината. Бе изкопчвала от устата му думи — за горите и хората, и бе се почувствала по-близка с него; но все пак продължаваше да усеща колко безкрайно далеч се намира от неговата вътрешна същност. Разсъждавайки върху това, тя се бе върнала отново в стаята, когато изведнъж се сети за ключа.

Сега тя го взе. Беше един изящен ключ с фина украса по дръжката и много нарези на езичето — почувства вълнение в ръцете си, когато го пъхна в писалището на госпожица Дортея Холдер.

Какво ли имаше вътре — в шкафа на една изтънчена богата госпожица? Той беше на дъщеря на едър търговец, жена с ангелска красота, както бе чувала от Стария Даг и както самата се бе досетила от обзавеждането на стаята. Ключът превъртя леко, сякаш вчера бе заключено с него, вратите се отвориха тихо и доверчиво. Някога са били направени от майстор така умело, че се отваряха сякаш от само себе си — плавно.

Аделхайд никога не бе посмяла да надникне в писалището на майка си. Веднага след нейната смърт баба й бе изпразнила всички чекмеджета, а писалището на баба й бе открито празно след смъртта й. Тя не остави никакви тайни. Такава беше тя и вероятно така беше и с Дортея. Сестра й Терезе, майката на Даг, я беше надживяла и от тогава Стария Даг бе прибрал ключа. Навярно всичко бе унищожено и изгорено, както се случва при хората. Но не, Стария Даг толкова мило й бе рекъл, когато й даваше ключа, че всичко в писалището и в раклите принадлежи на нея. За него не беше характерно да подарява с гръмки думи нещо, което е празно и пусто.

Аделхайд посегна с разтреперана ръка към дръжката на най-горното чекмедже от лявата страна и го изтегли. Там имаше книжа, писма и всевъзможни други неща, пожълтели от времето. Дръпна следващото чекмедже. В него имаше една голяма книга, навяно Библия. Отвори следващото — пак книга. Взе книгата колебливо и я разгърна. Дата и година, дневник. Буквите на изящния красив почерк затанцуваха пред очите й, тя затвори книгата и я върна обратно на мястото й. Щяха да минат може би седмици и месеци, докато събере смелост да я разгърне отново, да проникне в тайните й — на имението тук, на неговите хора и на самата госпожица Дортея.

Аделхайд издърпа чекмедже след чекмедже. Всичко бе в ръцете й. Беше твърде много жена — добра и честна, но Стария Даг не й бе дал това току-така. Ръцете й притежаваха онази чисто женска черта — бяха любопитни. Те изследваха чекмеджетата едно по едно. Чекмеджета с дантели и яки от брокат, с ухание — не, не от изветряла лавандула, а от други живи, омайни, тежки аромати от времето на кринолините и високите тежки прически, силни, опияняващи аромати от страни далеч на юг.

Едно от чекмеджетата беше по-късо от останалите. Аделхайд знаеше какво означава това; ръцете й изтеглиха съвсем навън чекмеджето, потърсиха в дълбочина и извадиха от тайното отделение вътре една кутия. Не изпита изненада. Всичко беше така, както трябва да бъде в едно приключение. Тежки златни верижки и гривни — едната беше особено дебела — пръстени с блестящи камъни, едно колие с много перли отпред, една златна диадема за коса и две големи златни монети на дъното.

Чак сега тя бе обзета от онова чувство на притеснение и плахост, което връхлита колебливите души, когато надеждите им се оправдаят.

Беше жадувала за щастие, както всички останали. И нейните надежди се бяха осъществили — със сватбата, с тази стая и… с Младия Даг. Но в приключението трябваше още нещо: да няма край.

Още не бе разгледала нито пожълтелите книжа, нито подвързаните заедно с Библията листа за писане, нито дневника, нито раклите. Всъщност още нищо не знаеше за най-значимото в това приключение — за горите, които Даг преброждаше, и никога нямаше да научи нищо за тези негови обиколки.

Всичко тук беше като Стария Даг — и като Младия Даг. Пътят към тях беше така безкрайно дълъг. Бе прочела повече книги от мнозина, беше прекарала много време над книгите на епископа, бе проучила всички онези места в тях, където още стояха неговите бележки или подчертавания. Познаваше проповеди и написано от хора за хора, някога бе вярвала непоколебимо в собственото си знание. Да, тогава бе вярвала дори че разбира хората. Ухажорите, всички мъже в града й се бяха стрували забавно прости и еднакви. Но какво знаеше тя за тези хора, към които сега принадлежеше, според авторитетното Божие слово в устата на свещеника и според всичко, което се бе случило оттогава досега?

Майката на Младия Даг в продължение на години след смъртта на сестра си не бе докоснала нейното скривалище. Прах се бе натрупал върху всичко, а и в мириса вътре имаше нещо толкова упоително и загадъчно — сред книжата и декоративните яки, недокоснати в продължение на дълги години. И сега Стария Даг й беше дал ключа към всичките тайни на госпожица Дортея. Безгранично доверие към починалата и — към самата нея. Без да промълви нито дума, той й беше показал повече, отколкото всички други хора до този момент. Подобно нещо не биха се решили да направят обикновените хора заради тяхната несигурност и недоверие към всички и към себе си. Просто беше немислимо — че някой може да бъде толкова уверен.

Вроденото недоверие на Аделхайд към всичко и към самата себе си не бе надделяло над тези впечатления — те само пораждаха у нея известен страх. Как трябваше да се отплати на Стария Даг за всичко това и как можеше да се покаже достойна за безусловното му доверие? Познаваше твърде много освободеното лекомислие на времето си, знаеше, че за обществото, от което произхождаше, няма нищо свято. Заради това и не подозираше, че думите на свещеника при венчавката в църквата бяха изконни свещени думи за Стария Даг и я превръщаха в член на неговото семейство. В това семейство хората не познаваха съмнението и развода, щом двама души са венчани пред олтара.

В младостта си Стария Даг бе стаявал в сърцето си, скрито от жена си и сестра й, много неща. По-късно бе изпитал толкова много от тежестта на живота и на смъртта, и много неща, които по-рано го измъчваха, сега му се струваха маловажни. Докато бе жива Дортея, той бе научил от нейната изтънчена душа твърде много. В крайна сметка и Аделхайд можеше да се поучи от наследството на Дортея. Ако върху някой лист сред книжата можеха да се намерят бележки за самия него, това нямаше никакво значение. Неговото достойнство сега беше достойнство на самата Аделхайд.

Ала Аделхайд бе рожба на своя свят. Всичко, което преживяваше тук, за нея оставаше неразбираемо. Скъпоценното съдържание на кутията с накитите сякаш хвърляше светлината си върху целия дар от Стария Даг и го правеше непонятен, дори сякаш страховит. Тя сложи обратно цялото това великолепие в кутията и я върна на мястото й, като затвори вратичките и ги заключи.

Изправи се, изпълнена с безпокойство, и отиде в стаята на Даг. Тук нямаше никакви тайни, нито скъпоценни предмети. Той беше оставил тук само една-единствена пушка, която висеше самотна и хладна на стената. Огънят в камината бе почти изтлял. Сред въглените трептеше и проблясваше още само едно леко сияние.

Стори й се, че предметите в собствената й стая губят за нея целия си блясък, че над всичко се спуска мрак и слабата светлина в камината е единственото нещо, което не е потънало в мрака. И Даг беше някъде навън в тъмнината, далеч от нея. Онова, което тя понякога успяваше да изтръгне от него, издаваше съвсем малко от неговата душа. Тя не го познаваше и всички красиви подаръци, цялото доверие, всичко казано й изглеждаше без стойност. Даг си оставаше най-голямата загадка за нея. И толкова безнадеждно далеч беше от него. Тревогата заради всички обзели я чувства в нейната стая се смеси с тези нови мисли и избуя в леден страх.

Тя не знаеше как след това бе излязла — бе се изправила без ясна цел и бе излязла в коридора, после бе слязла по стълбището. Колкото е възможно по-тихо тя отвори тежката входна врата и краката й я понесоха сред мрака, по обградената от храсти пътека, към старата, ниска, построена от масивни трупи, кухня, която пазеше тайните на Даг и която тя с вярна интуиция откри в тъмния двор.

Наистина ли се бе отправила натам — и какво искаше да направи? Знаеше ли изобщо какво иска?

Бе слязла по стъпалата от пътеката и бе тръгнала по засланата с дъски пътека, която водеше през двора. Кухнята бе по-тъмна от мрака, без прозорци и изпълнена със загадки. Но не се ли мяркаше светлинка там, на върха на покрива, където трябваше да е отворът на комина? Не се ли чуваше някакъв слаб звук отвътре, куче или нещо подобно?

Аделхайд спря, трепереща от страх, готова при най-малкия шум да се обърне и да избяга — но не се чуваше нищо друго, освен звуците на нощта, скърцането на гредите, тихо шуртене на вода някъде; във въздуха се носеше далечен мирис на гора и стара къща — както и на дим от огън някъде.

Тя се изправи и почувства тихия полъх на нощта около себе си — като омая, но след това дойде на себе си, изправи се бавно, приближи се до вратата на кухнята и почука леко. Отнякъде се чу глухо, едва доловимо ръмжене на куче, но отвътре не дойде никакъв отговор. Момичетата, които почистваха стаята и оправяха леглото, вършеха това в началото на деня. Никой, освен Даг не бе отварял тази врата през следобедните часове от дълги, дълги години.

Аделхайд натисна бравата и отвори вратата. Вътре беше светло. Пламъците в огнището се издигаха високи и горещи, помещението бе изпълнено с дим. Този дим се издигаше на плътен полюшващ се стълб, обгръщаше гредите на покрива и излизаше накрая през отвора. Въпреки пламъците димът не позволяваше да се различи нищо и Аделхайд успя само неясно да види високата фигура на Даг, голяма и страховита зад огъня в огнището. Беше се върнал от гората през нощта, бе се обръснал и тъкмо слагаше огледалото и бръснача в един отвор на стената, когато бе чул някой да идва. Гледаше с изписано върху лицето му напрежение към вратата, защото се бе случило нещо безпрецедентно: някой бе натиснал бравата и бе влязъл сега, през нощта, в неговото убежище.

На Даг бе нужно време, докато разбере кой бе дошъл, а пък Аделхайд бе така развълнувана, че се стресна, когато вратата зад нея се затвори.

В крайна сметка по лицето на Даг се плъзна несигурна усмивка и Аделхайд й отвърна с облекчение. Той грабна сакото и жилетката си от стола и ги хвърли на една закачалка, след което постави за жена си стола до огнището. Ризата му бе разкопчана на гърдите и със запретнати ръкави до лактите. Сега той я закопча, свали ръкавите си надолу и седна на едно трикрако столче до топлината на огъня.

Аделхайд се огледа стаята и се почувства така, сякаш без право е нахлула в момчешкия свят на Даг, който в продължение на дълги години бе само негов, много преди тя да се появи пред очите му.

Но тя не можа да се въздържи да не огледа наоколо: леглото, което стоеше разгънато и бяло в тъмния ъгъл, и стените, където висяха рогове с барут, пушки, ловни копия и събрани рибарски мрежи. Голям нож бе забит на стената, други висяха в каниите си на закачалките. На стената бяха забити и брадви, една от тях — на стълба до леглото. В ъглите и кътовете лежаха други принадлежности; колани, парчета тел и една верига бяха закачени на една кука и се подаваха изпод сложените там дрехи. Едно куче лежеше на леглото, с глава върху лапите си, гледаше към Аделхайд и я следеше с поглед; а второ куче се бе проснало до Даг близо до топлината на огнището. Миришеше на огън и дим, на стара къща и кучета, пламъците се виеха и шумяха около бориковите цепеници в огнището, димът се носеше наоколо и се извиваше нагоре, а някъде в гредите нещо поскърцваше.

Странно беше за Аделхайд да седи тук и да бъде на посещение в дома на собствения си мъж; защото тя не се съмняваше, че това е неговият дом.

За Даг този миг беше много магичен. Че ще го посети нощем в стаята му тази, която по-рано се бе наричала Аделхайд Баре, това бе последното нещо, което можеше да си представи; но той седеше там с широките си рамене и гледаше с твърд уверен поглед в жаравата. Това посещение не беше първата проява на обич, която той получаваше.

Въпреки цялата си гордост — и наставленията на баба си — Аделхайд беше жена и навярно вечер беше говорила повече от Даг, искаше да бъде добра към него и му шепнеше нежни слова.

Даг никога в живота си не се бе сблъсквал с трудности. Всичко се бе нареждало според желанията му. Той бе скърбил навремето твърде много за майка си, когато тя почина, но смъртта неминуемо идваше при старите хора, това беше в хода на нещата. Единственото страдание в живота му бе по времето, когато беше болен от копнеж по Аделхайд. Но баща му се бе притекъл на помощ.

11

В Бьорндал, както навсякъде в страната по онова време, пестяха брашното през зимата; но нямаше липса нито на месо, нито на риба, а пък онези воднисти, безполезни неща, които наричаха картофи и които по поръчка на Стария Даг трябваше да бъдат садени до житата и върху всяко парче земя, останало свободно долу в селището, дори в горските коренища и в самия Бьорндал, дойдоха сега тъкмо на място. Мнозина смятаха, че да се стриват картофи и да се слагат в тестото е все едно да се налива вода в него, но с течение на времето забелязаха за колко по-дълго стигаше брашното, щом добавяха към него картофи, а пък със сланина и месо, дори и с риба те добре си подхождаха.

Коледа в Бьорндал посрещнаха както всички Коледа преди. В посрещането на Бъдни вечер на трапезата в голямата зала с всички хора от имението Аделхайд бе участвала още предишната година; сега обаче всичко й се стори много по-тържествено. Това се дължеше твърде много на обстоятелството, че сега тя вече не беше гостенка тук, но главното идваше от известията на баща й за нищетата, властваща на много други места. В Бьорндал имаше както всяка година овесена каша и месо, алкохол и бира за всеки — дори за най-възрастния бедняк. По-рано месото беше най-хубавото нещо. Тази година овесената каша се оказа най-желаната храна.

И леля Елеоноре, която не забрави обещаното си коледно посещение, се чудеше още повече, отколкото се бе чудила миналата година Аделхайд — маеше се на коледната трапеза в залата, с всичката прислуга, на Библията сред свещниците на масата, а най-много — на уверената тържественост, с която Стария Даг прочете коледните слова, и на цялото празнично достолепие, което хвърляше блясъка си върху всеки и всичко.

След това тя каза на Аделхайд, че никога преда не е усещала толкова силно, че Бъдни вечер е най-важната вечер в годината.

Майор Баре замина за няколко дни в града след Коледа, но се върна бързо обратно и разказа шокиращи неща: за недостига на зърно и за облагането с данъци за кметството, за дивите протести и кървавата намеса на военните, които се мъчат с оръжие да спрат гладните, бунтуващи се хора. Но той можеше да разкаже и за всички надежди, които се възлагаха за печалби от контактите с Англия и нарастващата покрай това търговия. Стария Даг наливаше щедро тази вечер чашите, подхвърляше по някоя дума между разказите на майора и успя да измъкне от него всичко, което бе чул да казват по-влиятелните хора и най-главното — за постоянното обезценяване на книжните пари.

Стария Даг беше богат човек от твърде отдавна. Цял живот бе живял, без да мисли за нищо друго, освен за пари. Беше се научил да се отнася с недоверие към всички хора и неща. Но след това обаче бе направил откритието колко много други радости бе пропуснал заради парите. Първото нещо, което го пробуди, беше едно прошепнато предупреждение от страна на госпожица Дортея вечерта, преди да почине. По-късно, когато умря и съпругата му, той си даде сметка, че през тридесетте години на брака им едва бе имал време да говори с нея. След това той бе станал в много отношения по-мек — не беше така безсърдечен в делата си, както по-рано, и чувстваше желание да се доближи до хората и да им покаже, че добрите хора, които бяха живели до него, не бяха живели напразно, а бяха му въздействали, като по този начин бяха допринесли за всички, с които той имаше контакти — в имението, в селището, в горите и южните енории.

Беше полезно въздействието върху него — на жена му и госпожица Дортея, както и на стария капитан Клинге, които през последните си години му бяха дали толкова полезни съвети.

Напоследък той мислеше само за това — как да бъде един справедлив господар за всички хора, над които властваше, нещо повече дори — да им бъде, доколкото е възможно, приятел. Освен това го занимаваше мисълта за сина му и Аделхайд — че родът му трябваше да има нови разклонения. Мислеше много върху това и чувствата му се обвиваха като в някаква топла мъгла от радост, че на света щеше да дойде едно момченце и щеше да тича с него по пода на старите стаи.

Но сега усещаше, че нещо ново идва към него. По-рано бе изпълнен с недоверие към хората, когато работата се отнасяше до пари; сега обаче го обхвана едно ново недоверие — към самите пари. Лека-полека те бяха станали извънредно много. В книжата на братовчеда Холдер стояха такива големи числа, а дълбоко в мазето сандъкът бе препълнен; но всички те бяха само хартия. Той имаше още натрупан дървен материал в града, който не можеше веднага да бъде натоварен на кораб и превозен. Не беше получил никакви пари за него, но сега получаваше писма след писма с предложения за все по-големи суми. Дървеният материал беше цяла грамада и през пролетта щеше да има още безкрайно много. Сега сечаха с много хора в горите, синът му бе там и той знаеше, че ще бъде свършена добра работа.

Имаше дървета в горите си, те имаха стойност и той не искаше да получи за тях само късове хартия.

Братовчедът Холдер му бе казал, когато Даг веднъж му бе поискал много настойчиво заплащане, че той самият има нужда от сребро, чиято стойност бе постоянна, за кредита си в Хамбург и заради това не може да му плати толкова много. Стария Даг бе мислил напоследък върху това. Ситуацията в Дания и Копенхаген, както и при краля там, беше наред, но книжните пари се обезценяваха. Братовчедът Холдер имаше свои намерения по отношение на Хамбург. Този град беше далеч, но там пресмятаха в сребро, разбра Даг. Какво щеше да стане, ако той поискаше хамбургско сребро за стоката си, независимо дали тя отиваше в Лондон или Холандия?

Когато следващата вечер почерпи добре майор Баре и спомена пред него за среброто и Хамбург, стана ясно, че майорът беше слушал много разговори за това и ги описа пъстро и живо.

Когато Стария Даг си легна, той вече знаеше какво иска — и от тук нататък за неговия дървен материал започнаха да се вписват в книжата му значително по-малки суми от тези, вписвани при другите производители, но здрави, непоклатими суми в хамбургско сребро.

Парите, които получаваше от сделките, влагаше в земя и стоки; купи всевъзможни модерни инструменти за имението и ги даваше под наем на селяните в селището и в горските стопанства, както и на именията долу в южните енории. И когато свърши сечта в гората, накара да построят обори край колибите, където по-рано нямаше, купи коне, крави, свине, овце и пилета, които даде на своите изполичари да ги гледат. Дори ако след лоша реколта храната стане оскъдна, това ще бъде от помощ, мислеше си той.

Черните жребци на Бьорндал препускаха на юг по стария път и се връщаха с тежки товари; момчетата колари ги разтоварваха във вечерния мрак, натъпкваха всичко под навесите и не казваха нито дума за това, което докарваха, нито пък откъде го бяха взели. Стария Даг имаше да се грижи за толкова много хора и притежаваше силата да прокарва пътища през трудните времена и нуждата. Трябваше да осигури зърно за посев на всички тези хора, а също и картофи, и зеленчукови семена. Така че той трябваше да има нова пшеница за хляб, както и други неща, за да стигне храната до новата реколта.

Майор Баре започна твърде рядко да намира време за гостуване в Бьорндал тази година, но все пак идваше от време на време за кратки посещения и донасяше новини за живота в града, за реката от книжни пари и за хората, които неочаквано бяха станали богати, за веселбите с шампанско и за други всевъзможни разточителства. Но също така разказваше и за чиновници и други, които бяха останали на твърдо установените си заплати, както и за обикновените хора, които бяха претърпели загуби.

В Бьорндал летните дни, както и преди, си течаха гладко и спокойно, а времето редуваше проливни дъждове и ярко слънце, нивите и ливадите растяха и буйно се издигаха към небето. И дойде есента — с вятър, който прелиташе над полята през слънчевите дни, класовете бяха пълни и зрели и се вълнуваха под лъха на вятъра, тежки и пълни с големи обещания.

Два нови навеса трябваше да бъдат изградени, наложи се това лято, за да може да се подслони всичкото сено — плевниците бяха така препълнени, че трябваше да се направят нови.

Стария Даг беше навсякъде, от ранна утрин до късна вечер. Никога работата не бе вървяла така спорно, както през тази пролет — и никога радостта от жътвата не бе била толкова голяма, както след тази гладна година.

Хора от горските колиби се бяха промъквали през нощта до нивите и бяха брали още неузрели класове. Един от тях бе заловен и доведен при Даг; отиде си след сериозни заплахи и няколко здрави шамара.

Малко момче бе заловено подобно на тях; то така се изплаши, че подмокри гащите си и пода пред очите на Даг. Отърва се само с големия си страх. Но трябваше да обещае, че няма повече да краде, а когато му липсва нещо вкъщи, по-добре да отиде при Стария Даг и да поговори с него.

Светът беше във война, а Стария Даг даваше всичко от себе си за онези, които принадлежаха към имението. Но не бяха само нещата отвън, които го правеха толкова необикновено деен. Имаше нещо и в собствения му дом. Наистина, той отдавна вече си бе мислил за това, но през есента наоколо му стана така тихо и тайнствено, че той си даде сметка, че е лошо да се преструва, че не разбира нищо.

12

Вятърът караше старите къщи да скърцат и стенат през есенните нощи. С всеки силен порив се виждаше как всяка греда се надига, как се изправя цялата къща. Чуваше се пукот и скърцане, които замираха със зловещо пресекване, когато вятърът утихнеше. Да, тези стари постройки сякаш живееха и се движеха с вятъра и лошото време.

В Стаята на госпожицата Аделхайд лежеше будна и слушаше. На тоалетката гореше свещ. Вратата към стаята на Даг беше отворена, защото тя искаше така. Даг лежеше там вътре и спеше — спеше безшумно в тъмнината, но звуците на стените в голямото съседно помещение бяха по-силни отколкото в спалнята, защото там гредите подпираха на по-големи разстояния.

През тази нощ бурята бучеше страховито, сякаш сграбчваше къщата и така я подхващаше, че тя се надигаше и спускаше като океанска вълна — или да не би пък причината това шеметно чувство, че предметите наоколо се въртят, да беше в самата нея? Скоро щеше да случи. През целия ден и вечерта бе имала сериозни предчувствия. Болките бяха стихнали, но сега започваха отново. Тя се опита да се насили да слуша вятъра, но не успя.

От устните й може би се бе изтръгнало леко стенание, защото Даг неочаквано се появи до леглото й. Поглади леко ръката й със своята корава длан и я загледа изпитателно.

Тя навлажни сухите си устни с върха на езика си и прошепна:

— Може ли да помолиш госпожица Крюсе да дойде?

Той си поигра с ръката й, после я повдигна леко, наведе се и притисна внимателно устните си към нея. Когато отново се изправи и излезе, очите му блестяха.

Колко пъти Аделхайд бе желала това нещо, което много други бяха правили — някога, преди женитбата й. Желала бе да види неговата глава така приведена над нея. Сега, най-накрая това се случи. Щеше да погали косата му с другата си ръка, но не го направи.

Госпожица Крюсе дойде тихо, прошепна нещо и седна отстрани до вратата. Даг бе поискал сам да отиде и да доведе опитен човек. В далечината по пътя се дочу тропот от каруца.

Аделхайд се опита да слуша бурята и вятъра, за да вкара в ред мислите си; но болките идваха една след друга все по-често. Изведнъж пред нея пламнаха образите на неща, за които бе чела в дневника на госпожица Дортея и после бе научила повече подробности за тях от госпожица Крюсе и Стария Даг — неща, които се отнасяха за рода и за хората от него, за раждането и смъртта тук в имението. Между болките тя видя пред себе си майката на Даг, Терезе. Тя често дълго бе разглеждала портрета й в залата. Защо майката на Даг не бе още жива? Аделхайд виждаше пред себе си образа, който си бе изградила за старата Ане Хамарбьо, която е била изключително висока и строга и навярно е приличала на Стария Даг, защото в жилите й бе текла кръвта на Бьорндал. Всички разкази за уменията на Ане бяха създали в Аделхайд жива представа за нея и тя сега мислеше за това, че старицата никога не бе извършвала несполучливо раждане. Тя не бе виждала тази, която сега Даг искаше да доведе, нито пък бе чувала нещо за нея, но вероятно и тя трябва да беше много сръчна жена; и потвърждение за това се съдържаше сякаш в самото й име — Ун Хамарбьо.

Ун беше правнучка на старата Ане и бе викана като помагачка при раждане, при това не от кого да е, а от самата Терезе Бьорндал, а също и при боледуване, когато Терезе трябваше да седи безпомощна в своя инвалиден стол. Терезе бе взимала Ун няколко пъти за гледачка при себе си и като забеляза, че тази работа й приляга, беше я обучила. И сега Ун вършеше работата, в която Ане и Терезе се бяха така блестящо проявили.

Ун беше овдовяла рано и се беше оттеглила след смъртта на мъжа си отново в Хамарбьо; и хората започнаха да я наричат отново с моминското й име. Трябваше да е на около четиридесет и осем години сега.

Аделхайд лежеше като замаяна от болка и видения. Тя се владееше толкова силно, че дори звук не излизаше от устата й, но не виждаше вече нищо, освен виденията си, а и нищо не чуваше. Затова тя не разбра, както и госпожица Крюсе, че каруцата изтрополи на двора и някой се заизкачва по стълбището.

Аделхайд не усещаше нищо — изведнъж погледът й улови едно видение, образа, който тя си бе създала за Ане Хамарбьо. Стресна се и се надигна в леглото, като се загледа объркано в жената.

— Това е Ун — чу някъде отдалеч гласа на госпожица Крюсе.

Аделхайд отново се отпусна на възглавниците и насили устните си за болезнена усмивка, след което подаде ръка. Ун хвана здраво ръката й, почти я притегли към себе си и седна на стола, който беше до леглото.

Госпожица Крюсе трябва да имаше много неща за приготвяне в този момент и затова се отдалечи веднага след пристигането на Ун. На Даг дадоха да разбере, че ще направи най-добре да се оттегли тази нощ в старата кухня.

Така Аделхайд и Ун останаха сами. Ун държеше ръката на Аделхайд и сякаш все още продължаваше да я претегля — наведе се странно ниско и с втренчен поглед. Аделхайд се почувства изведнъж призована на жива среща с цялото, голямо и властно минало, за което бе чела и слушала с такава гореща съпричастност. Струваше й се, че вижда през образа на Ун, през строгите й черти и блесналите й очи, рода на Даг и живота на Бьорндал далеч, далеч назад в незнайното минало.

За Ун това също беше тържествен момент. Не бе виждала до сега дори и края на дрехата на Аделхайд — нито тогава, на Коледа, ни през лятото, нито пък от женитбата й насам; но беше чувала за нея много, безкрайно много. Да, мълвата за посещението на Аделхайд в помещенията на прислугата през сватбената вечер се беше разпространила като приказка в селището и бе стигнала дори до колибите, навсякъде разказваха колко приказно хубава е била булката, със златно украшение в косата и златни рози на дрехата, с искрящо злато на ръцете.

Ун не бе очаквала нетърпеливо, не, тя дори не бе бленувала, че изобщо могат да я повикат някога в Бьорндал, където прабаба й бе изпълнявала толкова много почетни задачи. Навярно щяха да повикат някоя акушерка или пък лекар, или и двамата заедно да дойдат от града. Но ето че се появи самият Даг и докара тъкмо нея, и тя седеше сега тук, гледаше Аделхайд и държеше ръката й.

Гледаха се една друга, Аделхайд и Ун, взаимно очаровани — без едната да знае какво вълнува другата.

Ун действително приличаше на прабаба си, но между рождението им имаше три четвърти столетие. Старата Ане бе преживяла детството и младостта си в трудни времена; така на старини бе станала сурова и безмилостна. По същия начин и очите на Ун гледаха строго, но можеха да бъдат и невероятно дълбоки и топли, каквито бяха днес; но бяха и проницателни, много по-проницателни, отколкото самата тя смяташе. Тези очи сграбчиха Аделхайд, понесоха я през болките и я накараха да се довери, когато настъпи най-трудният момент.

Утрото идваше. Аделхайд лежеше в Стаята на госпожицата с новороденото на ръце. Всичко наоколо й беше току-що променено, блестящо бяло. Старата люлка стоеше широка и тежка пред леглото, препълнена с малки, красиви възглавници и завивки, както и чаршафи с украшения и сложни декоративни шевове на горната и долната част, като завивките се спускаха чак до пода. Очите на Аделхайд блестяха дълбоки и живи. Челото й още беше набраздено от явните следи на преживяната болка; къдриците, които се спускаха под дантелената шапчица, лепнеха влажни по слепоочието й, а красивата й уста още не беше загубила горчивия израз на страдание.

От стаята на Даг се чуваше шумолене на пламъци; бяха наклали огън в камината, за да осигурят топла вода, а също и в стаята на Аделхайд да бъде топло, заради мъничкия нов живот.

Току-що Даг си беше отишъл и Аделхайд сега очакваше Стария Даг. Все още бе под горещата омая на радостта, че се бе справила с всичко благополучно, че детето беше здраво и… че беше момче.

Стълбището заскърца — при всяка стъпка дъските по пода на преддверието изскърцваха, така че изобщо не беше необходимо да се чука на вратата, идването беше добре предизвестено, на Стария Даг. Той затвори внимателно вратата, пристъпи тържествено, приближи се, седна до леглото, наведе се и започна да гали, колкото може по-внимателно, ръката на Аделхайд, като в същото време гледаше надолу към момчето.

— Да, скъпа Аделхайд — рече той, — и при това е момче.

Аделхайд не успя да произнесе и дума, очите й заблестяха влажни и тя преглътна, като се бореше да не избухне в сълзи. Стария Даг беше толкова очарован и развълнуван, че тя можеше да заплаче на глас от радост. Да, с него също ставаше нещо странно. Той стана рязко, пое си дълбоко дъх и извърна леко настрана лицето си; помъчи се да каже нещо, но то успя да излезе от устата му едва при третия опит. Тогава прозвучаха старите думи, които от незапомнени времена се изричаха над всички новородени в рода:

— Нека Бог благослови идването ти на този свят и да бъде с теб през всички дни, и да те вземе при себе си, когато животът ти приключи.

При последните думи гласът му изневери и Аделхайд видя, че очите на Стария Даг бяха пълни със сълзи, когато той вдигна към нея за поздрав ръка, рязко се обърна и излезе.

Легендата за Аделхайд избуяваше все повече и повече.

Сега Ун Хамарбьо бе видяла със собствените си очи стаята — всичко, което прислужниците бяха разказвали, беше истина; там блестеше от сребро, разкошни дантели, мебели с по-фина дърворезба, отколкото в църквата; имаше един Исус на разпятие, тук-там в тъмното трепкаха прекрасни светлини и ухания от цъфнали градини; Ун бе разгледала добре и Аделхайд — беше красавица като никоя друга, но беше нечовешки твърда, защото бе родила на бял свят едно голямо момче, без да издаде стон. Такова нещо изглеждаше смайващо и при разговорите вечер в къщите и колибите, където легендата за Аделхайд доби вече свръхестествен образ и блясък, се добавяха и много думи за непоколебимата й гордост, за нейната суровост и безчувственост, за непонятната й същност. Така нейният образ бродеше през полето и гората, навсякъде, където живееха хора.

Ун Хамарбьо дори и не подозираше, че казаното от нея за Аделхайд, което тя бе предала е плахо почитание пред най-близките си, ще бъде така превратно изтълкувано.

Аделхайд беше щастлива — безкрайно щастлива. Никога в живота си след това тя не забрави това чувство на щастие, което я бе обзело през тази есен и зима. Наред с всичко друго, което й беше скъпо в стаята, тя имаше сега и своето дете в хубавата люлка, чиито разкошни завивки и възглавници бяха ушити някога от госпожица Дортея, много преди да се роди Даг.

Всички хора от имението изказваха почитта си от разстояние, а Стария Даг питаше всеки ден и час как е малкият, като най-сетне той вече можеше да го вземе здраво в ръцете си и внимателно да се вгледа в него.

И Младия Даг се занимаваше с детето, когато беше вкъщи, и дори нещо повече: той започна да окачва в стаята си онези неща, които стояха по-рано в старата кухня. Измина известно време, преди Аделхайд да забележи това — късно една вечер, когато Даг беше в гората, тя поиска да си стопли вода, без да безпокои някого долу, и затова запали огън в неговата камина и седна там за малко. Като се настани и се огледа наоколо, забеляза много нови неща по стените; а пък отзад, в тъмния ъгъл зад леглото, лежаха ботуши и раница, а на стената бе забита една брадва.

Следователно Даг бе започнал да се приближава към нея.

13

Коледа бе отпразнувана в Бьорндал с пълен блясък след тази добра година. Пристигнаха майорът и леля Елеоноре заедно с други гости, беше тържествено, имаше танци и горещи речи на масата, песни и възторжени песни.

Някои от гостите много трудно се примиряваха с това, че трябваше да седят на трапезата навръх Бъдни вечер заедно с хората от имението и смирено да слушат, как под светлината на свещниците Стария Даг чете коледни текстове от Библията. Още по-неприятно беше, че старият се оттегли тази вечер толкова ужасно рано, заявявайки, че всички ще бъдат събудени през нощта, за да отидат с шейна на коледната служба в църквата на разсъмване. Нима така се отнасяха хората с гости от висшето общество?

Тук обаче не помогна нищо и всички бяха събудени, като получиха в леглата лека закуска и силно питие. Ужасени от толкова ранното пътуване в студа, те мърмореха възмутено. Но песента на звънчетата, светлината на факлите по пътя и празничната служба в църквата им въздействаха като на останалите. Естественото, първичното в тях изплува изпод мъглата от модни глупости, които те приемаха за свое житейско правило и кредо.

За разлика от повечето от свещеници на своето време, свещеник Рамер не заставаше на амвона, за да изфилософства едно извинение за това, че за съжаление, възможно е да има Бог. Той заставаше там, за да бъде в служба на Господ и така искрено вярваше в Него, че от въздействието на тази негова вяра цялата стара църква се изпълваше с живот.

Когато отишлите в църквата се връщаха обратно, камбаните пееха красиво, а пламъците на факлите магически осветяваха зимната широта и дънерите на планинската гора на път за вкъщи. Светите слова бяха силни не само в дни на благоденствие, но и в нещастие и смърт, като продължаваха да звучат за тях в мрака, в песента на звънците, грееха в светлината на факлите по време на цялото пътуване от църковния двор до Бьорндал.

Затова че бяха много, гостите досега се бяха хранили в новата къща, но когато се прибраха от църквата, трапезата бе наредена както всяка година във вътрешната зала на старата къща — отрупана с изключително изобилие на всевъзможни меса, риби и други ястия — всичко по нареждане на стария.

От време на време мисълта им бе заета с това, че не им беше ясно защо бяха поканени тук, сред тия тежки завеси, но привлечени от трапезата, те скоро забравиха размислите си. Важно бе да ядат изобилно и дълго — сред толкова много ястия всеки можеше да намери това, което искаше или най-много му харесваше.

Аделхайд неминуемо се сети за първата си Коледа тук, в старата къща с големите столове, известна й бе респектиращата тържественост и затова тя крадешком се огледа наоколо, да види каква е реакцията на тези, които идваха за пръв път.

Цареше същото мълчание, както и тогава. Вероятно всички бяха завладени от същото чувство, което някога бе изпитала тя: респект пред наследените могъщество и легенди, запечатали се върху всичко тук — като се почне от ламперията по стените и дървените греди по тавана и се свърши до изкусно направените столове и сребърната посуда на масата.

Всички обърнаха като един погледите си към Стария Даг. Никой не знаеше със сигурност какво бе скрито в този човек. Аделхайд си прехапа устните, за да не се изсмее. Всички тези опитни светски хора — дори и над тях Стария Даг беше спечелил власт след вчерашния ден и началото на днешния — те стояха респектирани и съвсем тихи. И той тази вечер се забави особено много, преди да вземе чашата си. Навярно доловил вчера вечерта и днес сутринта нещо от тяхното мърморене — той притежаваше такива изострени сетива — сега чакаше, докато респектът се вгнезди дълбоко в техните души.

Най-после той вдигна чашата си и каза, както обикновено правеше при такова тържествено празненство, няколко думи. Благодари им, че не се бяха изплашили от дългия път и не бяха нарушили стария обичай на имението, и ги подкани да се помолят на тази трапеза — с благодарност за богатите Божии дарове. След това се усмихна тъжно, чукна се с всеки от тях и постави празната си чаша на масата.

Беше сред гостите на трапезата. Стария Даг вече не потискаше веселостта, която алкохолът и силната бира причиниха, вътрешната зала се изпълни със смях и празничен шум, както толкова много пъти преди.

Леля Елеоноре оцени казаното на трапезата — Аделхайд беше сигурна — устните й се извиха в хубава усмивка, когато Стария Даг благодари за храната и за пътуването до църквата.

Аделхайд също хареса казаното от Стария Даг за Божиите дарове на тази богата коледна трапеза.

Всичко тук имаше прастар смисъл.

14

Стария Даг беше изпълнен с леко безпокойство въпреки цялата радост тази зима. С помощта на добрата реколта, но най-вече заради обезценяването на парите, навсякъде в цялата страна хората започнаха да правят опити да си върнат обратно заложените имоти. И те плащаха с по една шепа безполезни хартийки, сто талера днес струваха не повече, отколкото няколко шилинга преди.

Той мислеше за скъпите талери, да, талерите от чисто сребро, които навремето бе влагал навсякъде и ги бе използвал за придобиване на стопанства.

Беше твърд в онези дни, за верую му служеше поговорката, че съдът си е свършил добре работата, колкото и развълнувано да моли длъжникът за милост. Сега вече два пъти се бе случило някой да си възвърне отново фермата, като му заплати купчина ненужни хартийки. И тук правото беше негово. На парчетата хартия стояха точните числа. Че книжните пари нямаха никаква стойност, за това не бяха виновни длъжниците. Трябваше да очаква още подобни случаи, защото законовото право за обратно изкупване на наследствени имоти важеше петнадесет години, а много от стопанствата той ги притежаваше от неотдавна. Най-много той мислеше за Боргланд, най-голямото имение в долината, което му принадлежеше само от две години. Там още живееше бившият собственик, полковник Фон Гал, със злата си дъщеря Елизабет, която някога бе тласнала към смъртта в пропастта на Йомфрудал Туре, по-големия син на Даг. Даг бе отстъпил на изкушението да вложи там повече пари и после да прехвърли имението на себе си, „за гаранция“, както му бе казал неговият адвокат в града.

В продължение на две години той бе изпращал много коне и силни мъже с тежко оборудване да работят там в напрегнатите периоди, а освен това при дълбоката оран бе заповядал да се оправи всичко занемарено и изгнило, като миналата есен бе направо стъписан от богатата реколта, която дадоха огромните обработваеми земи и ливади.

Той едва бе успял да постигне това и сега можеше да загуби имението, както и да провали всичко, което бе вложил в него. Впускането в подобни безполезно големи начинания бе проява на твърде голяма самонадеяност от негова страна. И без друго притежаваше достатъчно земи в Бьорндал и в безкрайните гори. Но беше си мислил, че един ден в Бьорндал може да има повече синове. Най-големият щеше да бъде в Бьорндал, като получи имението цяло — както си е по традиция, но вторият можеше да вземе Боргланд. А третият и четвъртият, в случай че ги имаше, можеха да получат своята част от останалите му имоти на юг.

Да, плановете на Стария Даг бяха летели на орлови криле.

Сега първият внук беше вече дошъл, а богатството беше започнало да се топи — земята се изплъзваше от неговите ръце.

По същото това време в селото и общността се понесе слухът, че Стария Даг използва книжни пари с голяма стойност, за да пали лулата си, нещо повече дори — постоянно носел в загърнатите си ръкави книжни талери за запалване на лулата си.

Според някои това беше парадиране, други пък смятаха, че по този начин той иска да се подиграва с правителството и властите в страната, като изгаря тези лъжливи пари.

Но че палеше лулата си с цяло едно имение, това не предполагаше никой.

Зимата отмина, настъпи пролетта на 1811 година. Там, където през последното лято в Боргланд бяха цъфтели поляни, там сега поникваше зимната ръж, ръжта на Стария Даг. На хората се струваше, че виждат вече по полето покълнала зеленина, но даже през втората седмица на април това все още не бе възможно. В селскостопанските постройки имаше брани с дълги, железни зъби, обковани с дебел метал, имаше тежки плугове с железни уши и стоманени палешници, по-големи и по-остри от всички подобни земеделски средства, които изобщо бяха виждани в района.

Това бяха новите земеделски устройства на Стария Даг. Конете от горите на Бьорндал бяха научени да вървят напред, дори с най-тежък товар, при каквато и да било почва. Те не се сриваха на колене в меката земя на Боргланд, дори когато плугът и браната бяха много по-тежки от обикновено, порейки дълбоко земята.

Отново настъпваше времето, когато главният ратай от Бьорндал трябваше да отиде с коне и ратаи, за да се разпорежда с управлението в старото имение на рода Гал, а пък полковникът, вече остарял и с треперещи крайници, да наднича сконфузено на скрито място до оградата, а госпожица Елизабет да гледа зад пердето на прозореца си.

Полковникът съвсем беше обеднял, след като преди две години бе принуден да отиде в Бьорндал, за да моли за пари Стария Даг, искайки да запази Боргланд при падежа на ипотеката, и тогава бе разбрал, другият вече притежава документа за залога. Но полковникът продължи да живее спокойно в Боргланд, като имаше право да използва от стопанството всичко, от което той и неговите хора имаха нужда — без да дава отчет на никого, — а Стария Даг никога не бе идвал в имението му. Но полковникът още бе сломен от нещастията си по-рано и след случката с документа за залога беше съвсем потиснат. Госпожица Елизабет, някогашната красива и горда дама, не бе излизала извън къщата оттогава.

Беше през втората седмица на април, слънцето грееше, а прозрачни облачни ивици се простираха по светлосиньото небе — като тънки нишки, които започваха от края на земята и стигаха високо в небето, до вечността. Някъде безкрайно далеч в простора се чуваше чуруликането на невидими птици. Земята се събуждаше и разцъфваше, а в старите пукнатини и гънки на почвата течеше вода.

Ратаят, отговарящ за конюшнята в Боргланд, изкара оседлан тъмнокафявия позастарял кон на госпожицата пред портата. Ратаят го бе вчесал и изчеткал, напрягайки всичките си усилия, ала тъй като конят бе стоял цели две години в конюшнята, без да се движи, не беше във възможностите на човека да го подготви както трябва, а и той сякаш не смееше да помръдне краката си, но на ратая му бяха казали от кухнята, че госпожицата иска да излезе на езда — твърде необичайно хрумване. Щом цели две години не бе обезпокояван от нея, можеше да го остави и занапред на мира, мислеше си конярят, докато държеше коня и се мъчеше да изглежда достолепен както по-рано.

Той хвърли поглед на госпожица Елизабет, когато тя дойде — високомерно и без да поздрави, също както някога, — и яхна коня. Но по ухото на коняря пламна остра болка от удар с камшик и госпожица Елизабет попита с най-голямото високомерие, на което бе способна:

— Гипсирани ли държите конете?

Камшикът изсвистя отново — но този път върху коня, при това тя трябва да бе забила стремената дълбоко в него, — конят трепна, вдигна глава и жално изцвили, после направи отчаян опит да препусне в галоп, успя най-сетне да раздвижи краката си и ездачката излезе през двора навън, като препусна по алеята.

Конярят си разтърка ухото и като гледаше подире й, рече приблизително същото, което имаше навик да казва братът на полковника, „брат Лоренц“, когато бродеше като призрак из имението: „Дяволът да те вземе жива дори!“

По-нататък по алеята госпожица Елизабет срещна момиче от колибите, дрипаво и бледо. Момичето явно вече беше чувало разни неща за госпожицата, защото се стрелна далеч от алеята, без да я поздрави, навярно за да отмине колкото е възможно по-скоро. Но госпожица Елизабет дръпна поводите на коня и изкрещя:

— Спри!

Момичето спря и камшикът изсвистя от двете страни на ушите му; заболя го така силно, сякаш му ги отрязаха. Дебели сини резки се отпечатаха по двете му бузи и по врата му под тънките плитки. Момичето извика, като пронизано от копие, а госпожица Елизабет се изпъчи гордо на седлото:

— Следващия път ще ми направиш реверанс!

След това тя отново използва камшика и стремената на коня и препусна под пролетното слънце, изправена и все още красива, въпреки двете години, прекарани зад стените вкъщи.

Горе, на двора, конярят се отправи към конюшнята с ръка на ухото. Какво означаваха всички тези промени в последно време? Цели две години лудият Лоренц бе скитал из имението, както си пожелае — и в конюшнята, и в жилището на прислугата, и навсякъде всички се бяха забавлявали с неговите безумни брътвежи, но сега, от Коледа насам, отново го държаха затворен както по-рано в стаята му и той имаше възможност да прави само утринната си разходка в градината, преди другите да са станали. Самият полковник, който досега се беше промъквал насам-натам като сянка, отново започна да се показва. Той дойде да прегледа старите сечива и конете, докато не бяха още продадени, и рече, че всичко ще трябва да се приведе в ред.

И след това се появи и госпожицата, с предишния си дявол в главата, и поиска да язди.

Господарите от Боргланд не бяха имали през последните години контакти с никого. Бяха се затворили от срам, че вече не управляваха Боргланд и че бяха принудени да живеят от милостта на Стария Даг. По тази причина те научаваха съвсем малко от това, което се случваше навън, но през зимата ги посети един чиновник от юг и от него чуха колко много наследствени земи са били освободени на законно основание и колко лесно можеха да се намерят необходимите за това книжни пари.

Полковникът, смазан и обезкуражен, се бе почувствал може би най-сетне добре, откакто един по-силен мъж управляваше безкрайното имение. Той беше достатъчно разумен, за да види, че на имението липсват още много неща, дори и ако намерят лесно в заем пари за откупването. Говедата и конете не бяха подновявани вече няколко години, най-хубавите бяха продадени, а сечивата бяха в безнадеждно състояние, сградите бавно се рушаха — така става, когато бедността разяжда всичко години наред. За да се поднови всичко, което липсваше тук, също се изискваха пари, но жалките книжни пари не можеха да свършат същата работа, както за откупването на имението. За тази работа трябваха големи суми — според истинската пазарна цена на всяко отделно нещо.

Към това се добавяше и обстоятелството, че старецът от Бьорндал се бе държал много почтено. През първата година — онази на черния глад — той им беше позволил да запазят цялата реколта и освен това им се бе притекъл на помощ, а през втората година, която се оказа плодородна, той беше взел за себе си толкова малко, че на тях им остана почти всичко. Полковникът беше израснал с разбиранията за чест на много поколения благородници. Той имаше достатъчно ясен поглед за това какво означаваше за Боргланд помощта на Стария Даг като хора, коне и уреди. В своята почтеност той чувстваше, че ще бъде непочтено, ако вземе всичко това, заедно със средствата, които Стария Даг бе вложил в плащането на ипотеката. Това миришеше на нечестност.

Но госпожица Елизабет го подтикна, след като ден и нощ го бе насъсквала с парещи думи, най-сетне да седне да напише заявление за откупването. И за да не би по-нататък да му дойде друго на ум, тя взе написаното и сега седмици наред го пазеше при себе си.

Беше чувала опасенията на баща си и знаеше колко много неща липсват на имението, но бе взела своите решения. Нямаше да изпрати писмото, докато хората от Бьорндал не завършат пролетната сеитба. Дори да си запазят в такъв случай право върху жътвата — в това тя не беше сигурна, — все пак земята щеше да бъде поне засята и те щяха да продължат подобренията и дренажите, които бяха започнали, а и баща й ще имаше време, за да може да осигури необходимите кредити, както и за купуване на животни и сечива.

Тя беше решила да си стои вкъщи до изпращането на писмото — днес обаче във въздуха се усещаше такава прекрасна пролет и тя се чувстваше като новородена заради надеждата, че отново ще притежават Боргланд, а нейната някогашна приятелка Аделхайд, която сега бе омъжена в Бьорндал, ще научи за това как им се е изплъзнал Боргланд. Реши, че трябва да излезе на слънце, да язди по старите си пътища и да почувства живота наоколо след дългото си заточение.

И Елизабет фон Гал, която наричаха „Злото“, зави от алеята на Боргланд към север, към пътя за Бьорндал. За нея се мълвяха толкова странни неща. Тя беше тази, която бе изпратила Туре Бьорндал през една лунна нощ по стария път от Боргланд към пропастта в Йомфрудал и никой повече не бе го видял. Кавалерът й от оная вечер, дръзкият лейтенант Фон Маргас, също бе участвал в случката — със своята сабя, докато Туре Бьорндал бе невъоръжен. И след това лейтенант Маргас никога вече не беше идвал в Боргланд; разказваха, че напуснал страната и загинал в армията на Наполеон. Тя беше поканила брата на Туре, Младия Даг, и през цялата вечер се бе опитвала да го привлече, но той я бе отблъснал и бе танцувал с Аделхайд Баре, за която след това се ожени.

Да, много неща се говореха за госпожица Елизабет, за дяволската й злоба към хората — а също и към бедните животни.

Сега тя яздеше високомерно на слънце — по пътя на север. Госпожица Елизабет беше доста късогледа, но чу трополене на каруца от север и скоро я видя, обърна коня си и бързо препусна по алеята. Но каруцата я последва нагоре след нея — по алеята. Тя спря коня си и се загледа.

Беше Сивер Бакпе, мъж от Бьорндал, който отиваше да провери земеделските сечива, оставени предишната година, преди пролетната сеитба. Такава проверка правеха редовно и навреме в Бьорндал и навсякъде, където управляваше Стария Даг.

Госпожица Елизабет го разпозна, но и той беше чувал твърде много за нея, което го накара да заобиколи отдалеч, без да я поздрави, като само хвърли един бегъл поглед към нея.

— Не може ли поне да поздрави? — и камшикът изсвистя във въздуха, но силният юмрук на ратая го изтръгна от ръката й, след което Сивер го счупи пред очите й на четири парчета и го захвърли на прашния път.

Той се опита да продължи пътя си, но тя му каза със съскащ глас да спре.

— Махай се от пътя ми! — извика тя. — Какво търсиш тук?

— О — отговори Сивер, — исках да прегледам инструментите.

— Тук никой от… от там няма вече какво да преглежда тук. Ще изхвърлим инструментите ви навън, така да знаете. От там можете да си ги вземете.

Сивер я изгледа спокойно, а на лицето му изгря задоволство.

— Стария Даг ми е възложил това. Правя онова, което той ми заповяда.

Госпожица Елизабет усмири коня си, който бе смушкала в гнева си.

— Махни се от очите ми — никой оттам вече няма какво да търси тук. Да знаят, че ще откупим имението, веднага ще го откупим. Всичко е вече написано.

— Може да е написано, но не е било уредено навреме, а сега е твърде късно.

Той се изхрачи шумно и плюнката му описа широка дъга.

Госпожица Елизабет пребледня.

— Късно?! — промълви тя задъхана.

— Сега са необходими истински пари за такова нещо. Сега трябва да се направи оценка по закона. Вчера пристигна писмо от адвоката.

С тези думи Сивер Бакпе отмина под носа на госпожица Елизабет и влезе със замах в двора на Боргланд. Там той обиколи насам-натам из земеделските постройки и шумно обръщаше браните, плуговете и палешниците, така че звънът им ехтеше из цялото имение. Ако Стария Даг беше изпълнен с милост и не притесняваше никого в имението, Сивер Бакпе беше възмездие. Беше му известно отколешното презрение на Боргланд към всички от Бьорндал — да, към всички живи хора изобщо — и знаеше за дяволските прояви на госпожицата, затова в този момент на конфликт с нея го бяха засърбели пръстите да натупа както заслужава тази дяволска жена, но не биваше така да постъпва спрямо такава господарка.

Стария Даг му беше казал направо, че е отлагал досега пролетната сеитба, защото е очаквал решение за тук, както и на други места, но сега бе дошло писмото за това, което бяха решили в Копенхаген — да сложат край на измамата с книжните пари. От сега нататък всичко трябваше да се оценява и заплаща по истинската му стойност. Сивер сам бе засял нивите тук, както му беше наредил и показал Стария Даг. Сивер си разбираше от работата и знаеше, че при една редовна оценка тук днес имаше богатства, които не можеха да бъдат платени. При това старият беше казал, че срокът за откупуване, който по-рано бе петнадесет години, сега е намален на пет години; така рече Стария Даг — и в такъв случай полковникът и тази високомерна коза ще има много да се изпотят, преди да успеят през останалите три години да съберат толкова много пари. Подобно голямо богатство притежава само Стария Даг, смяташе Сивер. Нямаше никаква милост към хора като тези в Боргланд. Работейки, той запали лулата си и запуши шумно, сякаш Боргланд бе негов.

Оказа се, че твърденията на Сивер Бакпе са изцяло верни. Госпожица Елизабет изпрати бързо пратеник до областния управител и получи отговор, че е чакала прекалено дълго. Тя бе прикована на легло в продължение на дни и седмици след това. Полковникът, който се чувстваше щастлив, че се бе решил, беше доста натъжен, но още на следващия ден той направи разходката си в градината и го чуха да си подсвирква — също както в доброто старо време.

Когато Сивер се прибра и разказа за спречкването си с госпожицата, се зачуди — дали Стария Даг ще се разсърди и ще реши да я изгони заедно с полковника от Боргланд?

Не, той вече веднъж бе дал на полковника обещание, че той може спокойно да остане в Боргланд до края на живота си, и на Стария Даг и през ум дори не му мина, че някой може да се откаже от думата си, когато вече веднъж е дадена.

А и Сивер разказа за случилото си, без много да се пали. Той бе излял гнева си още в Боргланд и сега само спомена за станалото.

След благоприятното уреждане на нещата Стария Даг бе настроен смирено и благо и каза сериозно на Сивер:

— Спокойно можеш да поздравяваш с уважение полковника, защото той все пак е бил воин.

От Боргланд не дойде вече никаква друга вест за откупуване и след приключване на пролетната сеитба в Бьорндал работниците отидоха, както и по-рано, в Боргланд, като тежките плугове със стоманени палешници набраздиха плодородната почва с такива дълбоки бразди, каквито тя не бе виждала никога през всички векове до времето на Стария Даг Бьорндал.

Полковникът стоеше зад храстите в градината и гледаше тъжно към старото си родово имение, а отгоре, зад прозорците на стаята на госпожица Елизабет, пердетата само се раздвижваха леко.

Стария Даг не бе вече недоволен от съдебния ред и от властите в страната, затова не палеше вече лулата си с книжни пари.

Беше добра година — а за Боргланд беше изключителна. А в късна есен отново се появи син в Бьорндал.

15

— Ленсман Тув е крадец — говореха хората за ленсман Кристофер Тув.

Във всяко от двете имения, които притежаваше, той имаше по една жена. Казваха, че с едната бил разведен официално, но не и по сърце, а освен това беше замесен в още много истории с жени. Щом се наситеше на страстта си към нежния пол, той играеше карти и се напиваше като пън. Говореше се, че принуждавал хора от улицата да отиват с него в дома му, напивал ги и после ги обирал при игра на карти. И това всъщност беше истина: щом дойдеха при него хора, за да платят дълговете си или вноски, той ги черпеше и играеше с тях карти — когато се връщаха у дома си, кесиите им вече бяха празни, като на това отгоре при отиването си му дължаха още повече, отколкото при идването си.

Той имаше огромно куче холщайнер, което бе научил на разни умения. За сатанинското куче на ленсмана се мълвяха безкрайни истории, но никой не го бе виждал при дневна светлина. Късно вечер, когато картите хвърчаха, хората крещяха пияни, а тютюневият дим се стелеше като мъгла в кабинета, кучето изникваше като дух от някой ъгъл, без някой да разбере откъде — и лягаше под масата, на която играеха.

Ленсманът можеше толкова силно да му въздейства с думите си, че кучето да наежи козината си и страховито да ръмжи, дори повече — можеше да го накара да се изправи с целия си ръст, че да вдигне масата. Хора, които преживяваха за пръв път това, побягваха ужасени и забравяха там всичките спечелени пари; а после тези пари изчезваха. Ленсманът беше причинил много нещастия: един беше приучил на прекалено пиене, от друг беше взел при играта на карти къщата и имота му. Разбира се, в областта имаше и други държавни служители, но никак не вървеше да се меси човек в делата на ленсмана, когато собствените му работи не бяха съвсем наред.

Както по-рано, така и сега, при Стария Даг постоянно идваха хора отблизо и далеч, за да го молят за някакъв дребен заем. Той ги оставяше да се изкажат и слушаше не само думите им, но и интонацията, като улавяше кога го лъжат. Стоеше с проницателен поглед срещу тях и основно ги разглеждаше. Помагаше на мнозина, с течение на годините по-често, а когато нямаше доверие на някого, изискваше ипотека за гаранция. Успя да научи на работа не един стар мързеливец. Въпреки възрастта му неотменно го виждаха навън по всяко време, яхнал своя жребец. Искаше да види как върви работата там, където бе помогнал, и при повечето хора неговите напътствия и съвети даваха по-обилна реколта, отколкото парите му назаем. Той беше рожба на старите сурови времена, там горе в горското селище. Беше работил много дни сред вятър и бури и бе събрал безброй поуки — една част от тях бяха извлечени на базата на собствените му преживявания, другата част беше мъдростта, която неговият баща му бе предал като резултат от усилната работа на много, много поколения.

Стария Даг се отнасяше с голяма сериозност към всичко това. Но започна да се уморява, искайки да помогне на другите и да отиде при тях. И тъй като имаше на разположение верен слуга като Сивер Бакпе, той започна да пътува вместо него.

От хората, които идваха при него да се оплакват от тъжната си участ — първо един, после и друг, — споменаваха за ленсмана и пиенето при него, картите и кучето. Когато чу за това втори път, Стария Дъг неочаквано се бе навел рязко напред, но по-късно вероятно беше забравил този случай, все пак бе възрастен човек.

Вляво в залата на Бьорндал имаше врата към новата вътрешна стая. Тя не бе толкова просторна, колкото му се искаше на Йорн Мангфолди, който я беше направил преди едно поколение.

Капитан Клинге, който служеше при Стария Даг, се беше погрижил тази стая да му е нещо като кабинет, в която да бъдат книжата и документите със сметките, с мастило и писалки на бюрото до прозореца с южно изложение. Уютната стая имаше огромна камина, която беше свързана с огнището за готвене в кухнята.

Във фермата не бе имало много писане след смъртта на капитан Клинге. Стария Даг не беше се занимавал с водене на сметки и дългове.

Но стана така, че Стария Даг трябваше да организира нещата си и да започне да записва. И той седна там, като се опита да бъде колкото се може по-усърден, но новото му занимание събуди в него толкова много мисли. С Клинге бяха толкова добри приятели — до края. При всичките си слабости капитанът беше достоен човек, с който бе живял рамо до рамо.

Стария Даг седеше един ден в кабинета си, на бюрото до прозореца. Беше ровил в стари книжа, но изглежда, си бе спомнил за Клинге, защото стоеше замислен, с ръка под брадичката си и гледаше през прозореца към есенните поля навън. Лулата му лежеше загаснала на бюрото, димът обаче все още се носеше на прозрачни нишки към огъня в камината и после нагоре в комина й.

От унеса му го извади чукането на вратата — госпожица Крюсе въведе жена, която идваше от юг, за да говори със Стария Даг. Тя се поклони веднъж на вратата, когато госпожица Крюсе затвори зад нея, и продължи да се кланя, вървейки през стаята, но все пак накрая се настани на стола до камината, който Даг й посочи. Той се обърна към нея в своя въртящ се стол, който бе направен по проект на капитан Клинге, и след дълги встъпления тя сподели своята болка.

Жената не се решаваше да вдигне очи към Стария Даг. Загрубелите й от работа ръце непрестанно се движеха. Дърпаха и гладеха престилката й, докато тя говореше и се клатеше ту напред, ту назад.

Всъщност онова, за което искаше да разговаря, се отнасяше до ленсмана. Нейният мъж бе попаднал в мрежата на ленсмана и седеше при него, пиеше и играеше карти по цели дни. Не смеел да откаже на поканите на ленсмана, защото бил задлъжнял до уши и затова бил принуден да продължава играенето на карти. И случело ли се някога да спечели, тогава парите му изчезвали, твърдял той, а сатанинското куче бродело насам-натам, като ставало толкова злокобно, че мъжът й се връщал у дома си полумъртъв от уплаха. Сега ленсманът отново започнал игрите; вече цели два дни и две нощи.

— Само Бог знае как ще свърши всичко това — рече накрая жената.

— Да, той със сигурност знае. В това можеш да бъдеш сигурна, жено — рече строго Стария Даг.

Потънала в собствената си мъка, жената подскочи от страх на стола — от тона, с който Даг произнесе думите. Сепната, тя застана почти на един крак, а очите й мигаха уплашено, когато той я запита с по-спокоен глас, дали двамата ще продължат и довечера играта си на карти.

Жената му каза, че това може да продължи цяла седмица, щом веднъж ленсманът е обзет от своя вихър.

Макар и да не познаваше жената, Стария Даг се досети кой е нейният мъж. Два пъти вече той се бе опитвал да вдигне непрокопсаника отново на крака, с опрощаване на дългове и помощ с превозни средства, с поуки и строгост. Стария Даг прокара ръка по косата си. Нежната кожа над белега на сляпото му око, спомен от едно сбиване през младите му години, пулсираше.

— Ти отиди в кухнята, да поискаш там нещо за ядене, докато впрегнем конете — рече той.

— Бог да ми е на помощ — извика жената, — да не смятате да отидем до ленсмана? Тогава всичко е обречено.

Даг излезе и затвори вратата след себе си. Жената се повъртя притеснена, но после го последва. След като се полута малко, намери кухнята, където по-рано бе разговаряла с госпожица Крюсе.

Докато Даг закара жената в дома й, вечерта се спусна. По пътя тя го убеждаваше да изчака до сутринта или поне да вземе някого със себе си — не бива заради нея да си докарва такова нещастие. Ленсманът не беше частно лице, а човек на властта, а неговото куче — в това куче се криеше самият сатана.

Даг завърза коня си до портите и тръгна по неподдържаната алея през двора на ленсмана. Светлините зад пердетата, гласовете и ударите по масата, издаваха къде се намираха. Стигна пипнешком до входната врата — тя не беше затворена — и влезе, като тръгна по посока на звуците. Всъщност заради кучето Даг трябваше да вземе със себе си брадва и пистолет, но изостави тази идея. Някога, в младостта си, той едва не бе станал убиец и при това, без да има оръжие. Ето защо трябваше да внимава какво прави.

Стигна до служебния кабинет и отвори вратата.

Зачервеното лице на ленсмана с изцъклен, изгарящ заради алкохола поглед се открояваше сред валмата дим, спускащи се над пламъка на свещта, от който той палеше порцелановата си лула в същия момент, когато врата се отвори.

Въпреки че ленсманът бе страшно пиян, изпитваше такъв голям респект към Стария Даг, че остана да седи с ококорени очи. Останалите трима, които стояха край масата, също се обърнаха към вратата и останаха със зяпнала уста, обзети от страх, свити и пияни до несвяст.

Даг извика мъжа на нещастната жена и му нареди да тръгва с него. Тогава обаче ленсманът се окопити. В минало то си той бе смел човек и въпреки цялото безпътие, в което бе затънал, яростта извади на повърхността част от предишната му смелост. Изпсува с най-отвратителните ругатни, на които бе способен, а след това… — след това ленсманът и кучето му се хвърлиха в общ скок върху дошлия.

Стария Даг, макар и да бе на възраст, не беше пил, а и на млади години безброй пъти се бе принуждавал в борба с хора и животни да действа с бързината на светкавица. Беше се бил с брадва, която свистеше от мощния замах, сред глутница вълци и в същото време бе нанасял и ритници с краката си. Тежките му ритници бяха строшили не един вълчи гръбнак.

Сега замахна един-единствен път с гола ръка и в стаята се чу шум като от удар върху нещо мокро. Ленсманът се сгромоляса на пода, като повлече със себе си и един стол. Кучето излая така настървено, че цялата къща заехтя. Стария Даг направи крачка напред и с един ритник строши гръбнака на кучето, което падна смазано, и лаят му секна. Сграбчи мъжа, за когото беше дошъл, бутна го към вратата и преди да тръгне, събори свещта от масата и потопи стаята в пълен мрак.

Отвън той натупа мъжа, когото бе дошъл да прибере, след това го качи във файтона и го откара в дома му, където го предаде на жена му, като му обеща всякакви нещастия, ако някога кракът му стъпи отново при ленсмана или пък ако докосне отново карти.

Ленсманът не пожела да говори за станалото, но останалите трима разгласиха за целия ужас, който бе изкривил лицата им въпреки поетия алкохол, и онова, което разказаха, не беше нещо обикновено. Стария Даг строшил столовете, които били в стаята, хвърлил ленсмана върху техните останки и с един ритник размазал на пода, като червей, сатанинското куче, така че освободеният сатана изскочил с рев от него и отвлякъл със себе си свещта, преди да изчезне през стената.

Истината в крайна сметка беше, че Даг бе наказал ленсмана и завинаги бе сложил край на неговите измами.

15

Пролетта на 1812 година дойде, но това не беше истинска пролет — само дъжд и влага.

На много места сеитбата закъсня.

И лятото сякаш не искаше да дойде — беше влажно и ветровито.

Есен също нямаше, но зима… — тя дойде!

През един от първите септемврийски дни скова мраз; реколтата беше с черни зърна, а хората трябваше да живеят в цяла една година с нея. Бял саван от сняг покриваше хълмовете.

Стария Даг не беше продал никакво зърно през последните две години въпреки богатите реколти. Купищата книжни пари, които можеше да получи, нямаше да нахранят нито хората, нито животните. Той помнеше не само гладната 1810 година, помнеше още по-трудни времена от миналото. Ето защо бе изградил при свои доверени хора в горите навеси за запаси и бе съхранил там целия излишък от реколтите.

В началото на лятото той изпроводи свои хора до всички тези места. Това бяха Сивер Бакпе, ковач и дърводелец с тежки катинари. Всички пролуки бяха заковани, а вратите — здраво заключени, като ключовете бяха закачени на кука в стаята на госпожица Крюсе.

Надолу в махалата някои къщи и стрехи се бяха оказали добра защита от студа, в горските стопанства картофите не измръзнаха по южните склонове, а в Бьорндал студът бе по-мек заради горите.

Ала на откритото, в Боргланд, обширните ниви бяха измръзнали и покрити със сняг.

Каква година! Деца и възрастни бяха с подути тела и пожълти лица от глад или заради хляба, направен от дървесни кори, както и заради постоянната влага в селата от началото на зимата. Стомашни болести и смърт вилнееха, а в оборите се носеше смразяващият рев на говедата, сринали се на колене от глад.

В Бьорндал храната беше ограничена. Стария Даг пестеше. Никой не можеше да знае колко дълго ще продължи бедствието.

Но на Коледа всичко беше като предишните коледи. Овесена каша и изобилие от говеждо и свинско месо. Заклаха много животни, в резултат на това, че бяха поставили усърдно много капани, примки и мрежи, както и че бяха изкопали много трапове — по нареждане на Стария Даг.

— Ако не си пестим труда, гората ще ни спаси с онова, което може да ни осигури — рече той.

Беше вярно, защото гората им даде изобилие от всякакви дарове — във вид на блатна трева, изтравниче, дивеч, риба и птици. Гората беше спечелила битката със студа.

Надойдоха от селата, подчинени на Даг, като повечето селяни получиха по нещо. Дойдоха и други, вече откупили стопанствата си. Сега те предлагаха да му ги дадат отново, само срещу един чувал жито. Той се замисли леко, като приглади с ръка косата си. След това и те получиха по малко зърно — без да му дават нотариалните си актове. За това можеше да поговорят и по-нататък.

Той беше като Господ тази година, затова не биваше да бъде жесток с тези, които бяха в нужда.

Въпреки цялата си предприемчивост по отношение на пари и земя и въпреки проницателността си по отношение на хората и цялата си премереност и предвидливост Стария Даг се чувстваше като дете пред Господ, когото считаше за по-голям от себе си.

През цялата зима хората продължаваха да идват един след друг — от всички страни — обаче и на Стария Даг му трябваше зърно за идната пролет.

В едно ранно пролетно утро дойде момчето на ленсмана — с лунички по опърничавото си лице, петнайсетгодишно; трябвало да провери дали Стария Даг има излишно зърно:

— За склада — така му рече.

Тъкмо тогава Стария Даг постъпи прибързано, та после се принуди да изплаща глоба в размер на множество талери.

Сграбчи момчето за тила, свали го от мястото му и собственоръчно го замъкна в двуколката, после удари кобилата, без да обели и дума.

После се отправи на юг от къщите, на запад от градината, излезе на стръмния склон и дълго стоя там, оглеждайки се за файтона на ленсмана. Ту се понакланяше на една страна — ту на друга, изведнъж се наведе опасно рязко право над бездната.

Като плуг стоеше там, над целия свят. Като плуг бе живял — за всички наоколо си — в продължение на безкрайно много години — а най-много през тия последните. Да, имаше нареждане излишното да се предоставя на склада. Ала разполагаше ли той с излишък? Той самият твърде много ли ядеше? Зърнената храна не беше онова, което ценеше най-много, Най обичаше месото и рибата — и картофите, дето мнозина още ги ненавиждаха, той намираше за вкусна гарнитура. Кашата и хлябът бяха за деца и женоря. Ала и за тях трябваше да се грижи. Дали той или някой от махалата се беше молил за зърно от склада? Своето можеше да го продаде миналата година — и да зарови момчето на ленсмана в камарата документи от продажбата. Стария Даг стоеше на стръмната скала свиреп и несправедлив, ала нали си беше най-личният плуг сред принадлежащите му. Ето защо и на него му бе позволено от време на време да бъде изморен и ядосан.

Още с първите дни на пролетта в Бьорндал започнаха да вадят зърно изпод разкованите дъски на преддверието, от плевниците, изпод стрехите на оборите и кошарите, от затворените дрешници в помещението за запаси, от всевъзможни ъгли и места. И никога нивите не бяха изоравани така нагъсто, никога браните не бяха разбивали така старателно и умело буците пръст, както през пролетта на 1813 година, всичко — под строгия надзор на Сивер Бакпе. Нито една шепа от житото, което Даг бе спасил за посев, не биваше да остане неоползотворено. Сивер бе получил нареждания от Даг, но и той самият беше дори по-строг от господаря си. Всяко зърно трябваше да бъде хвърлено на земята, а в следващия миг браните го заравяха дълбоко в почвата. Тази година житото за сеитба не биваше да е храна за врабчета и гарги. По-добре беше да се зарови малко по-дълбоко, дори и с риск да покара малко по-късно.

От засяването на зърното през пролетта до узряването му имаше един дълъг период от време — безкрайно дълъг. Дълъг като вечност за онзи, който е полумъртъв от глад, преди още да е започнала пролетната работа. А за мнозина тази пролет беше точно така. И те идваха в Бьорндал — тези, които имаха някакво право, както и много други. Всички вярваха в Стария Даг повече, отколкото във всевъзможните действия на магистратите, повече, отколкото в правителството и краля.

Толкова много хора бяха получили зърно от него и бяха разказали за това, че всички мислеха, че той е някакво свръхестествено създание.

При цялата си твърдост Стария Даг сега имаше едно слабо място. Дойдеше ли при него някой с бедата си и с вяра в него, той би си нанесъл жестока рана, ако му откаже. А там, където сърцето надделее, там нещата често се объркват. Един ден Стария Даг направи равносметка и след нея стана ясно, че храната по никакъв начин няма да може да стигне докато дойде новата реколта.

Бедствието стана толкова голямо, че по пътищата умираха хора от глад. Един ден в Бьорндал дойде човек с каруца, както бе уговорено, в случай че пристигне кораб. Цялата му каруца бе пълна с жито — ръж не намерили — и той донесе писмо от братовчеда Холдер, че конете могат да тръгват.

Както правете още в младостта си, когато дойдеха важни писма, Стария Даг бе отишъл до западния прозорец на старата дневна и там отвори писмото. Смачка хартията и я хвърли в празната камина, после тръгна с бързината на лос през стаите навън. Тъкмо бе решил да вложи от своето сребро, а също така да поиска и още от братовчеда Холдер, за да изпрати кораб през морето, а сега се оказваше, че съдбата беше милостива. Каза няколко остри като нож думи на Сивер Бакпе и кон след кон потеглиха на юг. Никога селата на открито не бяха виждали такава гледка — черните коне на Бьорндал вървяха един след друг.

Братовчедът Холдер се сдоби с богата печалба, защото един кораб събира изключително много, а Стария Даг получи всичко, което му беше необходимо, за да изкарат до есента, дори имаше много повече, така че той можеше да го продаде.

— Можем да се договорим, но само срещу сребро — казваше Стария Даг.

Говореше се, че в страната няма сребро. Но сега хората извадиха старите талери и други сребърни вещи и Стария Даг получи повече сребро, отколкото бе вложил, а освен това имаше и собствено жито от сделката.

— Трябва да го направим отново — рече братовчедът Холдер, — явно можем да спечелим още пари.

— Не, имам достатъчно пари — заяви Даг.

Така се потвърди онова, което казваха хората.

Стария Даг наистина може да беше свръхестествено създание. Независимо от властите и кралските разпореждания той осигури по един свръхестествен начин жито за бедните. Не беше вече толкова лошо за хората му в Бьорндал, в селището, та дори и в колибите в гората. Там все още имаше останало малко зърно на дъното на скриновете, както и в постройките му за запаси. Бе ги построил, за да може най-вече добре да съхрани зърното там, но му беше жал да измете последното зърно на стопаните отвъд.

Подивелите от глад хора, които прииждаха от полето на открито, стимулираха желанието му да демонстрира могъществото си — беше се говорило така, — а можеше и да има истина в това, но неговото могъщество осигуряваше зърно, а зърното означаваше живот.

Благодарение на Стария Даг от сигурна смърт бяха спасени много, стари и млади — в това никой не се съмняваше.

След всичко това той направи едно необичайно лятно пътуване в гората и добре я проучи. Озова се на високо място, откъдето се разкриваше гледка надалеч. Житото бе придобито със среброто, а среброто — от гората. Среброто беше вечно като горите. Беше го дал за жито — но среброто се върна. Така беше и с горите. Въпреки многото сеч те отново се връщаха — като среброто.

17

Жътвата беше богата и всичко в Бьорндал стана според очакванията на Даг. Зимата след 1814 година беше сковаващо студена, а хората в града и по други места се бореха с нищетата — в Бьорндал обаче огънят в камините гореше ярък и буен, както беше винаги в студените зими. Майор Баре дойде на гости и разказа за онова, което се случва по света, както и за това, че е сключен мир на север. В края на февруари той отново се появи и зачервен от ярост, съобщи, че кралят в Копенхаген е отстъпил Норвегия на Швеция без никаква военна намеса.

— Какво ще кажеш за това? — обърна се майорът към Стария Даг.

— Датска или шведска, едно и също е според мен — рече Даг.

Тук майорът скочи:

— Шведите са ни врагове от поколения! — избухна той.

— Ами — рече Стария Даг, — шведите са ни били понякога, ала и ние сме ги побеждавали. Това е точната сметка; но в моите книги по история не мога да намеря нищо друго, освен че винаги сме побеждавали здраво датчаните, когато сме кръстосвали с тях оръжие — и въпреки това те са ни били господари в продължение на векове. Това не е честно според мен.

Настроението на майора се понижи. Следователно Стария Даг имаше непоклатимо мнение и за това, и то с такъв задълбочен поглед върху миналото, че майорът не можеше да му противоречи. Още повече че неговото мнение изглеждаше съвсем разумно.

— Все пак — хвърли силната си карта майорът, — да имаме за крал швед! Това на нищо не прилича!

За него през цялото му военно минало шведите бяха врагове. И затова майорът не можеше да приеме думите на събеседника си. Според неговите разбирания това означаваше да минеш на страната на неприятеля.

— Хм — рече Стария Даг сериозно, — този Кристиан Фредерик, около когото вие в Кристияния[5] се суетите и славословите, май е само един фустогонец. А новият, в Швеция, Карл Йохан, той е помирисвал барут.

След като каза това, Стария Даг стана — бяха в залата, на светлината на камината той изглеждаше огромен и страшен, а в гласа му имаше стаена сила.

— Струва ми се, че би трябвало сами да бъдем господари на себе си, без датчани и без шведи, както в древни времена. Нямаме ли възможност за това, тогава според мен е все едно, дали ще бъдем управлявани от юг или от изток. Тук, в Бьорндал, ние сме си единствени господари и… смятам, че ще бъде добре да извикам госпожица Крюсе, за да ни донесе по едно питие. Какво ще кажеш за това?

Досега по лицето на Даг, както и в тона му, се четеше известна твърдост, дори необузданост. И по всяка вероятност мисълта, че е издал древни родови пристрастия, го накара изведнъж да отклони разговора.

Говориха дълго през останалата част от вечерта — тихо и приятно, с чаша питие в ръка. Майорът обаче не говореше с охота, както друг път. Беше замислен. За пръв път бе видял един пламък от вътрешното същество на Стария Даг, който гореше под уравновесената му външност. Досега той не бе мислил за това по-рано, но бе ясно, че един човек, който бе направил толкова много в живота си, трябва да таи в себе си опасна мощ.

Майорът отдавна бе чувал подобна мисъл, че Норвегия трябва да се освободи и от юг, и от изток независимо от силните противници, но я бе смятал само за гола патриотична фраза. Не, изречена сега с такава първична емоция от съществото на Стария Даг, тя беше нещо повече от фраза. В кръга на познатите му имаше мнозина, които познаваха Стария Даг. Вероятно за тях щеше да е любопитна да научат мнението му. То би им върнало смелостта сред всеобщата нерешителност.

Все по-малко Стария Даг се интересуваше с външния свят. Момчетата бяха вече едното на три, а другото на две години. По-голямото трополеше навсякъде из къщи, а и малкото се клатушкаше след него на своите разкрачени крачета и сладко бръщолевеше. Стария Даг се занимаваше толкова много с двете хлапета, че ги разбираше напълно и можеше да вникне във всичко, което ги вълнуваше. Поръчваше на коларите да донасят от града захарни и други вкусни неща, а през съботните вечери вземаше на двете си колена по едно от децата, изваждаше от джоба си лакомствата и се опитваше да разказва така, че поне по-голямото да разбере думите му. Седнала на големия стол до камината с някакво ръчно занимание, Аделхайд винаги присъстваше на това. Но когато в стаята беше и Младия Даг, тогава Стария Даг не можеше да разкаже нито една приказка. Бащата и синът все още усещаха известно притеснение един с друг и навярно сега на Стария Даг бе станало ясно, че той не се бе отдавал така на собствените си синове.

В голямото мрачно имение бе станало по-приятно.

Не само децата правеха Аделхайд толкова щастлива, но и радостта, с която Стария Даг си играеше с тях — и също това, че мъжът й все по-често оставаше вкъщи. Сега той рядко спеше в старата кухня, пренасяше все повече от оръжията си в стаята си, намираща се до нейната спалня. Започна да проявява любопитство и към нейните книги и през немалко хубави вечери седеше пред камината си и четеше. Малките хлапета се втурваха към него веднага щом той си дойдеше. За по-голямото сложиха легло в стаята на Даг — и то всяка сутрин, когато Даг си беше у дома, отиваше през стаята към леглото на татко си и изкарваше там по един блажен утринен сън, сгушен до мощния гръб на Даг.

Въпреки че Младия Даг не беше от хората, които да показват чувствата си, Аделхайд все пак забеляза, че той оставаше все по-често вкъщи не само заради децата. Често той ги търсеше, а когато смяташе, че тя не го наблюдава, можеше да вземе децата дори на колената си и предпазливо да повърти ръчичките и крачетата им, като че се чудеше как изключително фино са изваяни те.

Втора част

18

Щастието е непостоянен гост в живота на хората. Никой не знае кога ще дойде — и никой не знае кога ще си отиде.

Аделхайд бе копняла през всичките си трудни години за сигурно щастие, както всеки човек. И то бе дошло при нея по-голямо, отколкото бе дръзнала да се надява. Но тя не беше напълно сигурна колко дълго ще трае то. Дори в най-светлите й моменти през нея преминаваше тръпката на тревога. Нещо вероятно ще се случи. Животът не може да остане все така хубав. Но когато се замислеше върху това, тя не можеше да открие откъде би могло да дойде нещастието. Беше толкова сигурно в царството на Стария Даг.

През март по-малкото момче се разболя. С пламнали бузи и блестящи очи, то плачеше за майка си ден и нощ — от време на време лежеше в дълбок унес — и кашляше така, че цялото му малко телце се извиваше в спазъм. А след това почина, малкото момче на Аделхайд.

Тримата души в Бьорндал — въпреки всичките им успехи — бяха смаяни от това.

Аделхайд бе бдяла ден и нощ над болното дете, Даг и Стария Даг идваха като уплашени животни до леглото на болното мъниче. Доведоха лекаря от южните селища, който направи всичко по силите си, но беше напразно.

Една вечер Младия Даг се прибра от кратко пътуване в гората и завари Аделхайд седнала в стаята му до леглото на по-голямото момче. Тя избухна в сълзи — цялата разтреперана.

Момчето бе пищяло предишния ден, а днес сутринта състоянието му се бе влошило, като сега, вечерта лежеше в унес — задрямало и стенещо.

Едва намери думи, за да му разкаже всичко това. Без да продума, Даг излезе навън и намери Сивер Бакпе. Лекарят трябваше да дойде веднага.

Тази нощ и още много нощи и дни Аделхайд и Даг седяха до леглото на малкия, излизаха за малко навън и после отново сядаха, почти без да осъзнават, какво правят. Стария Даг също седеше постоянно там, а когато не бе при болното, оставаше надвесен над молитвениците до западния прозорец на старата стая. С лявата си ръка потъркваше челото си, а косата му висеше край ушите странно разрошена. От време на време изваждаше носната си кърпа и избърсваше очите и носа си — а понякога използваше и само ръката си. За кратко време се прегърби като старец.

За по-малкото си момче Аделхайд бе плакала дълго и отчаяно, но тайно, само понякога не бе успявала да се сдържи и в присъствието на други хора неочаквано избухваше заради болката си. Сега обаче тя плачеше непрекъснато, без да обръща внимание на останалите. Болката я бе победила, цялата й вродена гордост и цялото й придобито от възпитанието самообладание се изпариха в миговете на страх и отчаяние до леглото на болното й дете.

Младия Даг също често се извръщаше настрана, за да прекара ръка през очите си, а възглавницата му не една сутрин беше мокра.

След като бе бдяла дни и нощи над рожбата си, една вечер Аделхайд изгуби съзнание и не дойде на себе си дори и след като Даг я вдигна и я отнесе в леглото й.

По-късно вечерта горе се качи и Стария Даг и двамата, Стария и Младия Даг, седнаха и останаха до леглото на момчето, докато нощните часове се нижеха.

Една свещ на нисък железен свещник бе сложена на масата до леглото на момчето. Гореше малко накриво, като част от фитила се бе наклонил надолу и бе попаднал в разтопения восък долу. Младия Даг седеше с гръб към светлината, а Стария Даг бе загледан в пламъка и едновременно с това бе заслушан в насеченото, трудно дишане на момчето. Гледаше свещта и видя как тази част от фитила, понесена от разтопения восък, стига края на свещника и продължава там да гори като втори фитил. Това което той наблюдаваше, сякаш не достигаше до съзнанието му, защото той не почисти свещта, макар че той гледаше малкото пламъче, което започна да я изгаря отдолу. След малко свещта започна да се накланя; неочаквано Стария Даг се сепна и втренчи ужасен поглед. Свещта бе паднала от свещника и лежеше на масата, като гореше едновременно от двата си края. По тялото му преминаха хладни тръпки и той нямаше сили да стане, за да сложи отново свещта в свещника — той вече нямаше сили за нищо.

В съзнанието му се появи едно старо предсказание на Ане Хамарбьо. „Където свещта гори от двата си края, там е пристигнала смъртта“. Стария Даг нямаше сили да погледне нито към леглото, нито към сина си. Взираше се втренчено единствено в свещта, която лежеше там и се разтапяше, докато двата й пламъка пращяха и трепереха. Но едновременно с това той беше съсредоточен и върху онова, което се дочуваше от леглото. Там бе притихнало — вече не се чуваше дъхът на детето.

Внезапно Младия Даг скочи и се приведе над момчето. Животът бе изгаснал — бе изгаснал и на този му син. Той се взираше в полуотворената уста, устните на която бяха разпънати в изморена, измъчена усмивка. Някак си странно в нея проблясваха зъбите. Очите също бяха полуотворени и искряха с бял блясък между посинелите клепачи. Русата коса бе сплъстена по челото и слепоочието, цялото личице бе безпомощно, уморено и измъчено.

Стария Даг събра сили и също се изправи. Бегъл поглед върху детето му бе достатъчен. Той рязко се извърна и пое към вратата, с двете си ръце пред лицето. Дълго, дълго стоя Младия Даг до леглото на сина си, сълзите се стичаха по лицето му и падаха на завивките. А свещта догаряше, стекла се на масата — пламъкът най-накрая пое и по повърхността на масата, и когато Даг го забеляза, в стаята вече миришеше на изгоряло дърво.

Когато разбра, че е спала, докато момчето й е предавало Богу дух, Аделхайд почти обезумя от мъка. След като я събудиха от тежкия сън и тя осъзна най-после, какво се бе случило, в нея сякаш всичко човешко умря, тя се превърна в животно, диво отчаяно животно, което се е надвесило с пронизителен рев над мъртвата си рожба.

Както при раждането на момчето и при смъртта на по-малкото му братче дойде Ун Хамарбьо. Тя се захвана и с помощта на госпожица Крюсе и Сивер Бакпе нареди каквото трябваше да се нареди и постави момчето на смъртния му одър.

Пролетта на 1814 година дойде и в Бьорндал.

Всичко бе минало и Аделхайд се чувстваше сега по-бедна, отколкото когато и да било в живота си. Всяко нещо в стаята й напомняше за децата, всяко нещо бе докосвано от тях, а голямото бе я питало любопитно за всичко — защо това или онова е такова, защо се намира тук в стаята. А в раклата бяха малките им дрешки.

Дните и нощите минаваха, както и седмиците, а нейните мисли не можеха да бъдат само с починалите.

Мъртвите бяха мъртви, а тя бе жива заедно със скръбта и копнежа — по тях и по живота — и тъгата й се превърна в мъка за самата нея. Усещаше като някакъв срам четирите щастливи години, прекарани тук. Само чрез децата тя бе имала право да принадлежи към Бьорндал. Чрез тях бе свързана с имението, с цялото му минало. Сега, когато нямаше деца, тя отново му беше чужда — непозната, бедна, самотна, от която никой нямаше нужда.

Дори Стария Даг, който я бе приел сърдечно от самото начало и я обсипваше с толкова дружелюбни слова, сега, ако минаваше край нея, предпочиташе да се обърне настрана.

Един ден той получи писмо. Беше от адвоката му, който го известяваше, че петгодишният срок за откупуване на Боргланд е отдавна изтекъл и сега Даг е неоспорим господар на имението. За миг той смачка писмото и го хвърли в огъня на камината. Направи това спонтанно, но на следващия ден една мисъл започна да го занимава трескаво. Лицето му изглеждаше безчувствено и стоманено сурово. Един ден той седна на масата в старата стая и се загледа през отворения прозорец към зелените запролетени склонове на хълмовете.

Свещта при смъртта на детето постоянно се връщаше в съзнанието му, при това не толкова самата свещ, колкото предсказанието от устата на Ане Хамарбьо, което му припомни тази свещ. Бе проумял на старини, че древните пророчества невинаги трябва да се разбират в буквалния им смисъл. Често те имаха по-дълбоко значение, а поговорката за светлината звучеше така странно — да можеше само да разгадае смисъла й…

Че една свещ сама ще започне да гори от двата края, беше мисъл, за която никога не би се сетил. Сега той бе видял това нещо със собствените си очи. И то беше някак си съвсем естествено до едно смъртно легло. В такива моменти хората мислят за друго и забравят да почистят свещта. Но тази мъдрост означаваше не само че свещта, която гори така, е поличба за смърт, тя беше прорицание и за човека, който изгаря по този начин жизнения си пламък, сигнализира за разпадане на живота — „ако си посял нов живот, рано той ще бъде покосен от смъртта“.

Такъв беше краят й и Стария Даг се замисли върху него. Бащата на съпругата му, търговецът Холдер, беше човек, който обичаше насладите на живота. Той трябва да бе запалил свещта на живота си от двата края — затова умря сравнително рано, както и дъщеря му, а госпожица Дортея никога не беше напълно здрава. От децата му с Терезе единият син загина млад, сред страст и нещастие, както и едно момиче им се роди преждевременно мъртво.

Това беше от една страна — а от другата беше бащата на Аделхайд, майорът. Той се бе оплел в парични и женски истории, рано се бе развел с жена си и Стария Даг беше наясно, че неговите интереси едва ли излизаха извън добрата храна и първокласните питиета — и тук, в Бьорндал, както и там, в града. Трябва да беше запалил свещта на живота си от двата края и той, майорът.

За разлика от младостта си, когато приписваше всяка несполука на Бог, Даг сега вече не прибързваше с подобни заключения. Трябваше най-напред да се проучи дали и самият човек не носи някаква вина. Аделхайд беше дъщеря на майор Баре, да — и той знаеше, че бе преживяла дълги години на лишения. Макар и да изглеждаше достатъчно красива и горда, все пак възможно беше да има нездрава кръв в нея. Даг, нейният съпруг, беше ходил през целия си живот под вятъра и слънцето, а това даваше силна кръв — и той със сигурност беше изключително силен, здрав и с голяма съпротивителна сила; но беше и внук на търговеца Холдер, това нещо Стария Даг беше забравил.

Мисълта за двете невинни деца, които напуснаха живота толкова рано, отново се върна при него. Дали това нещо се бе случило заради престъпленията на дедите им към самите себе си? Той вдигна ръка и прекара през очите си опакото на дланта си. Дълго стоя така, като гледаше склоновете на хълмовете откъм запад, където широколистните дървета бяха започнали да разпъват първите си едва забележими зелени мрежи. Образът на по-голямото момче, проснато на смъртния си одър, бавно пропълзя край него. То беше толкова красиво, когато го подготвиха за погребението, но мъчителният израз около устата му не успяха да премахнат. Приживе момчето бе изглеждало с такова цветущо здраве, но не бе притежавало достатъчно силна кръв, за да победи първата болест, която го бе повалила, мислеше си Стария Даг.

19

През следващите няколко дни след случилото се Стария Даг започна да ходи с по-решителни стъпки. Много мъка го бе сполетявала през годините, но всеки път той бе успявал да се изправи отново. Дали и сега нямаше пак да полети — той, несломимият ястреб?

Майорът пристигна и разказа за Народното събрание, което заседаваше тези дни в Айдсвол[6] и за всички големи събития в страната и извън нея. Мъката, която бе надвиснала над този дом, сякаш не го засягаше. Той говореше за наближаваща война с Швеция и посъветва Стария Даг да почисти всички оръжия в имението, да лее куршуми и да се упражнява в стрелба по мишени.

Дали като следствие от думите на майора, или пък и други планове занимаваха Стария Даг, но се случи нещо, което не се бе случвало от години. Рано сутринта на другия ден видяха стареца да минава през двора и да се отправя с пушката си към пасбищата и гората, в която скоро потъна. Когато се върна привечер, той донесе един голям наръч диви птици. На майора рече само, че е бил в гората. Но не сподели, че е проверявал дали мерникът му все още е така точен както някога. Този път майорът си отиде твърде бързо — в Бьорндал не беше така приятно, както преди. Дъщеря му избухваше в плач и при най-незначителната дума, а Стария Даг наистина му наливаше щедро алкохол, но го оставяше да пие сам.

Стария Даг стана рано следващата сутрин след заминаването на майора. Обръсна се, макар че седмицата току-що бе започнала, излезе навън и направи една сутрешна разходка, както преди години. След това отиде в спалнята си, отвори голямата ракла и бръкна в едно от малките отделения — започна да вади едно след друго някои от лъскавите скъпи неща, но после се потопи в мисли, прибра отново всичко на мястото му и затвори.

Малко по-късно той излезе навън, до обора, и нареди нещо на Сивер Бакпе — веднага конят и файтонът бяха докарани пред него — и Стария Даг се качи, потегляйки навън.

Голямо бе учудването в Хамарбьо, когато видяха Стария Даг да кара нагоре по пътя и до вратата пред тях, после да слиза. Той поздрави любезно всички, които дойдоха да го посрещнат, и разтърси ръката на Стария Йорн, който беше над осемдесетгодишен и бе внук на Ане и баща на Ун.

Много хора живееха в Хамарбьо, стари и млади, и те влязоха един след друг в стаята, като седнаха до стената, на почетно разстояние от Стария Даг и им се искаше добре да го разгледат сега, когато бе седнал съвсем близо до тях. Всички бяха любопитни да научат причината за това посещение. Стария Йорн седна на масата, а Ун донесе ракия с две чаши — само за Даг и Йорн, не и за другите.

Стария Йорн започна да говори за обичайните неща, за времето, пролетта и работата на къра, но Даг не се впусна в разговор върху това. Той бе свел строгото си лице, като очите му бяха скрити; но под гъстите му вежди погледът му се плъзгаше и търсеше нещо по лицата край стените. Един след друг излязоха всички, които седяха там, накрая и Йорн стана, и на масата останаха само Даг и Ун. Щом като нямаше какво да си говори с Йорн — нищо за имението и стопанството, — тогава вероятно го потискаше мъката му и той желаеше да си поговори с Ун — може би за това, че тя ще трябва да отиде в Бьорндал и да поутеши Аделхайд. Който е свикнал да си има работа с хора, които са пестеливи на думи, се научава да отгатва много неща.

Думите така и не дойдоха между Ун и Даг, но докато стояха един срещу друг, в стаята влезе дъщерята на Ун. Беше на осемнадесет години и много приличаше на майка си — също като нея беше свидетелство за кръвта на Бьорндал в рода Хамарбьо. Носеше малко мезе към ракията, поклони се на Стария Даг, остави нещата и си отиде.

Никой не каза нито дума, но изведнъж челото на Ун се опъна и погледът й се промени едва забележимо. Веднага след това тя отново наведе очи и започна да говори, тихо и с дълги паузи между думите — за Аделхайд, за времето и за стопанските работи. Стария Даг й отговаряше с по една сричка тук-там, но продължаваше да бъде все мълчалив и сякаш мислите му бяха другаде.

Внезапно той стана.

— Ще си ходя — рече.

Преди да тръгне, огледа всички, които се намираха там, кимна за сбогом — на всички и на никого, и когато си тръгна, хората се запитаха защо Стария Даг бе дошъл в Хамарбьо?

Ун го изпрати по обградения с дървета път. Там тя спря и дълго гледа след него. Погледът й искреше, подозрително светъл. В стаята бе забелязала как очите на Даг, колкото и да бяха скрити под веждите, видимо светнаха, когато влезе дъщеря й. Да, той бе хвърлил един бърз поглед върху лицето на нейната дъщеря, докато тя слагаше мезето, а щом момичето си тръгна, го бе изпратил с бърз поглед. Ун Хамарбьо познаваше добре човешката душа и бе виждала много погледи през живота си.

— Горкият Стар Даг! — прошепна тя, когато файтонът изчезна между хълмовете.

Обръщайки се, за да влезе вкъщи, тя спря още веднъж, сякаш проумяла нещо в мислите си.

— Да, да — каза си тя, — та той дори няма още седемдесет.

Младия Даг се върна към предишния си начин на живот след смъртта на децата. Започна да избягва стаята си, нещо повече дори — изглеждаше, че отбягва и Аделхайд. Прекарваше времето си главно в гората и ако се върнеше за малко вкъщи, нощуваше в старата кухня. Заради разните опасни оръжия тази постройка беше забранена за децата и там нямаше нищо, което да му напомня за тях. Младия Даг бе придобил такъв мрачен и див вид, че хората се стъписваха, когато срещнеха погледа му. Така всички те — Аделхайд, Стария и Младия Даг — диреха по различни пътища непонятния смисъл на смъртта.

Мъката бе обсебила Аделхайд — и тя мислеше за скръбта си, за загубата и за самата себе си.

Стария Даг мислеше за бъдещето на имотите и на рода си, за нов живот със здрава кръв.

А Младия Даг — изобщо мислеше ли той?

20

Най-далеч зад селата — Планината на мъртвите.

На север има смърт и мъка, на юг са долините на живота.

Горе от планината ти ще видиш живот и смърт, зеленина и сняг.

За смъртта ще искаш да разкажеш, но щом се върнеш, своя глас ще си изгубил.

Човек, качил се на Планината на мъртвите, среща смъртта, преди слънце да изгрее.

Тази стара мъдрост Стария Даг вероятно я беше казал на Младия Даг преди четири-пет години, когато една вечер бе изпаднал в подходящо настроение за това.

— След като си ходил навсякъде, също и горе, в планините — рече той, — виждал ли си Планината на мъртвите?

— Не — отвърна Младия Даг, — не знам планина, която да се нарича така.

— Това, как изглежда, подсказва името й — рече Стария Даг, а след това повтори първите думи от поговорката. — На север тази планина е била граничен камък за имотите ни — рече той. Навярно искаше с тези думи да обозначи за сина си северната граница на собствеността им. — Аз съм бил далеч, но чак там — не. Това беше една от мъдростите на Ане, а тя казваше, че човек ще разпознае името на планината по това, как тя изглежда. — Така Стария Даг повтори края на тази мъдрост.

Това прозвуча като предупреждение от страна на прадедите, от които Ане го бе научила — и Стария Даг ги предаваше на сина си.

Всичко бе изчезнало от съзнанието на Даг. Той не бе колекционер на мъдрости и поговорки.

Горите в Бьорндал пееха — и вятърът, и водата, и птиците. Песента се подемаше от всички потоци, от короните на дърветата — и се разнасяше със свирукането, чуруликането и шума на всички птици там.

Младия Даг прескачаше ловко през мъха. Беше с пушка през рамо, с раница и храна, както и боеприпаси за стрелба, с него беше едно бързоного куче, което шареше наоколо. Не се долавяше никакъв звук от двете същества, които се движеха сред влажния пролетен вятър, който галеше земята мило и свистеше високо над горите, чак до небето.

Далеч, далеч, извън имението, бяха блатата сред покоя на гората. На север от блатата теренът ставаше стръмен, с гъсти гори по склоновете на юг. Бяха все по-редки, колкото по-нависоко се изкачваха — по хълмовете нагоре имаше рехави борови гори, а на север от тях растителността оредяваше и се срещаха брези. Отвъд брезите се простираха блата и пасбища. Там се извисяваше царството на планините — връх над връх, чак до самото небе.

Там, където Даг спря да почине с кучето си, на един скалист хълм, сред боровата гора стволовете на дърветата искряха на слънчевата светлина като златни колони на храм, извисяващи се в синевата на небето. Вятърът шумолеше и пееше в зеленината на боровете, а по-отдолу му отговаряха по-ниски звуци, когато той се усилеше.

Тук, на високото, той беше сух и не така мек и галещ, както долу в горите. В него се усещаше нещо от зимния вятър. Идваше от север, от високите планини, където още властваше зимата.

Необичайният аромат, който носеше вятърът, караше кучето енергично да души, вдигнало носа си и вперило поглед в Даг. Господарят му напоследък съвсем се беше променил. То не получаваше нито една приятелска ласка, нито едно почесване зад ушите, нито една приятелска дума и… рядко някой изстрел и добро хапване. Той седеше неподвижен и гледаше втренчено пред себе си, без да вижда нищо. Дори не усещаше, когато му ближеше ръката. Вече не беше никакво удоволствие да е негово куче.

Даг се изправи, вдиша дълбоко въздух, преметна пушката и раницата на рамо и продължи нататък — инатливо и гневно, точно срещу вятъра.

Досега в живота си не бе имал несполуки. Да, брат му беше изчезнал, но това не го бе наранило толкова дълбоко. Леля Дортея и майка му бяха починали, но да видиш, че умират възрастни хора, това си беше, в края на краищата, ходът на живота — или по-скоро на смъртта. Някога бе имал изпитания в любовта си към Аделхайд. Обаче все пак винаги бе чувствал, че нещата ще се наредят според очакванията му — така и бе станало. Досега никога не бе сломяван от неблагополучие.

Родиха му се двама синове. Беше му необходимо доста време, докато проумее това. Отначало те бяха такива безпомощни същества, че бе просто непонятно как някога можеха да станат истински хора. Наистина, един ден, когато си дойде от гората, бе почувствал една странна топлина в гърдите си, когато видя в стаята си първото момче, заето с най-ревностни опити да пробяга от един стол до друг. Но истинска топлина завладя сърцето му — такава топлина, че избликна дори нагоре през носа и очите му — едва през онзи ден, когато малкият дойде при него с разперени ръце и рече: „Та-та“. Той вдигна тогава малкото момче и го притисна здраво до гърдите си и оттогава не намираше покой — нито в гората, нито другаде; горещ копнеж го тласкаше непрестанно да бъде с двете малки човечета и да ги прегръща, за да ги усеща близо до себе си — двете същества, които бяха негова кръв и плът. А по-голямото беше започнало напоследък да говори всичко, каквото желаеше, и въпреки че бе така малко, бе станало истински човек. А и буйната радост на хлапетата, когато се връщаше, пълното с радост мъркане на голямото, когато му разрешаваше да легне до гърба му или да се притисне до него и да усеща дъха му — също като кучетата му… Те бяха негови. Зад студената му външност, в него винаги бе пламтял стремежът за близост и нежност, също като при останалите хора. Не бе тласнат от този първичен инстинкт в прегръдките на момичета. Инстинктът бе съхранен и бе толкова мощен, че сърцето му можеше да се пръсне заради това.

Онова, което изпитваше към Аделхайд, също бе силно, но не толкова дълбоко и могъщо. Нейният поглед и мироглед на възрастен човек го караше да е леко напрегнат. До нея той никога не се чувстваше съвсем спокоен.

Докато децата му — те бяха негова плът и кръв. Просто беше необяснимо, че си бяха отишли и никога вече нямаше да се върнат. Не можеше да проумее това.

Ето че той, който не бе понасял удари от съдбата досега, бе наранен не от друг, а от смъртта, която префуча право през него. Беше се молил дълбоко, на всички сили, които господстват над живота, на Бога, на Отца, на Сина и на Светия Дух. Но смъртта дойде и му взе живота и сърцето от гърдите му.

Сега вървеше нагоре по брезовите склонове. Искаше да отиде надалеч, безкрайно надалеч от дома си. Далеч от живота и хората — отвъд границите на битието.

Във въздуха се носеше мирис от зайци, от снежни яребици и глухари, което караше кучето да лае бясно. Но колкото и старателно да обръщаше внимание на господаря си върху това, пушката не мърдаше от рамото на Даг.

Склонът беше стръмен и обрасъл в брези. Отдавна вече бяха минали пътеката, където на места имаше навят сняг, и сега снегът беше във вид на дебела покривка. Миналата есен Даг беше оставил тук няколко чифта ски, когато бе идвал да нагледа примките си за птици. Откри мястото и ските и ги закопча на краката си. Бяха изкривени от вятъра и температурата, но все пак го придвижваха по снега.

Помисли си, че никога не беше идвал тук, горе, през пролетта. И заради това много неща му бяха чужди. Режещ като нож вятър свистеше и вдигаше снега от преспите. Вятърът от планините.

Когато се качи на билото, откъдето започваха да се спускат високите пасбища, той седна на един камък, за да си отдъхне след стръмното изкачване. На мястото, където бе седнал, една пропаст разрязваше в лека дъга силуета на планините. Не можеше още да се види високото плато, но върховете му се извисяваха в цялото си величие. Беше ги виждал вече много пъти и заради това първоначално не им обърна особено внимание. Днес обаче се долавяше странно и мрачно бучене откъм планините, играта на светлини и сенки бе така жива, когато снежните вихрушки и тичащите облаци минаваха пред слънцето, че му се стори, че светът на планините има свой собствен живот. Величественият изглед го завладя и омагьоса. Никога не бе виждал планините такива.

Изведнъж вдигна главата си и се загледа с широко отворени очи.

Планините се спускаха към високата поляна с един смайващ зъбер; това беше най-южният от върховете, наречен Оксенутен, вероятно защото напомняше легнал вол, с остро наведен гръб и глава, снижена заплашително между предните крака. През лятото и есента на него се виждаше единствено скалиста повърхност, като само на най-високото се задържаха по няколко снежни ивици. Сега върхът почти изцяло бе покрит със сняг и лед, с изключение само на няколко разтопили се петна по южния му склон — точно срещу мястото, където седеше Даг. Бегъл слънчев лъч проби между облаците над рида и го заля с ослепителна светлина сред дълбоките сенки.

Лицето на смъртта се бе озъбило подигравателно на Даг от срещуположния зъбер. Челото й блестеше, страните й светеха, а помежду им имаше дълбоки очни ями, дупки на носа и страшна челюст, потънала в сянка. След това пред слънцето преминаха още облаци и зъберът отново стана синкав и бял, без лице.

Даг се беше изправил на крака. Плъзна се на ските си през прореза и отправи поглед нататък. Поляната на високо се простираше като замръзнало море с остри рифове и стелеща се мъгла. Без да мисли, той се спускаше напред. Ските му прорязваха замръзналия сняг, докато в същото време втренчените му очи бяха приковани в отсрещния скален зъбер.

Неочаквано той се закова на място. Слънчевата светлина проби през облаците и на отсрещната стена отново се появи ужасяващият образ, а отвъд нея останалите върхове на планината бяха потънали в сянка. Вече знаеше докъде се простира северната граница на Бьорндал. С пролетното слънце можеше с лекота да се открие Планината на мъртвите.

Движен като че ли от някаква неведома сила, той продължи нататък, а слънцето светеше все така ослепително, и все така отсреща се зъбеше Планината на мъртвите. Колкото повече се приближаваше към нея, толкова по-високо и по-респектиращо се извисяваше лицето на смъртта над долината, високо над света, нагоре, чак до облаците. Беше това, което бяха казали неговият баща и Ане — човек действително може да разгадае името на планината по това, как тя изглежда. Името Оксенутен вероятно й бяха дали хора, които никога не я бяха виждали през този сезон. Може би тя изглеждаше по този начин само на пролет.

Докато ските хрущяха през замръзналия сняг, Даг бе приковал погледа си в страшната гледка, като се опитваше да си спомни едно старо стихотворение, което някога бе чувал от баща си. Как точно бяха думите, не можеше вече да се сети, но знаеше много добре смисъла им: че царството на смъртта се простира зад планината, а долините на живота са южно от нея и че отгоре човек вижда едновременно живота и смъртта — и че ще може да разкаже за смъртта единствено онзи, който се завърне оттам и може да говори. Дали наистина би заплатил с гласа си този, който се изкачи на въпросната планина? Последните стихове той не успя да си спомни, знаеше само, че те бяха нещо като предупреждение.

Кучето беше на мразовития сняг и като че ли съжаляваше, че не бяха останали долу под платото, където бяха захвърлили пушката и раницата. Бе разтреперано и гледаше нагоре към планината. Може би също бе забелязало страховитите очертания на планините, защото скимтеше жално и лаеше срещу зъберите.

Кучето беше единственият свидетел на това безразсъдно катерене на Даг по стръмната скална стена. Той бе откопчал ските от стъпалата си. Пътят беше премного стръмен за ски, а лед и замръзнал сняг имаше в изобилие, за да могат да го задържат и без ски. На стръмното той направи кратка почивка и хвърли поглед към света от планините и снеговете; отвъд, зад покритата със сняг висока долина, се намираха, както той предполагаше, горите. Човек би могъл да ги види, ако се изкачи по-високо. От там, където беше, започваше отвесен склон. А усещането, че всичко лежи под него, че е над пропаст, която замайва главата на човек и никъде не се вижда опора, беше достатъчно да разтрепери коленете му. Но сега всичко му беше безразлично. Бе все едно дали е на пътя към живота или към смъртта, или и към двете едновременно; той не мислеше за това, а продължаваше да се изкачва все по-нагоре и нагоре.

Бурята като че не бушуваше покрай него, той не усещаше и пронизващите тласъци на вятъра, който връхлиташе зъбера и го удряше със снежни ръце.

Човек на предизвикателствата — все по-близо и по-близо до смъртта.

Вятърът свистеше и караше кучето да трепери. То виеше срещу него и следеше с поглед господаря си, който пълзеше като муха нагоре по брадата на смъртта и сега отново се спря, за да погледне света от устата на смъртта. Стоеше в този момент сред едно корито от грамадни каменни блокове, снегът там вече се бе предал на пролетното слънце и скалите между бялото образуваха челюстта на смъртта.

Даг трябваше да заобиколи встрани, за да може да продължи напред. И той се изкачи нагоре по снежната повърхност, която образуваше овала на бузите, и се устреми към едната от двете каменни реки, от които бяха каменните блокове в коритото. От вътрешната си страна те бяха заоблени и по тях нямаше сняг — те образуваха дълбоките очни кухини на смъртта. След това той трябваше да премине по носа — един скален хребет, който бе останал след срутването на скалите между двете тъмни очни кухини и върху който още имаше сняг. Там, на носа, на него отново му се наложи за миг да си поеме дъх. Челото беше толкова издадено напред и стръмно, че беше направо невъзможно човек да се изкачи по него. Но той най-сетне успя да открие път по едната вежда и после по ръба на пропастта, която образуваше слепоочието. И след това… Даг изчезна. Кучето виеше бясно и хленчеше като дете, изоставено сред виелицата и невиждащо господаря си.

Да стигне до ръба на бездната беше най-трудният момент в живота на Даг. Беше влизал неведнъж в двубой с диви животни и дивата природа. Беше изкачвал много стръмни възвишения, сипеи и пропасти сред горите на планината, за да достигне гнезда на орли или да устрои засада на мечка. Но досега никога не бе напрягал така всеки свой мускул, всяка жила, всеки нерв, за да осъществи финалната част от трудния си път.

Даг вече беше горе на върха, където скалата през лятото изобразяваше главата на вола, а сега — темето на смъртта. Стоеше запотен и разтреперан от изнемога и се взираше в далечината. Многократно бе простирал поглед от планини и върхове към горите и селото, но всичко това беше нищо пред безкрайния свят, който погледът му обхващаше в момента.

Вълни от безкрайни гори, а селището като мъничка, едва видима падина, на юг от която се простираше ярката зеленина на полето, докъдето взор стига. Да, човек действително виждаше от тук долините на живота — това беше вярно. Но не се ли виждаха оттук и владенията на смъртта? Обърна се назад. Вратът на вола се издигаше като нова издатина върху темето на смъртта. От върха на тази издатина снегът се вихреше нагоре към небето като дим от жертвен огън.

Още немалко път оставаше до там и едва сега Даг почувства колко смъртно уморен е — но той трябваше да се изкачи горе.

На високото вятърът ставаше все пронизващ. На Даг се наложи да се превие на две, за да може да върви напред. До последното възвишение се принуди да пълзи на четири крака, в противен случай вихрушката щеше да го запрати обратно. С окървавени ръце се предвижваше по гладките като огледало камъни и докато снежната буря го шибаше през лицето, той преодоля последния остатък от пътя си. И ето, той ги видя — владенията на смъртта. Дълго време не можеше да различи нищо друго, освен едно море от снежен прах. Но щом бурята си пое за миг дъх, снежното море се спусна долу, а върховете се надигнаха димящи от него. Изглеждаше обаче, че човешкото същество върху черепа на смъртта вбесяваше бурята. Тя налиташе все по-дива и по-яростна; крещеше и бумтеше над планините, ревеше в пропастите и пукнатините, спускаше се яростно надолу в пропастите. После отново се надигаше и завихряше снега в едно запенено море, удрящо се във върховете. И върховете потъваха, изчезваха в снежния прах, а после отново се извисяваха, със снежен дим по склоновете, издигаха се високо над всички бури, със зъбери, които блестяха на слънцето, пронизваха самото небе.

Спускайки се от върха надолу, Даг се намери отново върху темето на смъртта, където бе стоял преди това. Там откри малко завет. Наистина, отделни тласъци на вятъра проникваха и тук, но слънцето грееше с обедна топлина, когато не бе покрито с облаци и снежен прах. Имаше чувството, че е убит и смачкан. Тук, на високото, вятърът пронизваше дрехите и кожата, стигаше до мозъка на костите му. Беше дъхът на смъртта.

Яростният подтик да се изкачва нагоре започна да дава резултат. Даг се отпусна разтреперан на един камък — в средата на темето на смъртта — и хвърли поглед на юг към долините на живота. Дали причина за това беше умората, или пък гледката към равнината, или замръзналият свят на север, но изведнъж той бе обзет от желание да живее. И в същия момент му стана ясно какво бе търсил. Беше тръгнал да дири смъртта, когато се изкачваше в заслепението си по тези скали. Бе искал да изчезне от живота. Но сега, като гледаше към долината на живота и мислеше за любимите си места долу, сега вече не желаеше да умре.

Но дали щеше да има сили да се върне жив долу? Последните стихове от преданието на Ане Хамарбьо, които по-рано не можеха да изникнат в съзнанието му, сега неочаквано изплуваха със смразяваща яснота:

„Човек, качил се на Планината на мъртвите,

среща смъртта, преди слънце да изгрее.“

Сред мразовития студ наоколо по тялото му премина пронизващ огън. Седеше тук и за пръв път наблюдаваше всичките долини на живота, където бе живял щастливо, и точно този ден трябваше да бъде последният в живота му.

Преданията на Ане Хамарбьо винаги бяха верни, така беше чувал да говорят старите хора. Винаги се случваше това, което тя предсказваше. Вероятно, защото думите й не бяха празни приказки, а мъдрост, обобщила опита на хората. Не трябваше да си прекалено умен, за да разбереш, че можеш да намериш смъртта си, слизайки оттук. При мисълта за това спускане през урвата го побиха тръпки. Знаеше от опит, че слизането надолу ще бъде десет пъти по-трудно.

Даг бе стигнал до онзи момент в живота си, в който самонадеяността му го бе отвела твърде далеч — толкова далеч, че бе принуден да види докъде стигат границите на силите му. Непреклонната воля на рода му бе надминала самата себе си — в Даг.

Толкова се изплаши при слизането, въпреки цялата си първична сила, че започна да трепери. Опита се да си внуши, че някъде трябва да има и някакъв друг път. Въпреки всичко все още бе достатъчно съобразителен, за да прецени, че там снежната буря щеше да го ослепи. А навсякъде другаде, където можеше да се опита да слезе, можеше да се натъкне на непристъпни каменни стени или пък снегът да се срути под краката му. Опита се да прецени кой ще е най-безопасният път. Но му се завиваше свят веднага, щом си представеше, как изглежда там долу. През главата му преминаваха мисли, каквито никога досега не го бяха спохождали, и той продължаваше да гледа в краката си — в пътечката, която бе извървял, но по която сега не би направил и крачка повече.

Мислеше за Аделхайд. Това се бе случвало и по-рано, но никога по този начин. Сега проумя, че и тя страдаше заради загубата на момчетата и че той трябваше да бъде вкъщи и да я утеши. Мислеше и за баща си. И него скръбта го бе смачкала — бързо се беше състарил.

Да, за пръв път Даг започна ясно да осъзнава, че не бе претърпявал несполука в живота си — че винаги бе вървял по свой път, че винаги бе мислил единствено за себе си.

Реши категорично, че ако сега се върне жив долу, всичко вече ще е съвсем различно. Образите на Аделхайд и баща му изникнаха пред погледа му толкова неописуемо скъпи, че очите му се премрежиха. Освен за всичко друго, сега те се измъчваха и заради неговото изчезване. До болка чувстваше колко силно го обичаха двамата. И в него избуя могъщо желание да ги види и да почувства радостта им, когато го зърнат отново.

Стана на мига и започна силно да търка ръцете си една в друга, за да се стопли отново. Не бе и забелязал, че бурята непрестанно се усилваше, че бе обвила върха и сега дъхът й достигаше и до тук. Нямаше вече време за умуване, трябваше да опита — в името на Бог. Тихо прошепна молитва, когато се преви, надвесен над пропастта, за да открие в здравия като лед замръзнал сняг опора за краката си. Вятърът ревеше яростно около скалния зъбер и ревът му отекваше като глух смях надолу в бездните на Планината на мъртвите.

21

Трима мъже отидоха на север през гората, за да нарежат няколко дървета, които бяха останали повалени и покрити със сняг през зимата. Имаха кон със себе си.

Просто седяха и си почиваха, когато кучето на Даг дотича при тях. То ги подуши и излая. Мъжете очакваха, че и Младия Даг скоро ще дойде — затова веднага станаха и усърдно се заловиха за работа. Но Даг не дойде, а кучето не спираше да лае и да обикаля неспокойно.

Един от мъжете беше Мартин Хогер, най-опитният дървар в горите на Бьорндал. Весел, сръчен и умен. Той хвърли поглед към кучето един-два пъти, после се изправи и погледна загрижено към другите, които се занимаваха с трупите.

— Вероятно се е случило нещо с Даг. Кучето се държи много странно.

Всички се загледаха в кучето, а то нетърпеливо махаше с опашка и „хленчеше като болно хлапе“, описа го по-късно Мартин, който проумя, че трябва да се предприеме нещо. Нещо не беше наред. Единият от мъжете трябваше бързо да се върне в имението и той веднага се завтече, а Мартин и другият, заедно с коня, се насочиха на север, откъдето се бе появило кучето.

Когато мъжът дойде от гората, Стария Даг седеше до студената камина във вътрешната стая, потънала в сумрак, с отворена врата към залата, за да влиза светлина. Човекът задъхано и накратко разказа, че кучето на Младия Даг дотичало при тях и че нещо трябва да се е случило, ако се съди по поведението му. Стария Даг можеше да бъде прекършен от непреодолима болка, като всеки друг; но една надвиснала заплаха не можеше да го превие. Надигна се хладнокръвно — единствено ръцете и гласът му трепереха, когато поръча на мъжа да отиде и да си вземе нещо за ядене в кухнята, да си поотдъхне от дългия път и да си държи устата затворена по отношение на вестта, която бе донесъл. Трябваше само колкото е възможно по-скоро да изпрати в залата госпожица Крюсе.

Госпожица Крюсе се появи и Стария Даг й съобщи с тих глас за какво става въпрос и поиска обувките си за гората, както и торба с припаси. Дърварят бе дошъл доста отдалеч, а кучето — от още по-нататък, на север. Беше по-добре да се приготви за дълъг път.

Смрачаваше се, но светлината на пролетта все още се стелеше над горите, когато Стария Даг се отправи, за пръв път от едно поколение насам, на дълъг път в горските си имоти. Докато можеха още да го наблюдават от къщи, той стъпваше твърдо; но горе, до стръмния склон, откъдето започваха горите, започна често-често да прекарва ръка по очите си и да шепне, треперейки:

— Бъди милостив към мен и този път, не оставяй Даг да умре преди мен.

Започна да говори на кучето си, за да се овладее, но познатите звуци на пролетта в дълбочината на гората събуждаха в него толкова много спомени, че сърцето му бе сграбчено от тревога. В дълбините му избуя страх, непознат досега за него. И той отново промълви същите думи. Звучаха като „Отче наш“ или друга някаква молитва, докато тежката му фигура се отдалечаваше бързо, с широки и твърди, свикнали с гората крачки.

Старите дървени постройки разнасят най-различни шумове в зависимост от момента на деня и годишните времена. Но необичайните звуци се различават твърде много от обичайните — за онзи, който има ухо да ги чуе.

Седнала в креслото до стъклената врата на стаята си, с подпряна буза на дланта си, Аделхайд седеше и гледаше, обзета от мъчителни мисли, през стъклата, гледаше вечерното пролетно небе, когато дърварят влезе в залата. Разбира се, припряното му тропане на входната врата, накъсаните, задъхани думи не можаха да се доловят горе, при нея; но тя почувства необичайните звуци вкъщи; затова стана и се насочи уплашено към вратата.

Почти веднага чу забързаното влизане на госпожица Крюсе в залата, после как излезе още по-бързо и как се върна. Малко по-късно дочу познатите стъпки на Стария Даг, само че те бяха сега по-бързи от обикновено, чу как се отваря и затваря вратата, как старото куче, което винаги лежеше и се топлеше до камината, започна да драска по вратата, защото искаше и то да излезе. Следователно Стария Даг се беше приготвил за пътуване в гората, щом кучето се държеше така, и по всяка вероятност имаше нещо спешно. На лицето на Аделхайд нахлу гореща вълна кръв и студена пот изби по челото, тила и надолу по гърба й.

Зави й се свят.

Щом толкова бързо Стария Даг се беше запътил сега, на свечеряване, към гората, тогава трябваше да се е случило нещо с някого.

Аделхайд отвори вратата и изтича надолу по стълбището. Старото куче я посрещна, като въртеше опашка и непрестанно скимтеше. Тя застина и се вслуша, сякаш казаните тук с тих глас думи още се носеха във въздуха.

Стъпките на госпожица Крюсе, която минаваше през кабинета, се приближаваха. Без да подозира, че Аделхайд е там, тя излезе, плачейки, в преддверието. Сепна се и впери ужасен поглед в бялото като сняг, замръзнало лице на Аделхайд.

— Какво… какво… се е случило? — едва промълви Аделхайд.

Госпожица Крюсе не се сдържа и се разрида, въпреки че Стария Даг й беше забранил да казва. Притискаше ръце към устата си, но заради ескалиращата тревога на Аделхайд накрая й призна, че нищо не се е случило, освен че кучето се е върнало само. Единствено това знаела.

Аделхайд нямаше ни най-малка представа, че когато кучето на един ловец се връща и търси помощ, това никога не е за хубаво, а и госпожица Крюсе не й каза, че поведението му е подсказвало неприятности. Но тя знаеше, че кучетата на Даг бяха част от него, както и той от тях. Неведнъж бе изпитвала дори ревност, когато те се втурваха към него, преливащи от радост, че могат да отидат с него в гората. А сега нейното предчувствие й нашепваше какво означаваше, когато куче се е върнало само.

Кръвта бучеше във вените й и след като дълго стоя така, накрая си пое дълбоко въздух и рече тихо, с пресекнал глас:

— Аз също искам да отида в гората.

Това беше нечувано, една жена от Бьорндал да посмее да отиде в гората — а когато една префинена градска рожба като Аделхайд казваше това, за госпожица Крюсе беше пълна лудост. Започна да я утешава с думи, молеше я, дори я умоляваше на колене да си остане вкъщи, защото в противен случай тя, госпожица Крюсе, ще понесе цялата отговорност, но Аделхайд бе непоколебима в решението си. Пред очите на госпожица Крюсе тя се превърна в горда, силна стопанка на къщата, господарка, която заповядва властно и непреклонно.

Единственото, което успя да я убеди госпожица Крюсе, бе да си вземе малко храна в една раница, да обуе дебели обувки и да облече плътни дрехи, както и да завърже старото куче с една каишка за китката на ръката си, за да не избяга от нея. Това бе всичко, което успя да стори.

Аделхайд така силно затръшна вратата на излизане, че госпожица Крюсе дълго време не смееше да я открехне, за да я съпроводи с поглед — принуди се да се промъкне в залата и да наблюдава през прозореца. Госпожица Крюсе остана разплакана там дори след като Аделхайд вече бе изчезнала от погледа й. И тримата — в гората. Единствено Бог знаеше дали щеше отново да види някого от тях през живота си. Същата тази вечер, както и през нощта, госпожица Крюсе се моли дълго-дълго и многократно каза всички молитви, които знаеше.

В края на април северните нощи обикновено са светли, но в горите се смрачаваше още привечер. Старото куче тичаше и я теглеше по следите на Стария Даг, които надушваше, и Аделхайд вървеше подире му.

От младостта си Стария Даг познаваше всички пътеки в горите — те не представляваха трудност и за жената, разтревожена за живота на мъжа си. А днес Стария Даг не беше заобикалял стръмните склонове.

Беше се случило така, че Аделхайд, някогашната кралица на баловете, най-фината и най-красива от всички, беше принудена през тази пролетна нощ да се придвижва напред по старите пътеки на ловците през високата гора. От онова, което беше чувала, тя знаеше, че има мечки и диви елени, че има опасни скални свлачища от планинските върхове, че има бездънни блата. Но сега изобщо не мислеше за тези неща. Смъртта и животът не означаваха нищо за нея. Уповаваше се само в това, че кучето ще открие пътя, и не мислеше за нищо друго, освен за нарисуваните от въображението й картини с Даг — кървави картини. Имаше три възможности: или бе сполетян от нещастие с някоя мечка (Аделхайд знаеше как бяха загинали дядо му, както и други негови прадеди), или беше паднал в някоя пропаст, или пък (дано Господ й простеше тази мисъл) сам беше насочил пушката към себе си.

След смъртта на децата той беше като човек, загубил разума си — това й хрумна сега и тя започна да се укорява, че бе мислила единствено за собствената си болка. Каквото и да се беше случило, тя имаше вина за това. Древното предание за жените в нейния род беше вярно — всички те носеха нещастие на мъжете си.

Така бе обсебена от мислите си, че беше сляпа за всичко наоколо. Ала човек не бива да бъде сляп в горите — още повече, щом за пръв път прекрачва в тях.

Старото куче Бистер и Аделхайд стигнаха до един връх, обрасъл с борове; и точно когато трябваше отново да започнат да се спускат, Бистер спря, подуши наоколо и отскочи от пътя толкова рязко, че Аделхайд с мъка успя да го удържи. То изръмжа бясно в отговор на нейната съпротива, но в същия момент се чу трясък в гъсталака и нещо огромно се понесе надолу някъде към планината толкова бързо, че клони се трошаха и цепеха, камъни се ломяха и ехтяха надалеч.

Страх от гората обзе Аделхайд. Спря, задъхана и разтреперана, заслуша се и едва сега забеляза, че гората живееше, с хиляди различни звуци под еднообразното шумолене на вятъра. Около нея се разнасяха шепот и ромон, а тъмнината се спускаше върху нея все по-плътна и все по-близо.

Сега тя се сети с благодарност за госпожица Крюсе, че й бе дала Бистер и го бе завързала толкова добре за нея. Защото ако се бе осмелила да дойде тук без куче, наникъде нямаше да помръдне — нито напред, нито назад. Страхът я накара да се замисли в един миг и за себе си, а и спускането надолу ангажираше цялото й внимание. По този начин тя известно време забрави за ужасното, заради което бе поела по този път.

Един поток минаваше през падината. Бистер стигна до едно място, където можеше да се премине по по-големи камъни отвъд. От другата страна започваше нова височина, а на високото имаше къща. Тогава Аделхайд почувства, че е толкова изморена, че едва се държи на краката си, а и старият Бистер бе накрая на силите си, защото душеше и тихо скимтеше по посока на къщата, показвайки, че му се иска да спрат. Беше само една стара колиба, но Аделхайд и Бистер се отпуснаха върху сухите вършини на леглото и мигом заспаха.

А горите шумяха и пееха тихо около колибата, поклащани от ветрец, който високо в планините всъщност беше страшна буря.

Аделхайд и Бистер бяха схванати и вкочанени на следващия ден. В действителност, след като се поразтъпкаха, се почувстваха по-добре, ала горите пред тях ставаха все по-безкрайни, а след препускането на елените през изминалата нощ през обраслото с борове възвишение Аделхайд усещаше вътрешно напрежение, тревога, дори и сега, при светлината на деня. Бистер вероятно губеше от време на време дирите, защото пътят им понякога се извиваше прекалено много, а може би се дължеше и на факта, че бяха принудени да заобикалят всички тези езера и водоеми, блата и стръмни върхове.

Известно й беше за високите планини, където Младия Даг ловеше яребици, и сега, когато Бистер я поведе по склона на Скарфиел, тя го помисли за високите планини, ала имаше още много, безкрайно много от Скарфиел до тях. Южните му склонове бяха обрасли в гори, като дори на самия връх имаше редки борове. Но Бистер не се изкачи дотам. Той откри стара пътека, която се извиваше по западния склон на хълма, и когато достигнаха завоя й на север, спря неочаквано и се просна по корем на земята. С безразсъдна упоритост, с шум в ушите и солен вкус в устата, Аделхайд бе вървяла дълго време напред. Вече трябваше най-после да са пристигнали, тъй като високите планини според нея се простираха навътре в горите. Хвърли поглед на Бистер и се изплаши. Дали не беше болен? Ако беше така, как щеше да продължи напред? И тогава вдигна очи — на север гористата планина продължаваше. Връх над връх, ала твърде далеч на хоризонта, там, където сякаш се бяха разгорели пламъци в небето.

Заснежената редица от върхове блестеше като пламъци под лъчите на слънцето, а от запад имаше черно-сини сенки.

Дъхът на Аделхайд секна в гърлото й. Нима беше толкова далеч до планините на Даг — и там ли, там ли се бе случило ужасното?

На никого не е известно как се пораждат такива чувства, ала на нея й се струваше, че ледената яркост на планинските върхове пламтеше точно за нея и подсказваше, че там се е случило нещо ужасно.

Насочи очите си надолу към езерото на Скарфиел. То се простираше под нея синьо-зелено, заплашително в сянката на високите планини. Огромен водоем, с вълни, предизвикани от вятъра и разбиващи се на брега, истинско езеро. На горния му бряг на север тя откри зелено петно трева. Прикова погледа си в него и откри там залив с лодка и мрежи, прострени да съхнат, а назад се виждаха постройки, като от един комин се виеше лек дим. Следователно там живееше някой. Гореща кръв нахлу в лицето й. Вероятно там можеха да знаят какво е станало.

Дръпна леко връвта и Бистер се изправи с един скок отново на краката си. Вероятно бе свикнал да се прави почивка на този завой с гледка към околността. Спуснаха се надолу, на много места беше стръмно, но краката й все пак намираха опора.

Долу на брега имаше пристан за лодки и тук Бистер започна силно да лае по посока на отсрещния бряг. Така продължи известно време, докато най-после от къщата излезе мъж и препъвайки се, отиде при лодката. Сложи ръка над очите си и се вгледа продължително към мястото, на което бяха Аделхайд и кучето.

Най-после лодката бе отвързана от брега и започна леко да се приближава, но водата тук беше много буйна. Няколко пъти човекът се опита да се приближи до тях и Аделхайд успя да различи най-рошавата глава, която беше виждала през живота си. А когато мъжът стигна до брега и обърна към нея лицето си, тя направо се изплаши. Такова космато нещо никога не беше виждала. Единствено очите и носът му по принуда бяха останали без косми; от главата над рунтавите вежди и ушите стърчаха косми, а останалата част от лицето изчезваше в буйна брада. Мъжът не пророни нито дума, гледаше към нея с очакване. Досега не беше виждал изтънчената господарка на Бьорндал, но бе чувал за нея и се досети, че тази жена вероятно е тя. Обаче фактът, че беше дошла чак тук, в Скарфиел, не му изглеждаше в реда на нещата. Тук никога не бе ставало подобно нещо. Бистер се хвърли в лодката, господарката му го последва и седна, след което лодката се оттласна от брега. Едва сега Аделхайд успя да каже няколко накъсани думи и да попита мъжа дали знае какво е станало с Даг. Той се изкашля и издаде звук като от стар часовник, който се кани да удари, после каза, че не му е известно нищо. Но веднъж задвижен, той беше от тези хора, които не престават. С тих, проскърцващ глас неколкократно й разказа това, което тя вече знаеше — един дърводелец беше дошъл вчера от север, след което Стария Даг се бе появил тук привечер и веднага, без да яде или пие нещо, беше продължил нататък. Мъжът покани Аделхайд да се настани за малко край масата пред неговата колиба и тя седна. Можел да й предложи единствено риба и малко картофи, ако обаче тя предпочиташе… Първоначално тя отказа, като му благодари за гостоприемството, но мъжът й рече, че подобно пътуване през горите отнема силите на човек. Самата тя усещаше това. Не се ли храни човек, не може да върви бързо, каза той, като не млъкваше нито за миг. Непрекъснато повтаряше думите си, както обикновено правят простите хора, които рядко имат възможност да говорят.

Мъжът приготви пъстърва и опече на жар няколко картофа, след което нареди храната, колкото можеше по-добре, на една дъска, която забърса. Аделхайд се нахрани толкова, колкото да сложи нещо в стомаха си. Мъжът я съветваше да не отива по-нататък и да изчака, докато се върнат останалите, защото нагоре планините ставали все по-непристъпни и пътеките били малко.

Можел да я придружи, ако желае на всяка цена да продължи пътя си. При това съвсем не било сигурно, че с Даг се е случило нещо, защото и едно куче може да се заблуди. Дори и да се е случило нещо, тя не бива да мисли, че е най-лошото. Той продължаваше да говори и да я утешава, колкото бе по силите му, и скоро те отново бяха на път към север. После Аделхайд му каза, че със сигурност иска да продължи пътя си сама и тогава мъжът остана да гледа след нея, докато можеше да я вижда, а след това прекара опакото на ръката си през очите.

Бьоре рибарят — така се казваше той, щеше да я придружи на драго сърце. Беше роден в съвсем друг регион и както се мълвеше, бе дошъл тук, в горите, заради едно злополучно приключение в младостта си. Беше намерил закрила при Стария Даг и бе получил позволение да си направи къща тук, край езерото. Като отплата за това, той носеше в имението риба и получаваше там в замяна на нея жито и други хранителни продукти.

Когато имаше празнувания и гости, той снабдяваше имението с едри пъстърви, надявайки се, че по-често ще искат от него да им доставя риба. Защото щом занесеше специално поръчан улов, получаваше ракия, както и тютюн и кафе, бял хляб и масло.

Нямаше друг на света, който да си устройва по-хубави пиршества от тези, които си правеше рибарят Бьоре в колибата си след подобни разходки. И той си имаше свой свят, а приказните същества в него бяха тези три нещастни човешки същества, които бяха отишли сега там, на север.

Знаеше едно заклинание, към което прибягваше, когато имаше остра нужда от особено богат улов за някое празненство; но човек не биваше да използва това заклинание, ако не е в нужда — в противен случай беше грешно и то изгубваше силата си. Но ако човек наистина се нуждаеше от това, добрият Бог позволяваше да се случи.

Отиде в колибата си и след това пак се спусна на брега. Там сложи на кръст две кости, едната от елен, а другата от куче, после дълго ги бута насам-натам, докато те се насочиха точно към четирите посоки на света, като в същото време не преставаше да мърмори думи за разпнатото тяло Христово, за светиите и за Света Дева Мария, а също и много думи, които вероятно някога са били латински, но сега бяха станали съвсем без смисъл. Най-после той се изправи, скръсти ръце и започна да се моли, с лице обърнато към водата, като изричаше на висок глас молитвата „Отче наш“ и накрая добави, че се моли за Младия Даг, моли се да не бъдат в неизвестност относно неговата съдба.

Бистер теглеше Аделхайд напред, където земята се издигаше все нагоре и нагоре, докато зад тях слънцето се спускаше. Най-накрая прекосиха под вечерното слънце позлатените от светлината борови гори и видяха от върха брезовите склонове на север. Въздухът прииждаше студен, със силен дъх на зима, и вледеняваше носа, когато повееше вятър от север. От време на време полъхваше и един по-топъл вятър от запад. И тук, на върха, тази вечер се срещаха двата вятъра.

Бистер вървеше устремено напред през цялото време. Изведнъж обаче той започна да обръща главата си и да души настрани. След това спря, обърна се на запад и започна старателно да души — вече не по земята, а във въздуха. И после задърпа Аделхайд надолу, на запад, като първоначално душеше напред, а след това започна да ръмжи.

Заслизаха отново в боровите гори, поели на запад, после на юг и изведнъж Аделхайд усети в бистрия въздух мирис, сякаш от дима на камината вкъщи.

Обзе я толкова голямо напрежение, че й се искаше да поседне. Бе дошла толкова далеч, бе като навита пружина, искаше да върви, да върви, усещаше го, без да мисли за това, че се намира на път към края на света. Никога нямаше да стигне до някаква цел. И неочаквано я обхвана страх, че скитането й може би щеше да приключи сега или да вземе неочакван обрат. И насред умората, тя бе обзета от ужас. Пред погледа й минаха смътни картини, страховити картини — кръв, натрошени крайници и смърт.

Остави на Бистер да я тегли, като често го сдържаше, защото не искаше да стигне до това, което й предстоеше. През носа й излезе приток на болка, сълзи бликнаха и се стекоха по лицето й, искаше да се освободи от каишката на Бистер, да си тича сам, а тя щеше да чака, да чака. Но каишката се беше врязала в китката й и не можеше да се отвърже, докато вървеше, а Бистер продължаваше напред и я теглеше след себе си.

Недалеч между дърветата нещо заблестя, видя се водна повърхност на фона на здрача и на десетина крачки от тях се показа колиба — димът се виеше над дървения покрив, а през полуотворената врата се процеждаше светъл лъч.

На ръмженето на Бистер от колибата му отвърна с ръмжене и лай друго куче. Но Аделхайд не виждаше нищо, не чуваше нищо, до мига, когато достигна вратата и видя под несигурната светлина на огъня трупа на Младия Даг, сложен на постеля и завит единствено с някаква връхна дреха. Лицето му, красивото му лице, беше бледо като восък, очите му бяха затворени, а на челото му имаше окървавена превръзка.

Някъде във вечността като смътни призраци плуваха Стария Даг и други двама мъже. Тя се строполи върху постелята на Даг.

22

Сякаш някъде отдалеч тя дочу гласове; да, вече не спеше.

— Пусни — рече гласът и това беше познат глас. Не беше звук от съновидение, от гората и планините, а истински глас. — Пусни.

Усети нечия желязна ръка върху китката си, вдигнаха я и я сложиха да легне. Насреща й нещо пламтеше и блестеше — като планинските върхове, които бе зърнала, но отвъд пламъка се появиха стени от дърво. Аделхайд се хвана за главата и седна.

На светлината на огъня пред нея стоеше Стария Даг, а до огнището бяха седнали други двама мъже. Тя разтри слепоочието си и се огледа наоколо. Не, не беше сън, там лежеше Младия Даг — мъртъв.

Вдигна умоляващ поглед към Стария Даг, като че ли очакваше от него да й каже, че това не е истина, че нищо на този свят не е истина и че всичко е само един лош сън — целият живот, и че истинският, реалният живот ще дойде по-нататък.

След това отново сведе глава и погледна към Младия Даг, видя любимото, чувствено лице и дясната му ръка, която бе от нейната страна и бе вързана с подгизнала от кръв превръзка от лакътя надолу.

Неочаквано тя се сепна, по тялото й преминаха тръпки — Младия Даг помръдна ръката си.

Хвърли смутен поглед към Стария Даг, но той си стоеше както и преди и не бе видял нищо.

— Забеляза ли? — прошепна тя.

— Какво? — попита той.

— Даг помръдна ръката си.

— Да — отговори Стария Даг и я погледна странно.

Тя скочи:

— Но той тогава изобщо не е мъртъв!

— Още… не — отговори мрачно бащата, — а ти трябва да полегнеш, за да си починеш — рече той с измъчен, отчаян глас.

Аделхайд премести поглед от бащата към сина и обратно, след което си пое дълбоко дъх и… се изправи на крака.

От първия ден, в който се бяха срещнали, до този момент Стария Даг бе смятал Аделхайд за такава, каквато изглеждаше. Красива и горда, фина и образована, с музикален и други таланти, добра и хубава като стопанка вкъщи и като майка, но децата й не бяха успели да оживеят. Бяха повалени още от първата болест, която ги бе сполетяла. Тя беше просто една мила млада жена, принадлежаща на новото по-меко време. Но тя се бе втурнала в гората, както и тук, като обезумяла — в този миг на изпитание. Само Бог знаеше как беше успяла да стигне толкова далеч. Това си мислеше той.

На Аделхайд всичко се проясни. Даг не беше мъртъв. Единствено около това се съсредоточиха всичките й мисли — тя не виждаше и не чуваше нищо друго. Че бе паднал някъде в планините, че може би е лежал там сред студа, преди да го донесат тук, за това тя нямаше потребност да пита.

За това — как се гледат болни, бе чела и чувала много, а пък и по-рано самата тя бе смятала, че разбира от това нещо и ето защо бе грабнала в раницата си най-необходимото от нещата, които бяха нужни при злополука и наранявания.

Бързо свали наметката и качулката си. Умората бе отлетяла. Не поглеждаше нито към Стария Даг, нито към останалите, а само попита дали има вода и съд за огъня.

Веднага единият от мъжете излезе, върна се и закачи голям метален котел на куката над огъня. Аделхайд отвори раницата и разви малко от платното, в което бе увила нещата. Имаше цял вързоп. Стария Даг първоначално я гледаше, сякаш очакваше тя отново да се срути или пък да направи някоя друга лудост. Не можеше да я познае. Лицето й беше леденостудено и сурово, очите й блестяха ясно, а устата й се бе превърнала в тясна, упорита черта.

Двамата мъже, които бяха намерили Даг на Оксенутен, бяха разказали на Стария Даг, че когато стигнали до високата равнина, планината имала нещо като лице на мъртвешка глава.

Това бе достатъчно Стария Даг да бъде завладян от едно тъпо безразличие. Отново думите, излезли от устата на Ане Хамарбьо, бяха истина, Планината на мъртвите действително съществуваше — разпръсна се и последното му съмнение в предсказанията й. Но щом поговорката излагаше истината за планината, тогава трябваше да бъде вярна и заплахата към онзи, който се осмели да се качи горе. Още помнеше съвсем ясно как се бе осъществило нейното предсказание за свещта до смъртното легло и ни най-малко не се съмняваше, че краят на сина му е близък. Подозираше, че Младия Даг се бе изкачил горе, за да се опълчи срещу Бог и смъртта — да се избави от всичко след смъртта на децата. А такова предизвикателство Бог не би търпял дълго време.

Всичките им прадеди, както и Стария Даг, бяха своенравни хора. Постъпката на сина му беше дръзка. Господ подтикваше рода сам да се погуби. Последният филиз, а в негово лице и целият род, се бе изправил упорито пред самата смърт, очи в очи.

Бичът на наказанието може да принуждава хората постоянно да се превиват, но все пак и постоянно да се изправят. Стария Даг бе понесъл доста изпитания в живота си и отново се бе изправял, но сега всичко бе свършено. Три млади живота от неговата плът и кръв бяха угаснали за толкова кратко време, че не можеше да го понесе.

И той бе взел заедно с провизиите си малко платно. Госпожица Крюсе се беше погрижила за това и дърварят Мартин бе превързал с него най-тежките рани на Младия Даг. Стария Даг не бе способен вече за нищо, след като бе чул за мъртвешката глава в планината. Не бе затварял очи от миналата нощ, а пък и необичайното пътуване до тук бе допринесло своето за неговата умора.

Щом Аделхайд се захвана, дърварят Мартин и другарят му се бяха оттеглили, а старецът седеше на пейката до стената. С безчувствен поглед и смъртна умора той наблюдаваше как тя свали превръзките на Даг, изми го и го избърса, след което с бързи, премерени движения му сложи нови, чисти, здрави превръзки.

Аделхайд бе спала малко през последната нощ, но тя беше млада. Никаква умора сега не можеше да я повали. Когато бе видяла Даг за пръв път, той носеше на ръката си превръзка заради борбата си с един орел. Тогава бе почувствала желание да превърже и обсипе с много грижи лютата рана и това желание беше първият кълн на любовта й към него. През четирите щастливи години на брака им той много пъти се бе връщал с драскотини и рани, никога обаче не я бе допускал до нараняванията си. Заради момчешки срам. Сега, най-накрая, той не можеше да я спре.

Днес всички щастливи мигове, всички хубави часове от първата им среща досега се съсредоточиха в нея и й дадоха сили да действа ясно, бързо и точно.

Стария Даг седеше с облегната на стената глава, клепачите му натежаха и той заспа. Аделхайд погледна бегло към него и душата й се изпълни със състрадание. Спомни си за многото часове, когато го бе виждала в пълната му сила; за славата му, която се разнасяше извън Бьорндал, чак до града. И сега той, при цялото си богатство, седеше тук, в една от старите си колиби, и спеше, с глава подпряна на стената, сломен от мъка.

Ето как съдбата можеше да се стовари с цялата си жестокост върху човек.

Дали стана чудо или на Аделхайд й се стори, но късно през нощта Младия Даг дойде в съзнание. Отвори очи и прикова смаян поглед в нея. Дълго лежа така, гледаше втренчено в подпорите на покрива и се опитваше да си спомни. Най-накрая сякаш всичко му стана ясно, той се опита да се изправи на лактите си, но се видя принуден да се откаже. Тя му шепнеше строго и респектиращо, че трябва да лежи спокойно, за да не отвори раните си. Беше загубил много кръв. Даде му да пийне вода, погали го като майка по бузата, шепнеше му мили и нежни думи, които го накараха да се просълзи.

Дишането му беше предпазливо и тя го попита дали го боли.

— Да — отговори той с едва доловима усмивка и прекара превързаните си ръце по гърдите.

— Каква е болката? — попита пак тя.

— Като че ли някъде са забодени остри ножове.

Отново се опита да се усмихне, но се получи само едно уморено движение на устните.

Тя внимателно раздвижи ръцете и краката му и не откри счупено, гърбът и вратът му също бяха здрави. Но много от ребрата му изглеждаха премазани, главата беше сериозно наранена и цялото му тяло беше отпуснато и вкочанено.

Всичко се свеждаше до това колко тежко е била ударена главата му и дали имаше някаква вътрешна рана. В този случай не можеше нищо да се направи. Даг отново изпадна в безсъзнание и дълго лежа така, без да се опомни. Тогава Аделхайд разтвори дрехите му и обви около гърдите му парче платно, за да стегне ребрата. Заши го, опъна го над гръдния кош и отново загърна дрехите върху него, после разголи едното коляно, което й се струваше, че е наранено, изми го и го превърза.

Без да осъзнава, Аделхайд полагаше усилия не само за Даг, но и за своя собствен живот.

Без да я обезпокоява и да издава, че се е събудил, Стария Даг само гледаше внимателно изпод спуснатите си клепачи. Видя как Аделхайд и Даг си шепнеха. Видя как тя зашиваше превръзката около гърдите му и как бързите й уверени ръце действаха, видя я как разбутва жарта и как лицето й изпъква, волево и твърдо, на фона на пламъците.

Отново затвори очите си. Мислеше за Аделхайд. Беше поела и дошла сама, със старото куче, до най-дълбоките горски пущинаци на север. И след дългия път още чувстваше достатъчно сила в себе си да се бори, имаше достатъчно смелост да се заеме тук с всичко това. Лицето й пред огъня породи в него тези мисли. Едно съвсем ново лице. В тази колиба очевидно се водеше мълчалива схватка. От една страна бяха суровите предсказания на Ане Хамарбьо, родът и смъртта, а от другата — Аделхайд и любовта. Защото никоя жена не можеше да изглежда така, както изглеждаше сега Аделхайд, освен когато се намира в решителна схватка за онова, което за нея е единственото в живота. Върху това лице нямаше никаква милост — към старите мъдрости и към каквото и да било друго. А където любовта е истинска, там и Господ идва на помощ — той беше убеден в това.

Изцяло потопена в грижи около Даг, Аделхайд не разбра, че Стария Даг ги е наблюдавал, а не след дълго, успокоен, се е изтегнал на пейката и заспал истински сън. Друг се беше появил този път вместо него с намерението да бъде силен и да се бори. В такъв случай той можеше най-сетне да си отдъхне.

Беше се насъбрал сняг на дебели пластове под южната стена, където бе паднал Даг. Когато той се изкачваше, при подножието на най-долния склон имаше още замръзнал сняг, но бурята от север бе помела след това планинските урви и понесеният сняг се бе натрупал на преспи в пролуката на южната страна на планината.

Животът на Даг беше спасен от бурята. Обаче старата мъдрост, която идваше от дълбините на вековете, се бе оказала ужасно вярна дори до последната дума — тя беше придружила хората, когато бяха понесли Даг към долината, и дебнеше сега около колибата, в която той трябваше да лежи в продължение на дни и нощи. Смъртта не беше твърде далеч от него.

Мартин Хогер и другите отидоха до имението, за да донесат дрехи, храна и други неща, които бяха необходими тук. Аделхайд отхвърли каквато и да е помощ. Така тримата живяха в продължение на много дни в колибата, както бяха живели техните прадеди преди много столетия. Аделхайд беше домакинята, готвеше и переше, Стария Даг носеше вода и полагаше грижи за огъня.

Дните се нижеха, пролетта пристигна в горите, като простираше ярка зеленина по склоновете и було от цветя по земята в гората, събуждаше рояк птици и ромон на потоци и изпълваше слънчевия въздух с опияняващ дъх на растеж и пролет. Така бе в горите и през двата дни, когато се отправиха по най-лесните пътеки от колибата при Свартиернкоя към Натдалсетра и от там към Бьорндал.

Когато първия път мина от тук с Бистер, Аделхайд бе тичала като сляпа. Сега тя посрещна пролетта в гората със спокойна, вълшебна радост.

Много нощи тя бе лежала в колибата и бе слушала звуците на горите — звънливи и приличащи на песента на флейта, щом вятърът от север засвиреше над върховете; прочувствени и приспивни, когато вятърът от юг задухаше. Сега тя изслуша целия репертоар на гората с всичките й песни. Преживя извисяващи неща. Имаше възможност да чуе пронизителния рев на елените и ги видя примряла, когато силните животни минаха при изгрев покрай блатото на Тролфуглсетра. Видя и птицата трол, която беше повече риба, отколкото птица, плъзваше се по водата и оставаше там учудващо продължително време, без да се вижда, след което излиташе над повърхността така бързо, че водата около нея се превръщаше във воден прах, и после надаваше такъв писък, че тръпки пронизваха човек.

Стария Даг показваше на Аделхайд следите на различен дивеч, а далеч на юг, под хълма до Грьонтиернхьогда, забелязаха пресни дири от мечка.

Следващия ден слязоха по склоновете и стигнаха до някои от селищата в периферията. Тя видя хора и деца, както и странните им къщи във Фриланд и Ския, Стярнебк и Кастет, така и в по-големи селища — Тиернсмо, Блетиерн, Барвол и Стайнрюд.

Видя и летните кошари на Бьорндал между повалените дървета, сред разцъфтелите хълмове и зелени ливади, с дървена ограда и малки вратички.

Тя занесе вкъщи цял един нов свят.

23

Дори да звучи странно — преживяното напрежение около страшната случка и благословения от Бог щастлив изход изтикаха далеч назад в душата на Аделхайд скръбта й по починалите момчета. Само в някои моменти, когато се сещаше за смъртната опасност, в която се бе намирал Даг в планините, тя се чувстваше изведнъж разтърсена заради смъртта на децата; пресмяташе на колко години щяха да бъдат те сега и често се обливаше в горещи сълзи. Но скоро след това новите силни впечатления отново вземаха връх и обсебваха мислите й.

Всички тези преживявания оставиха явни дири и състариха Стария Даг, като той, както често се случва със старите хора, се връщаше в дните си от младостта. Отново започна да търси божия промисъл в съдбоносните събития напоследък. И често разсъждаваше върху причините, които го бяха подтикнали да отиде в Хамарбьо и да отправи там поглед към едно младо момиче. Това очевидно беше едно своенравно инатене пред Бог, защото последвалото нещастие бе дошло като предупреждение, че Божия воля е дали ще прекрати рода му или ще го остави да живее.

Разбра и каква е истинската същност на Аделхайд зад нейната красива външност. Тя не се бе уплашила нито от кръвта, нито от калта. Да, беше изключителна жена. Може би Бог е искал да му покаже силата на нейната любов, която можеше да спасява живот — а следователно и да дава живот.

Ето така изглеждаха нещата и той трябваше да се довери на Бог, като не се намесва със старческото си своенравие в бъдещето. Имаше достатъчно други неща, които можеше да върши, ако пожелае. Можеше отново да започне да посещава Божия дом, можеше да отиде при новия свещеник и да го поздрави. Все още не бе направил това, а и новият свещеник не бе дошъл сам при него, както бе сторил това предшественикът му.

Освен това новият свещеник беше роднина на Аделхайд и проповядваше по начин, който му допадаше. Създаваше впечатление на скромен, откровен мъж, който не жадува само за подаръци, услуги и подаяния. Стария Даг си спомни една библейска мъдрост, която бе оказала силно въздействие върху начина му на мислене. Тази мъдрост осъждаше като тежък грях противопоставянето на земния служител на Бога. От тогава той бе избягвал да прави това. Но какво би се случило, ако сега реши да стори противното и да се държи приятелски? Не беше лесно нещо човек да бъде свещеник — дори и свещеникът понякога можеше да има нужда от малко приятелско съчувствие.

Стария Даг още имаше остър слух. Например беше дочул, че чиновниците и други висшестоящи смятаха новия свещеник за глупак и му се присмиваха в присъствието на други хора. Църковна мишка — така казваха за него, защото беше беден. Той имаше много деца и бе притискан от множество стари дългове. Наричаха го и Свети дух, защото имаше силно въздействие. По-имотните селяни отвъд подражаваха на богатите мъже и в неприязънта им към свещеника, както им подражаваха и за много други неща.

Стария Даг нямаше намерение да се заблуждава. Хората щяха да коментират това, че е отишъл в дома на свещеника, и щяха да се опитват да си го обяснят по всевъзможни начини. И вероятно точно заради факта, че щяха да клюкарстват навсякъде за това, още повече се разгаряше желанието му да посети свещеника.

Неговото самочувствие беше още по-голямо заради усещането за собствената му сила. Той си мислеше за всички тези високопоставени противници на свещеника и чувстваше тръпка от това да си представи облещените им очи, когато научат, че Стария Даг е отишъл смирено и почтително при него. На Даг бе известно влиянието, което имаше върху хората заради силата на неговото богатство и приказния ореол, който го обкръжаваше. Мнозина от неговите длъжници му бяха казвали тези неща, водени по всяка вероятност от желание да му се подмажат. А пък майорът му бе казал направо с присъщата си откровеност, че той, както изглежда, е чисто и просто страшилище за млади и стари, като дори най-големите господари в околността с нежелание влизаха в контакт с него.

Да, Даг искаше да се притече малко на помощ на Бог. Свещеникът не трябваше да стои повече изолиран в дома си. Той, Стария Даг, щеше да впрегне един ден конете и да отиде при него сред подигравателните усмивки на господа едрите земевладелци. В душата му взимаха надмощие сериозното намерение, своенравието и честолюбието, както и по-рано, но мотивът, който ги пораждаше, беше смирен и чист.

Младия Даг се бе пренесъл изцяло в помещението до стаята на Аделхайд. На първо време той трябваше да се въздържа от ходене в гората, докато раните му зараснат и докато гърдите му заздравят напълно, а съзнанието му се проясни изцяло. Защото от падането насам някои образи занимаваха мислите му.

Нямаше я по-ранната притегателна сила на горите с техния вълшебен живот. От ден на ден той усещаше все по-голяма необходимост да си почине и да бъде близо до Аделхайд. Тя сега не беше вече само изтънчена и красива жена, за която да копнее. Тя беше топлината и радостта в живота му. Нито веднъж повече тя не спомена момчетата, никога не плачеше в негово присъствие, никога не произнасяше думи, пропити с тъга. Вървеше дръзко изправена, твърда, силна и удивително спокойна — и при дъжд, и при слънце. Бе си завоювала правото да се грижи за раните му, като че ли те бяха нейна собственост. Целуваше най-лютите от тях и не се срамуваше от това, а само му се усмихваше с лъчезарно удовлетворение. Първоначално той трябваше да спи в стаята, в голямото, топло легло, а след това тя не го остави да се премести. През първите трудни дни успя да го накара да стои на слънце в малката беседка, а оттогава насам той стоеше по цели дни там. През първите вечери му четеше от своите книги, свиреше и му пееше тихо. После всичко продължи така всяка вечер.

Предпазливо разпитвайки го, тя успя да си представи как е станало нещастието — нещо повече, успя многократно да го подтикне да разказва, свърза разказите, разговаря за това и със Стария Даг и накрая знаеше вече всичко — от старото предсказание до преживяното от Даг. Може би тя беше онази, която записа върху някакъв лист от една книга легендата за Планината на мъртвите…

24

Пролетната нощ изтичаше. Нямаше вятър, нито полъх, нито шепот, само аромат на пролет и нощ проникваше през отворената стъклена врата в Стаята на госпожицата. Пердето се извиваше и разлюляваше, както и балдахинът на леглото…

Откъслечни, неразбираеми думи идваха откъм леглото. То изскърца. Аделхайд се изправи внимателно на лакът, протегна ръце, седна, наведе се над Даг и се заслуша. Беше много неспокоен през последните нощи, въздишаше и говореше безсмислици, бореше се да произнесе думите. Бе го събуждала предишните нощи, за да го откопчи от лошите сънища. Сега седна и се заслуша. Не беше хубаво да прави това, но сега искаше да чуе какво казва. Може би това щеше да помогне и да се почувства по-добре, ако научеше какво го мъчи и после да поговори с него за това.

— Трева в потока… в гората… — мънкаше той. — Тече и тече… водата… не може да помръдне от мястото си. Водни рози в езерото… листа… плуват върху вълните… плуват… плуват на едно и също място… враснали…

Много неразбираеми думи последваха след това, но те останаха непонятни за нея, докато най-сетне той неочаквано извика сякаш разярен:

— Не, никакъв сняг… никакви върхове… души… долу в сянката… души… горе в слънцето…

Думите станаха още по-неразбираеми, а след това утихна.

Дълго време Аделхайд се вслушваше и очакваше да чуе още нещо, но дъхът на Даг вече излизаше равномерен от гърдите му, които тя бе обвила с платно и зашила. Тя се наведе и се вслуша в гърдите му. Дъхът беше чист и свободен, без да има болен хрип, а сърцето биеше равномерно и без колебание.

Но разумът му? И всички тези странни, несвързани мисли? Бе опитала да се вслуша и в тях, с практичния ум на жена така, както се бе вслушала в дробовете и сърцето му. Но звуците на разума, които можеше да се чуе чрез езика, оставаха непонятни. Трева, водни рози и души? Кой можеше да разбере това?

Със сигурност нещо в разума му още не бе оздравяло. Но той беше жив, беше топъл и дишаше. Аделхайд си легна отново, плътно до Даг. Намести главата си на рамото му, затвори очи и се пренесе в пролетната нощ.

Пред стаята й имаше беседка и двамата седяха в нея — Аделхайд и Даг. От двете страни имаше по една малка пейка, широка колкото да могат да седнат на нея двама души. Повече място нямаше.

Красивите очи на Аделхайд бяха ясни като горско езеро, а погледът й — уверен, когато го попита.

— Когато гледаше от върха към владенията на смъртта, за какво мислеше? — рече тя.

Имаше леко твърда нотка в иначе спокойния й глас.

Погледна я в лицето с широко отворени очи. Очите му бяха придобили отново нещо от предишната си сила — сини, бляскави, ясни и питащи.

— Знаеш, че съм мислил за нещо? — попита я той, а по лицето му се плъзна усмивка, която можеше да означава различни неща.

Тя бързо сведе погледа си, но не можа да спре леката червенина, която обля бузите й. Дали само на обременената й съвест се струваше така, или наистина знаеше, че го бе подслушвала? Тя не можа да разбере. Често беше недоверчив, както са недоверчиви животните…

Даг забеляза смущението й, затова отправи поглед към селището и рече, сякаш не на нея, а някъде встрани:

— Във всеки един момент човек мисли за толкова неща, и в подобен час… и… после.

Вече успокоена, Аделхайд плъзна ръка върху облегалката и се наведе към него.

— Вероятно за хората ще бъде ценно да узнаят какво впечатление оставят владенията на смъртта — рече тя с леко уморена усмивка.

— Не е редно да се говори за това на утринно слънце — отговори Даг и отвърна на усмивката й. С мрачна усмивка.

— Тогава бихме могли… да поговорим за това в тъмното легло — каза Аделхайд, — довечера.

— Хм — рече Даг и лицето му доби замислен израз, — ще трябва обаче да бъде съвсем, съвсем тъмно.

Същия ден дойде майор Баре и пак донесе новини от света. Новините не бяха всъщност съвсем нови, защото вече бяха минали тази пролет от уста на уста, а и майорът беше загатнал за тях още при предишното си посещение. Но след всичко онова, което се бе случило в Бьорндал, неговите обитатели не бяха проявявали особен интерес към събитията във външния свят. Майорът съобщи за работата на събранието в Айдсвол, за конституцията и за кралския избор, като говореше с мощен глас за бъдещето на страната.

На трапезата в залата, както винаги при посещенията на майора, така и този път поднесоха вино. Той се разгорещи от пиенето и започна да говори гръмки думи за това, как ще застанат с вдигнато чело пред Швеция и Дания и пред великите сили отвъд, как ще увеличат могъществото си по вода и суша. Да, най-после за Норвегия настъпваха отново, с развети платна, великите дни на Харалд Херфагрес и Хакон Хаконсон, и един малък викингски поход през Северно море в близките няколко години не изглеждаше, според думите на майора, съвсем в областта на невероятното.

Заразена от общото настроение, Аделхайд слушаше с отворени очи и пламнали бузи властните думи на баща си. Стария Даг също се остави да бъде увлечен за известно време, но когато майорът се закани на великите сили и изказа намерението си да завладее дори Англия, настроението на стареца се понижи. Лицето му отново върна хладното си спокойствие — с лек весел блясък в ъгълчетата на очите.

— Предлагам най-напред да се сдобием с малко пари в джоба си и малко ядене в стомасите си, преди да се говорим с такъв размах — рече той.

Нужни бяха сериозни усилия, за да бъде смутен майорът, а и той беше привикнал да чува от Стария Даг категорично изказано собствено мнение. Но пропастта между тържественото опиянение на града и трезвите истини на Даг — това беше вече твърде много за него. Занемя за продължително време, а подобно нещо му се случваше твърде рядко.

Точно срещу майора беше седнал Младия Даг, но гледаше със замислен поглед встрани от него — встрани от всички към тъмния отвор на вратата. Погледът му издаваше, че духом той не е тук, а на лицето му се беше запечатала унесена усмивка, нямаща нищо общо с всичко, което ставаше наоколо му.

Аделхайд си даде сметка, че той не трябваше да пие вино и ракия, защото още не бе съвсем оздравял.

Най-накрая майорът се съвзе от студения душ, с който го обля Стария Даг и започна да говори за други неща. Описваше значимите събития навън, войните и съдбата на Наполеон…

Аделхайд наблюдаваше мъжа си, който оставаше със същия поглед на отсъстващ човек — и със същата празна усмивка.

Прекараха вечерта седнали край малкия огън до камината на залата, понеже времето отново беше захладняло. Имаха грог в чашите си, майорът забрави скръбта, която властваше в къщата, и поведението му стана шумно и весело. Такъв си беше и никой не се изненадваше на държанието му. Аделхайд обаче гледаше с широко отворени очи, как мъжът й пиеше чаша след чаша. Това беше съвсем непривично за него.

Късно вечерта се качиха горе, Даг мина в стаята си, накладе огън в камината, седна и впери поглед в огъня. Аделхайд застана на вратата и дълго време го наблюдава. Очите й бяха изпълнени със страх, когато тя приближи тихо до камината и седна наполовина на другия стол зад него.

— Вероятно не бива да пиеш, докато имаш още проблеми с главата — рече.

Онази странна усмивка се появи на лицето му, когато той се извърна към нея.

— Какво за главата ми? — попита. — Да не би да смяташ, че ми има нещо в главата?

— Да — отвърна тихо, но твърдо тя. — Често се случва да говориш странно насън и си станал толкова мълчалив и унесен, че едва мога да те позная. И освен това, винаги се усмихваш… така тъжно.

— Ами да — рече той, — това се случва с човек, когато се изкачи на Планината на мъртвите.

— Не бива постоянно да мислиш за това — опита се да му внуши Аделхайд, — трябва да се опиташ да забравиш онзи ден.

— Онзи ден? Но то не беше само един ден. Бях много, много пъти там.

Тези думи я накараха да го изгледа уплашена и да се разтрепери от ужас. Значи разумът му беше в много по-лошо състояние, отколкото тя си мислеше. Трябваше предпазливо да го разпита и ясно да разбере докъде бе стигнал проблемът.

— Често си бил там, така ли? — попита с всичкото си възможно спокойствие.

— Да — усмихна се той отново със своята тъжна усмивка, — там, горе, има не само скали, сняг и виелица; над Планината на мъртвите тегне нещо необяснимо.

Сигурно голямото количество алкохол беше причина за неговата словоохотливост, защото той по принцип бе оскъден на думи.

— Много пъти бях там и лежах… съвсем горе, между облаците, като наблюдавах между тях. Това не е сняг, не са никакви тъмни урви… не са върхове… това са души, които са завързани с вериги в долините… някои дълбоко долу, други малко по-нагоре, а трети се издигат като скални върхове до самото слънце.

Тръпки побиха Аделхайд и студена пот изби по снагата й. Точно за това бе говорил в своя сън.

— Душите стоят гъсто едни до други като стръкове трева, седят там като растения долу в горските потоци, като водните рози в езерото. Снежният прах, който се вдига, всъщност не е сняг, бурята, която вее, не е буря… това са душите, които се носят натам, но не тласкани от вятъра. В тях е стаен копнеж към нещо непонятно и това ги движи. Те се устремяват към небето и плуват, и плуват, както тревата в потоците, както водните рози над вълните, но и душите не могат да се отместят от мястото си, те стоят сраснати там, където живеят, докато смъртта ги изненада. На дъното, долу в тъмните долини, всички те са оцветени в тъмно, но нагоре добиват други цветове. Всички видове цветове. Едни са кървавочервени, други — съвсем бели, а най-високите искрят като течно злато под светлината на слънцето. Там, отвъд, се вълнува едно безкрайно море. Така е отвъд Планината на мъртвите. На юг, към долините на живота, върхът дава гледка над целия свят. Странно е да седи човек там, горе, и да гледа… целия живот. Хората долу, на земята, са като пламъчета, някои блещукат само като светлината на светулка в лятна нощ, други светят по-силно. И всички заедно се движат към север към върха на смъртта. Някои по-бързо, някои по-бавно, но всички започват да се движат нататък веднага когато бъдат запалени. Летят едни към други, сблъскват се, някои тласват другите към смъртта с бързината на светкавица и едновременно с това и самите те летят натам… все по-близко. Денонощно над върха вали дъжд от души. Някои от живите пламъци са силни, но оцветени в ненавист. Те подкарват ята от други човешки светулки към планината, като и самите те се стремят към нея. Това става по време на войни и тогава от огромната уста на смъртта се разнася нещо като смях. Колкото и да е страховита гледката, на човек му се иска да се засмее, като я види. Всичко това е толкова неразбираемо, че никой не може да го проумее със земния си разум, когато го наблюдава там, отгоре, от лицето на смъртта. Да наблюдаваш оттам цялото това безсмислие, което става по краткия път от запалването на човешката светлина и летенето към върха, изгасването и превръщането в душа растение наред с всички други там — само това е достатъчно, за да полудее човек, щом вече веднъж го е прозрял.

На Аделхайд й се зави свят от ужас. Даг си беше ударил главата твърде лошо и наистина се бе побъркал.

Той обърна лицето си рязко към нея, весело усмихнат, и я погледна непоколебимо и убедено.

— Може би си мислиш, че съм луд, но можеш да си напълно спокойна. Горе съм бил само веднъж, но в мислите си съм се пренасял отново там. Исках да ти разкажа само за лицата, сънищата и мислите, които ме занимават оттогава насам. Те са резултат, разбира се, от изгледа, който видях там, горе, който беше направо изключителен, а може би са причинени и от падането ми, и от трескавите видения в колибата, и от всички кошмари след това. Някои образи имат навярно връзка и с книгите, които си ми давала да чета, откакто се оженихме. Но много неща от тези книги станаха за мен реалност — рече той и усмивката му изчезна. — Отидох в планините с ясното намерение да сложа край на живота си. Но когато бях вече горе и не виждах почти никаква възможност да сляза и да се върна жив, осъзнах, че вече наистина е дошъл краят и че всичко ще се приключи веднъж завинаги. Тогава се появи мисълта, че всъщност през целия си живот бях тичал стремглаво, повече от тридесет години, без да мисля за края, за неизбежния край. Никога не бях мислил за това. Бях живял като повечето хора, като че ли животът ми ще продължи хиляда години.

След тези думи пое дълбоко въздух и се облегна назад на стола. Лицето му беше отново срещу огъня, очите върнаха унесения си поглед, но на устата му липсваше усмивката.

Аделхайд беше приковала поглед в него. Въпреки страшните белези върху челото му, резултат от раните, тя си помисли, че никога не го бе виждала толкова красив. Едва сега стигна до заключението, че никога досега не го бе разглеждала като възрастен човек. В него беше останало нещо момчешко, което се проявяваше в плахостта му, в липсата на хладна сериозност, на събития, които да будят размисъл и анализ. Историята, която той й разказа сега, както и неговото спокойно настроение по време на това, я накараха да се чувства несигурна — от сега нататък щеше да бъде трудно да се прецени какво той мисли за живота.

По-рано тя изпитваше към него респект, дори нещо като страхопочитание — пред неговата голяма сила, пред неговия устрем, пред затвореността му. Сега към това се бе добавило и бремето на възрастния.

— Когато татко разказваше за новините от големия свят, защо се усмихваше през цялото време? — неочаквано попита тя.

— Защото си помислих, че хората се хабят и мъчат на земята за толкова много неща, сякаш мислят да живеят вечно, а всички ние сме всъщност само на едно късо, бързо пътешествие през живота… към вечността. Картината, за която ти разказах, е винаги така жива пред очите ми, че аз съм принуден да се усмихвам, когато хората се измъчват с безброй неща, вместо да мислят за едничката действителност: че ние сме на път към царството на смъртта. Защото това всъщност е голямата действителност в живота… едничката, която ние знаем… че живот означава смърт. Когато човек застане на върховете и погледне надолу към хората и усилията им вижда как мнозинството от тях тичат насам-натам като слепи глупци, и аз също бях един от тях.

След време Младия Даг напълно оздравя и един ден отново се запъти към гората. Трябваше да обещае на Аделхайд, че ще бъде внимателен и че повече няма да се качва на Планината на мъртвите. Той се усмихна, когато тя му казваше това, и отговори, че човек не изпитва желание да се върне отново там.

Когато разбра, че ще има отново дете, Аделхайд бе щастлива, но в същото време и притеснена. Не успя да се освободи от мисълта, че това ново същество, на което щеше да даде живот, веднага след пристигането си можеше да се отправи на път към смъртта. Дълго размишлява върху това и дори смяташе да отиде при свещеника, както му бе дала обещание някога, ако нещо започне да й тежи на душата. По време на голямото си щастие тя бе забравила обещанието си, а също и сломена от смъртта на децата, не се беше сетила за свещеника. Никой не можеше да върне мъртвите отново към живота. Сега обаче тя мислеше за свещеника — и преди всичко за Стария Даг.

Много й се искаше да му каже за бъдещия живот, който растеше в нея. Това щеше да го зарадва. Заради скръбта си по децата той видимо се бе състарил. Тя искаше да му разкаже и за разговора си с Даг, да чуе мнението му относно това. Тя се надяваше той да разпръсне мрака, който се спусна след казаното от съпруга й.

Въпреки че беше късно лято, времето остана хладно и вечер в камината на залата обикновено гореше огън. Една вечер Стария Даг беше седнал там сам и пушеше дългата си лула, когато Аделхайд се появи при него и седна с плетката си на големия стол, на който бе седяла по време на първите си вечери в Бьорндал. Отначало двамата размениха няколко думи за времето.

На Аделхайд й се искаше да научи подробности за злополуката с мъжа си, за да може да добие пълна представа, а също и да чуе от него преданието за Планината на мъртвите. Насочи разговора натам и сподели казаното от Даг, както и собствените си мисли за това, като накрая приключи с новината, че очаква дете. Той мълчеше през цялото това време, но когато тя сподели за детето, главата му сякаш се изправи в обичайната си горделива поза.

Говориха за какво ли не, докато най-накрая Аделхайд стигна до онова, което занимаваше най-много мислите й — дали е истина, че всичко се ражда, за да умре.

Тъжна усмивка се изписа на лицето на Стария Даг и той кимна в знак на съгласие с мнението на сина си. Неговите собствени възгледи за живота и смъртта бяха сходни. Но той беше доста години по-възрастен от сина си и не бе използвал живота си така безгрижно според желанията си, а беше преживял немалко превратности и беше се научил да вижда нещата от всичките им страни — в това число и самата смърт. Споделяше мнението на сина си, само че то трябваше да се представи с по-деликатни думи, за да бъде чуто от Аделхайд, предвид и сегашното й състояние. Но най-вече душата на човек притежаваше сила, която намира изход от всичко, дори и от самата смърт.

Известно време търсеше подходящите думи. За него самия разбиранията му за това бяха кристално ясни, но за да ги обясни на нея, му трябваха подходящите думи. Надигна се и започна да се разхожда напред-назад в стаята, със скръстени на гърба ръце, а лулата му се люлееше зад него в едната му ръка.

Очите на Аделхайд се напълниха със сълзи, когато погледна към Стария Даг. Тази вечер тя трябваше да му прости много неща. Той отново беше Стария Даг от преди смъртта на децата. В него избухна пламък, когато му разказа за новия живот, който носи. Той рязко бе прекарал ръка по косата си, после изправи рамене назад и вдигна глава, както се държеше по-рано.

Аделхайд го наблюдаваше отстрани, както бе наблюдавала мъжа си. Дали и лицето на сина щеше да бъде някога така изваяно от живота, както лицето на баща му? Всички грижи, всички теглила в живота му се бяха изписали по лицето му и така дълго и старателно се бяха запечатали, че да постигнат върху него този невероятно ясен израз. Човек едва можеше да откъсне поглед от него.

След като дълго кръстосва стаята, той най-после седна и започна да говори, без да обръща главата си, като че приковал очи в някакво видение сред пламъците, бавно, приглушено, но непоколебимо:

— Онова, което е казал Даг за живота и смъртта… е така. Да разглеждаме живота само като един малък миг от пътя между вечността, от която идваме, и вечността, към която отиваме — това е първото нещо, което ни е необходимо, за да осъзнаем връзката между нещата. А връзката се основава на това, че носим в себе си нещо от Бог, от вечността към вечността… ако, разбира се, не живеем като слепци в този кратък преход, който наричаме живот. Носим в себе си нещо от Бог. Това нещо човек би могъл навярно да го обобщи с трите думи от Библията: вяра, надежда, любов, но лично аз по-скоро бих използвал други думи: вяра в Бог, упование и добронамереност. Така те ми се струват по-близки една до друга, неделими. Те са онова, което ние носим в себе си от Бог и те ни издигат високо над Планината на мъртвите, Аделхайд.

25

Откакто Стария Даг беше поставил ленсмана на мястото му и беше сложил край на манипулациите му с кучето, той вече не закачаше хората, които имаха работа с Даг. Но продължаваше да пие все така яростно както досега, може би дори още по-яростно, като играеше карти, ден и нощ, година след година.

След един такъв запой, една сутрин ленсманът бе намерен мъртъв на стола му. Ръката му още стискаше чашата с алкохол на масата — беше се напил буквално до смърт.

Погребаха го, както погребват всички, но на погребението му се случи нещо невероятно.

Хората чуха най-изненадващата реч от свещеника, изричана при подобни случаи. Той спомена кратко и ясно, че ленсманът бе водил във всяко отношение безбожен, нехристиянски живот, беше станал истинска напаст за цялата област и беше отишъл сега, олюлявайки се, при своя Бог, в същото състояние, в което бе прекарал живота си, а именно — пиян. Да, свещеникът говореше, разтърсен от свят гняв, при което тръпки преминаха по телата на слушателите. Той засегна дори въпроса дали е позволено да се погребе ленсманът в осветената земя и с това искаше навярно да подскаже, че не го смята за нищо друго, освен за един самоубиец.

Макар че ленсманът нямаше нито един приятел, затова пък имаше най-малко две жени и многобройни потомци и цялото това семейство намери за безсрамно от страна на свещеника, задето се е осмелил да каже над гроба на един мъртвец откровено и ясно онова, което мислеха всички хора в околността.

Навсякъде се говореше за това, като някои влиятелни хора счетоха постъпката на свещеника за нечувана. Всички бяха единодушни, че задължение на един свещеник е снизходително и открито да лъже дошлите на едно погребение. Между тези влиятелни господа вероятно имаше не един, а мнозина, които със сериозни основания се бояха от реч, която някой подобен свещеник би произнесъл при тяхното сбогуване с живота. А пък както и да живее човек, той винаги смята, че има право да получи на края на дните си едно смирено, лицемерно почитане.

Стигна се до там, че се задействаха връзки и епископът пристигна на извънредно посещение, за да се осведоми за нетърпимия свещеник. Епископът беше истинска рожба на своето време. Той не се почувства добре в този свещенически дом с много деца и малко вино на трапезата, а също и истински библейската неделна проповед на свещеника не беше по вкуса му. Той даде на свещеника да разбере, че е недоволен от него, и при заминаването си го смъмри за речта над гроба на ленсмана. Тя била възбудила раздразнение, дори погнуса, като направила отношенията му с общината немислими — щял да разбере по-късно за това.

Силата на свещеник Рамер беше в стаичката му, докато се приготвяше, в диалог със своя Господ, за проповедта и служебните си задължения. И при всичко, което имаше връзка със службата му, той отнасяше със себе си навън от стаичката тази сила, но в останалите неща не беше силен.

Той не принадлежеше към свещениците, които можеха само да учат селяните да бъдат селяни. Самият той не беше добър земеделски стопанин, като стопанисването на свещеническия дом в никакъв случай не беше за пример. Лошите години бяха оказали въздействие и върху него, както върху мнозина други, и той бе принуден да води тежка борба за хляба. Обстоятелството, че не беше в добри отношения с едрите земевладелци, вероятно също бе допринесло за намаляване на приходите му. Той не беше практичен човек дори точно обратно, и така хората лека-полека загубиха уважение към него, а заедно с това и към думите му. И той, и неговото семейство не дружаха с никого. Големите имения оставаха затворени за него, а на дребните собственици и през ум не минаваше мисълта да поканят свещеника. Строгата му присъда над лекомислието на времето и над пиянството още повече допринесе за утвърждаване на мнението, че е невъзможно приятелството с него.

Така свещеникът загуби всякаква връзка с околния свят и продължи след работа да се затваря все повече и повече в кабинета си. Защото не е приятно човек да има едно лошо стопанство, смазана от грижи жена и бедни деца. Към всичко това сега се добави и посещението на епископа със заплашителните му думи на сбогуване.

Настъпваше пролетта на 1815 година.

Докато седеше в кабинета си, свещеникът гледаше замислено към нивите, по които се бяха задържали тук-там заснежени места. Пред него на масата лежеше разтворена Библия, от която се подаваха много листчета хартия, за отбелязване на определени места. До Библията имаше един голям лист с бележки за неделната му проповед, но през последните седмици мислите му бяха толкова лабилни, че му беше много трудно да ги събере около едно определено нещо.

След като епископът си замина, нощем той започна да се измъчва от тежки душевни противоречия. Усещаше толкова много омраза около себе си, а сега и несигурност за бъдещето се бе стоварила заплашително върху раменете му. Дали той беше твърде самоуверен в служебните си задължения? Нямаше ли да е по-добре, ако бе поел в службата си, и особено при погребението на ленсмана, по един очакван от другите път и бе казал само няколко общи думи за божието милосърдие? Тогава той бе сметнал за свой важен дълг силно да въздейства върху всички, които се бяха увлекли от нечестивите действия на ленсмана, като се опита да ги подтикне към сериозен размисъл и разкаяние. Да, беше пожелал да изкорени всичкото зло, което бе останало в душите след опасния пример, да го унищожи, като каже открито колко осъждане заслужава такъв един живот.

Дори епископът му бе казал, че не се пада на нас да съдим, и беше цитирал притчата за фарисея и митаря.

Фарисей ли беше той? Нима задача на свещеника бе да подбужда хората към още по-голямо безпътство, и да гледа на всичко със снизхождение? Това може би беше удобно — но дали бе по волята на Бог?

Мислите му поеха към онова, което виждаха очите му: пролетната земя, която се подаваше изпод останките на снега. Предстоеше вече пролетната сеитба и при тази мисъл той веднага бе налегнат от грижите за всевъзможните разходи за семена за посев и за сечива; а зад всичко това дебнеше несигурността на поста му след прощалните думи на епископа.

Отвън се чу трополене на файтон и грохот на тежки копита, което прекъсна мислите му. Изправи се и се заслуша, като душата му бе обзета от силно безпокойство, даже страх. Дали не идваха да му донесат решението, за което го ос предупредил епископът?

Външната врата се отвори и в преддверието се чуха тежки, премерени крачки. Някой почука — не страхливо, като почтително духовно чедо от общината му, а уверено. Той стана неволно, обърна се към вратата и разтреперан, си пое дълбоко дъх, преди да извика, колкото е възможно по-спокойно:

— Влез!

Вратата се отвори рязко, с един замах, а не предпазливо, както обикновено и очите на свещеника се приковаха в най-неочаквания за него посетител.

Дори през ум не би му минало, че на прага на вратата му ще стои не кой да е, а Стария Даг Бьорндал. Свещеникът бе поканен преди време за сватбата в Бьорндал, но в последния момент бе отказал. Нито той, нито жена му имаха желание да се появят между всички ония високопоставени хора. При такива големи пиршества свещеникът никога не се чувстваше добре. Неговото някогашно намерение да се сближи с хората отвъд гората бе постоянно отлагано и с течение на годините бе съвсем забравено. А и Аделхайд не бе имала необходимост от него.

Веднага предложи стол, сложи листа с бележките в Библията, затвори я, отмести я настрана и започна да прибира и мести насам-натам перодръжките и мастилницата. Най-накрая обаче седна и обърна лице към посетителя, който го бе изненадал толкова много. Навярно и Даг беше научил за речта му над гроба на ленсмана и идваше сега да му изиска сметка.

От Бьорндал всяка есен донасяха в свещеническия дом един елен — най-хубавия подарък, който получаваше жена му. Цял елен беше добре дошъл при толкова гладни деца. Свещеникът се усети, че го развълнува опасението да не би тия пратки да спрат, и бързо спря една сълза — до там ли беше стигнал — да мисли само за това, в мига, когато Даг за пръв път бе влязъл в кабинета му?

Свещеникът трябваше да се усмихне дружелюбно, да каже колко се радва на това посещение, което беше чест за него, както правеше винаги, когато бяха на четири очи. Но през последните безсънни нощи и самотни дни безпокойството се бе загнездило дълбоко в него и непрестанно бе тласкало мислите му към болния проблем: дали той не се бе държал наистина като фарисей и какви последици щеше да има това за него и най-вече за семейството му. По тази причина го обзе подозрението, че и това неочаквано посещение трябва да има връзка с омразата, която той срещаше сега навсякъде. Беше под натиск и заклеймяване от разни посоки. Хората искаха да го превърнат в безобиден, дружелюбен и посредствен свещеник.

Напълно уверен в това, той седеше ням и намръщен и гледаше очаквателно госта си. Старецът бе наместил стола си така, че беше полуобърнат с гръб към прозореца, като погледът му се насочваше край свещеника по-надълбоко в стаята.

Тъй като свещеникът продължаваше да си стои занемял, Даг се обърна с въпросителна, полуплаха усмивка към него.

— Нямаш представа защо съм дошъл, нали? — попита той.

— О, напротив, знам — рече свещеникът. — Вече знам защо идват… силните на деня.

Изненадан, Даг повдигна вежди и го погледна. Горчивият привкус на думите не убягна от вниманието му, смисълът им обаче остана непонятен за него.

Внезапно свещеникът удари с ръце по подлакътниците на стола и уверено скочи на крака.

— Известно ми е защо идвате вие. Всички бяха вече тук: писарят, наместникът, епископът и други… и искат да ме задължат и принудят да говоря по тяхно наставление. — С неподозирана за него бързина, той сновеше насам-натам из стаята и размахваше треперещите си ръце; гласът му заглъхваше от емоция, сякаш той бе готов да се разридае. — Искате да ме заплашвате с уволнение и глад за мен и семейството ми, но онова, което казах за ленсмана, е мое убеждение и аз се придържам в проповедта си към дълбокото убеждение, че така трябва да бъде според строгото Божие писание. Ясно ли ти е, Даг Бьорндал? — Както размахаше двете си ръце, той застана пред Даг.

Обиденото учудено изражение на Стария Даг първоначално се промени в хладно спокойствие. Сега обаче и той се изправи в цял ръст и сложи ръката си тежко върху рамото на свещеника.

— Ще седнеш ли най-накрая? — попита той. — Искам да ти кажа няколко неща.

Свещеникът замълча смутен. Гласът на Даг не звучеше злобно, както гласовете на другите, а тихо и дружелюбно. Двамата седнаха на столовете си, Даг се обърна така, че погледът му да не причинява смущение на свещеника.

— Тук съм по съвсем различен повод, но понеже ти отвори дума за тези събития и явно си страдал, искам да ти кажа моето мнение относно това. Чух нещо във връзка със случилото си и с радост щях да дойда и по-рано, ако знаех, че тя те е засегнала толкова дълбоко. Онова, което си казал за ленсмана, няма да го коментирам; ние двамата с него не бяхме приятели. Онова обаче, което ти проповядваш в църквата или на гробищата, за мен е твое право. Имал съм си работа с мнозина, но да взема да уча един свещеник как той трябва да проповядва, за това не съм достатъчно образован. Но явно е необходимо днес да ти кажа, че ти си най-добрият свещеник, когото съм чувал през живота си.

Тези думи накараха свещеника да се наклони ниско напред на стола си и да впери очи в полуобърнатото лице на Даг. Той не искаше да изпусне нито една от тези спокойни, тежки думи. А когато Даг приключи, той едва чуто рече:

— Благодаря!

Даг обърна внимателно стола си и го постави така, че да седи точно срещу свещеника, вероятно за да изрази, че има да казва още нещо. Домакинът го гледаше колебливо и питащо.

— Много искам да ти кажа нещо друго, ако позволиш. — И без да чака съгласието му, Даг продължи с тих, будещ доверие, глас: — Грешиш, отче, грешиш обаче не в това, което ми разказа току-що, а в нещо друго. Занемарил си домакинството с жена си и децата си, както и самия себе си, заради което губиш уважението на хората… уважението към самия теб, а също и към словото Божие. Щеше да се чувстваш по-сигурен и вкъщи и между хората, и на амвона, ако поддържаше по-добре домакинството си. И тогава нямаше да има нужда да се криеш така в кабинета си, както се говори, че правиш. Грижи се за домакинството си и иди сред хората; тогава по-добре ще можеш да разбереш делата им. Тогава и те ще хранят по-голямо уважение към теб, и самият ти няма да бъдеш така несигурен, когато нещо ти се изпречи на пътя.

Объркан, свещеникът седеше и неспокойно галеше с ръка облегалката на стола. Отново настъпи за известно време мълчание. Явно Даг бе приключил с речта си, а той трябваше явно да се реши и даде отговор.

— За съжаление, това, за което говориш, е вярно — отвърна той. — Обаче всичко, което човек реши да направи в живота си, струва пари; а пък аз нямам…

Даг се покашля, за да го прекъсне.

— Знам това, както знам, че също така имаш и дългове. Това също е известно на хората и също не е редно. Давал съм заеми вече на мнозина. Ако нямаш нищо против, ще ти помогна да се избавиш от дълговете и високите лихви, с които имаш да се бориш. И после ти ще можеш да си набавиш онова, което ти е необходимо, за да изправиш на крака домакинството си, и да можеш да станеш нов човек.

Свещеникът се разчувства при тези думи. Трябваше да избърше набързо очите си с длан, а гласът му видимо отказваше да му служи, когато той, след дълго мълчание, поиска да говори и да благодари. Най-накрая успя да каже, че усеща, че няма да остане още дълго свещеник тук.

За да си изясни всичко, Даг поиска да разбере какво точно се бе случило. И едва сега научи как най-високопоставените хора от общината се бяха съюзили против свещеника, както и за думите на епископа на сбогуване.

Остана замислен дълго. Загледан в една точка пред себе си. Стария Даг не беше свикнал някой да е по-влиятелен от него. Но един епископ — това беше нещо съвсем друго. Дори не беше виждал епископ. Най-близкият му подобен контакт беше, че Аделхайд беше внучка на епископ. Помисли известно време защото не можеше да се примири с мисълта, че той, Стария Даг, не ще успее да превъзмогне някак си и тази история с епископа. Накрая заговори с твърд глас:

— Тези дни смятах и без друго да ходя до града… ще видиш, че нещата с епископа ще се оправят.

От събранието в Ейдсфол до сега свещеникът знаеше за настъпилите големи промени, беше му известно, че дори чиновниците, в това число и най-високопоставените, имаха уважение, дори страх пред новата сила в страната — или по-скоро пред старата сила, която сега отново бе станала толкова могъща в тинга[7]. „Селяните сега притежават цялата власт“ — бе дочул да се говори така.

Бе обзет от надежда, че Стария Даг Бьорндал ще отиде в града и ще говори с тамошните хора за него. Според славата, която имаше, Даг беше много влиятелен човек, а точно сега имаше зад себе си и тази сила на тинга. Можеше да бъде избран за какъвто пожелае. Никой не можеше да предположи какво би сторил такъв човек, ако му се противопоставят.

Свещеникът седя дълго, изпълнен от чувство на радост и благодарност към този силен мъж. Бе зовал в мрака на нощта Бог, беше се молил горещо за помощ и откриване на правия път; и сега при него бе дошъл не кой да е, а самият Стар Даг, като едно оръдие на Господ. Но това можеше да бъде и изкушение. Може би то беше само една брънка от веригата на неговите изпитания. Свещеникът мисли дълго, а лицето му стана спокойно и уверено, както в самотните часове, които прекарваше тук, в кабинета си, за да събере силите си и да се появи като служител на Бог; нещо повече — лицето му придоби строгия израз, който имаше, когато излизаше на амвона. В главата му нахлуха много мисли; той вдигна глава и погледна Даг, взря се твърдо в очите му.

— Името Тецел говори ли ти нещо? — попита той.

Даг помисли със сбърчени вежди. Бе чувал името, но кой беше този човек? Да, той бе мислил някога над това дали така наречените тезиси на Лутер не се наричаха така по името на търговеца на индулгенции, и заради това сега успя да си спомни кой бе човекът. Не можеше само да разбере какво целеше свещеникът с този въпрос. Най-после му отговори на въпроса кой е Тецел.

— Да — рече твърдо свещеникът, — обаче аз не съм Тецел. Ако ти си дошъл тук с вяра, че парите и силата, които ми предлагаш, ще ти бъдат от полза на оня свят, мой дълг е в такъв случай да ти кажа, че бих те измамил, ако ги приема. Ти днес ми даде много. Също и аз искам да ти дам… от малкото, което имам. Тъй като тук сме на четири очи, искам да ти припомня, че пред Бог не се зачита подаянието, зад което се крие мисълта за купуване на Божия благосклонност. Твоите пари и твоята власт са само един заем, който ти е даден. Онова, което се брои, е волята, с която ги управляваш. Сега сам можеш да прецениш дали мога да приема твоята помощ или не.

Горд като орел, Даг бе вдигнал глава и първоначално изгледа свещеника с унищожителен поглед; след това обаче се сдържа и бавно сведе надолу глава, като вдигна ръце и покри лицето си с тях.

— Това ли е мнението на хората за мен? — попита той със странно дрезгав глас. — Смятат, че съм се заел да си купя опрощение на греховете?

Сега трябваше да го утеши свещеникът. Той стана, отиде при Даг и сложи ръка на рамото му.

— Никой не ми е казвал подобни неща за тебе, Даг Бьорндал. Напротив, мнозина те наричат добър човек. Не бива така да разбираш думите ми. Исках само да те предупредя, да ти отворя очите, в случай че си се заблудил. Защото има безброй много хора, които се заблуждават в тези неща.

Стария Даг насочи твърд поглед към свещеника. В очите му се четеше тъга и наред с нея спокойствие. Той си спомни за многото часове, когато се бе увличал в подобни мисли, и сега преодоля наранената си гордост. Разбира се, и той се бе заблуждавал относно това — дълго време. Нямаше никакво основание да се чувства оскърбен от думите на свещеника. Напротив: трябваше да отдаде уважението си на тази дръзка честност от страна на човек, който се намираше в такова тежко положение. Ако бе няколко години по-млад, свещеникът без друго щеше да проиграе с подобни думи предлаганата му подкрепа. Тогава той би станал и би си отишъл веднага. Но възрастта и годините правят хората по-търпеливи и ги научават на трудното изкуство да познават сами себе си. Даг се усмихна на свещеника и каза, че спокойно може да приеме парите и помощта му в града, а също и съветите относно свещеническия дом, които той, Даг, мислеше да му даде.

— Понеже — рече Стария Даг накрая, — изобщо не дойдох тук за това. Всичко ми хрумна заради думите, които сам ти каза в началото.

Свещеникът го гледаше изпитателно.

— А тогава за какво дойде?

В тона му се долавяше недоверие. Очакваше някаква важна причина, за да се убеди, че Даг наистина не е дошъл за тези неща, които занимаваха ден и нощ самия него.

— Всъщност дойдох да съобщя за едно кръщение — рече Даг, а очите му заблестяха от гордост и чиста радост.

— Кръщение? — попита свещеникът. — В дома ви отново се е родило дете?

— Да — отговори Даг и на цялото му, иначе строго, лице, се изписа лъчезарно щастие. — Бог не е строг колкото неговия служител, той вече даде на един стар човек малко опрощение.

Свещеникът се разсмя от сърце, вдигнал заканително пръст. Знаеше колко тежко беше засегнала Бьорндал мъката заради смъртта на двете деца, и не на последно място — Стария Даг. И знаеше какво означаваше за него, в не едно отношение, обстоятелството, че се бе родило дете. Изпита желание да попита дали е момче, но се овладя, извади кръщелните документи от долапа и се приготви да пише. Отвори за справка при първите две момчета и попълни отначало датата и целите имена на родителите, преди да попита как ще се казва детето.

— На името на баща ми, Тургайр — отговори Даг.

Момче беше значи.

— Но нима не искаш да го наречеш Даг? — попита свещеникът.

— Не!…

— Защото смяташ, че ще има и други?

— Да — спокойно отговори Даг и свещеникът продължи да пише. Но когато посегна да посипе с пясък написаното, Стария Даг се прокашля и рече: — Веднага можеш да впишеш към него и едно второ, което ще се нарича Даг.

Свещеникът го погледна смаян.

— Близнаци са — рече сухо Даг.

За да запази живота на новородените, всичко трябваше да бъде направено достатъчно добре. Затова Даг се зае сам да отиде и ги запише в кръщелните документи при свещеника. С това той щеше да му направи и посещението, за което отдавна имаше намерение. Дълбоко в себе си имаше съвсем мъничка задна мисъл, че Бог ще запише това пътуване в неговата сметка и заради това ще остави двете момчета да пораснат. Мисълта за това бе причината, която го накара да наведе глава при предупредителните думи на свещеника относно опрощението. Съвсем не е лесно за хората да останат с добрите си дела чисти от всякаква мисъл за опрощение на греховете им. Онова обаче, което той предложи на свещеника, беше плод на съчувствието, породило се в душата му по време на техния разговор.

— Гледай ти — мислеше си на връщане към Бьорндал, — значи, стоиш и се хвалиш за добрата си воля, а пък гледаш изпод око към особеното опрощение, което би могъл да получиш за нея!

Съвсем скоро Стария Даг отиде в града. С кого говори и какво прави там, никой не научи, но пристигна писмо от епископа до свещеника, в което се казваше, че той е научил от съвсем достоверен източник истината за ситуацията и няма повече да коментира поведението на свещеника.

Рано или късно всичко излиза на бял свят. Онези, които се бяха скрили зад епископа, разпитаха и научиха, че планът им не бе успял, а обстоятелството, че Даг беше ходил и свещеническия дом и след това в града, не остана в тайна. И хората кимнаха с глави и решиха, че е Стария Даг…

Свещеникът и жена му дойдоха за кръщавката в Бьорндал заедно с трите си най-големи деца, но това не беше последното им посещение.

Свещеникът последва добрите съвети на Даг. Ставаше все по-въздействащ с проповедите си към хората и се превърна в многоуважаван свещенослужител. С домакинството и паричните му затруднения Даг се занимаваше доста дълго време, тъй като в тази област свещеникът беше и си остана неумел човек. Едва след като Даг стигна до мисълта да повери всички стопански и парични работи на жената на свещеника и получи съгласието на мъжа й, едва тогава за дома им настъпиха по-добри времена.

26

Това започваше отново!

Дебелата Марте вдигна глава от възглавницата, седна тихо на леглото — и се вслуша в мрака вън.

Хваната с две ръце за ръба на леглото, тя се разтрепери и имаше чувството, че някаква хладна змия пълзи по гърба й.

Чула го бе много ясно. Някой беше в кухнята. Познато й беше това скърцане на пода. То не беше от само себе си; ако някой пристъпеше към големия шкаф, тогава подът под него изскърцваше. Освен това през пролуката на вратата не се виждаше никаква светлина, вън беше тъмно — следователно не можеше да бъде човек. Тя се вслушваше, вслушваше; отново бе настанала тишина.

Да напусне тази работа, беше почти немислимо; как да отиде отново сред християни; тук можеше да се полудее от страх, какъвто плъзваше почти всяка нощ. Не, не можеше вече да се живее тук, в Боргланд. От тази стаичка, намираща се зад кухнята, човек можеше и да не излезе повече жив. Бе съвсем възможно това.

Всички се опитаха да я успокоят, когато тя започна да им разказва за нощните призраци в кухнята, но и всички бяха доста пребледнели от страх. Тя не беше единствената, чула по коридорите и стълбите нещо, подобно на виене на побеснели кучета, също и страшния смях, който бяха дочули да идва отнякъде, когато миналата седмица седяха една вечер в кухнята — той не беше на жив човек.

От незапомнени времена в Боргланд бяха сторени всички големи и малки грехове — такива, които не можеха да се споделят с никой християнин — и затова никак не беше чудно, че тук бродеха призраци.

— Тихо! — ето отново — два пъти едно след друго и…

Дебелата Марте се опря, люлеейки се, на разперените си ръце — и беше готова да скочи от леглото. Чу някакъв звук — сякаш някой отваряше вратата на шкафа, а пък тя бе здраво заключена; после пък се чу шум, като че се тракаха чаши и прибори, разнесе се и глух вопъл. След това продължително време беше съвсем тихо, но Дебелата Марте така се люлееше от страх, че бе принудена да си прехапе езика, за да не се чува тракането на зъбите й.

— Хууу, какво беше това!… — Сякаш нечии ръце дращеха по стената до нейната врата…

Долови ясно как външната врата на кухнята изскърца, плашещ креслив смях проряза мрака на кухнята, зловещ стон, а после всичко заромоля заедно, а малко по-късно навън се чу звън сякаш от вериги, които се влачат във всички посоки по пода, като всичко удряше и звънтеше в стената на нейната стая, както и във всички ъгли на кухнята.

Дебелата Марте бе скочила от леглото и се бе скрила под него. Остана там през цялата нощ, трепереше и тракаше със зъби, загубила ума и дума.

Един-едничък призрак дори би бил достатъчен да всее ужас; когато обаче нахлуват цели ята призраци вкупом, тогава…

Навсякъде по пода в кухнята на другата сутрин лежаха разпилени калайдисаните съдове. А тяхното място беше на полицата откъм стаичката. Вратата на шкафа беше отворена, обаче катинарът не носеше никакви следи от взлом.

Че в Боргланд бродеха призраци, знаеха всички, но това беше вече извън мяра.

Когато госпожица Елизабет разбра, че последният срок за изкупуването е изтекъл и правото на Даг Бьорндал като собственик беше станало неоспоримо и Боргланд бе завинаги загубен, тя така овика баща си, че цялата къща ехтеше, като някои казваха, че са чули как тя се заканвала да подпали къщата, когато Стария Даг или Аделхайд се появят следващ път тук; от този ден госпожица Елизабет не бе излизала от стаята си. Как можеше да живее без храна — това беше загадка; но тя не желаеше да слиза долу, когато полковникът ядеше, а и не позволяваше да й донесат храна в стаята й. Не желаеше да живее от милостта на Стария Даг.

Брат Лоренц отново бе станал пълен господар на себе си, откакто Елизабет се беше затворила. Започна да обикаля, както правеше това по-рано, из обора и навсякъде, през всички часове на деня и нощта; разказваше на всеки, който го изслушваше, разни неща, като развеселяваше и забавляваше всички.

Говореше нещо как бе срещнал една нощ Елизабет в преддверието, но това беше, разбира се, халюцинация на луд. Бе помислил, че я вижда, защото се боеше от нея. „Нея дяволът ще я вземе, както е жива“ — обичаше да казва той и това бяха едничките му смислени думи според хората.

Полковникът често менеше настроението си. Понякога той държеше главата си изправена, в опит да си възвърне старата стойка, като си подсвиркаше, по-често обаче забравяше и ходеше приведен и сгушен, сам по пътя си. Добре му се отразяваше обстоятелството, че Сивер Бакпе го поздравяваше все така почтително, а когато един ден получи писмо от Стария Даг — да бъде така любезен и да прегледа дали има нещо за ремонт в къщата — сякаш се пробуди от тежък сън.

Започна да разпорежда и заповядва, и докато продължаваше това, бе отново жив човек. След това Даг го помоли да бъде така любезен и да наглежда стопанството, докато Сивер Бакпе дойде за най-усилната работа по време на жътва.

Положението, в което се намираше полковникът, беше доста приемливо. Стария Даг не му предлагаше пари за усилията му, за да не го обиди, но поръча да донесат от града тютюн, ракия и вино, като всичко това бе дадено на полковника. Първия път той остави нещата да стоят дълго време недокоснати, но после стана така, че започна да очаква дори с нетърпение следващата доставка. Най-лошо беше положението с дрехите му. Наистина, още имаше доста неща от добрите стари времена, но не бе никакво удоволствие да се разхожда човек, както го правеше брат Лоренц, в дрехи, които отдавна бяха излезли от мода.

С уверени стъпки се движеше Сивер Бакпе между плевника до езерото и градината на Боргланд. Отиваше към западните граници. Беше в апогея на жътвата и работата нямаше край. Но Стария Даг му беше наредил да не работи, а само да надзирава. Трябваше и винаги да помни, че е главният ратай на Бьорндал, и заради това да не влиза в конфликт с полковника.

Но ръцете на Сивер го сърбяха да подхване сам най-тежката работа с огромните си лапи и не се чувстваше много добре, когато трябваше да бъде само надзирател, но явно бе, че тук, в Боргланд, трябваше да бъде така, щом е наредено от Стария Даг. Дъвчеше тютюн между зъбите си и плюеше надалеч. Изведнъж спря и погледна през храстите в градината. Сега най-после го видя.

Огромното му телосложение с грамадни крака, на които имаше широки ботуши, застана удобно и впери очи. Върху лицето му имаше дълбоки бразди, бръчки и гънки от лятното слънце, зимните виелици, попа и изнурителната работа. И всички тези гънки по лицето му се движеха, живи и лъчезарни, около очите му. Той се промъкна, приведен, още по-навътре, и очите му, които можеха да изглеждат така различни — ту строги, ту дебнещи, ту лукави — блестяха с необичайна закачливост. Долната му челюст, която бръснеше на всеки празник, обаче сега, в края на седмицата, беше обрасла с гъсти и дълги косми, продължаваше да се движи и усърдно да дъвче тютюна. Той побутна тежките си лапи, с дебели, загрубели от работа и здрави като рогове, нокти, подпря ги на хълбоците си, приклекна на колене и се загледа усмихнат пред себе си. Пред храстите имаше градинска къща, насред площад, който бе застлан с дялани камъни и бе обграден с жив плет, както и засенчен от големи стари дървета.

Брат Лоренц пристъпваше на площада в тържественото си облекло от времето, когато е бил в разцвета на младостта си. Дрехата му беше от огненочервен плат, избелялата светлосиня копринена подплата се подаваше отдолу. Жилетката все още притежаваше малко от стария си атлазен блясък, но беше по-скоро сива, отколкото жълта, а кадифените панталони блестяха във всички цветове от тъмносиньо до тъмнозелено. Дантелите на яката и ръкавите му навярно са могли да бъдат наречени бели в началото на века, а копринените чорапи, някога също бели, сега изглеждаха съвсем утрепани от живота. Въпреки това брат Лоренц сякаш имаше живот и блясък в старата си премяна, като ситнеше насам-натам, наперен под есенното слънце, въртеше с две ръце бастуна си и гордо виреше триъгълната шапка над зеленикаво–жълтата си напудрена перука. Тананикаше си някакви тактове от менует, правеше няколко странно гиздави стъпки и се навеждаше с поклон. После хвана бастуна и го сложи като флейта на устата си и засвири майсторски и обаятелно, според преценката на Сивер. Изведнъж брат Лоренц отпусна бастуна си, поклати глава и лицето му придоби веселия израз, който имат понякога лудите. Направи едно движение с протегнатия си напред бастун, сякаш чукаше на някаква врата.

— Елизабет, там ли си? — попита той с явна подигравка в гласа. — Да ти донеса ли от кухнята нещо за ядене, за да няма нужда сама да ходиш?

Съпроводи думите си с един толкова дяволски зловещ смях, че Сивер си помисли, че никога в живота си не беше чувал нещо толкова отблъскващо.

После лудият свали шапката си, поклони се и сложи една целувка на собствената си ръка с такъв замах, че плитката на перуката падна над окото му. Тогава Сивер избухна в смях, който приличаше на сухо цвилене, но когато брат Лоренц се втурна уплашен да бяга и се скри зад градинската къща, където сложи на земята бастуна, шапката и перуката си. Сивер Бакпе вече се тресеше в такъв неудържим смях, че цялата околност се разлюля. Никога в живота си не бе виждал такова представление.

Кашлица и виене на свят приковаха един ден полковника на легло. Той така трепереше, че дори леглото му се люлееше, бе казала слугинята, която чистеше при него. Беше още жътва и работниците всекидневно сновяха с коли между Бьорндал и Боргланд.

Така в Бьорндал научиха новината, че полковникът се е разболял. Още на другия ден Стария Даг прекрачи за пръв път прага на Боргланд. Отиде в спалнята на полковника и седна до леглото му. Бе му донесъл едно шише най-хубав френски коняк, който болният трябваше да пие като горещ грог.

При пристигането на Даг завесата горе в стаята на госпожица Елизабет се раздвижи леко, както и при заминаването му.

До късно през нощта полковникът непрестанно искаше вода към горещото питие и прислужницата можа да си легне едва призори. Тя бе от Утбретан, наричаше се Нета, не бе вече млада и всички я познаваха като жена, която обича истината и се бои от Господ. Когато се качваше по стълбището, тя забеляза една светлина на другия край на коридора, до стаята на госпожица Елизабет. Там коридорът правеше остър завой и вратата на госпожицата оставаше зад ъгъла, така че не се виждаше. Когато обаче вратата бе отворена, на отсрещната стена на коридора можеше да се види отблясък.

Спря се на последната стълба и започна да пристъпва ту на единия, ту на другия си крак, като се колебаеше дали да отиде в стаичката си, или да търси спасение отново надолу по стълбите. Светлината зад ъгъла на коридора растеше така тъмночервена и страшна, а във въздуха се носеше такава странна миризма на изгоряло и опърлено, на дим и злощастие… Сърцето на Нета започна да бие все по-бързо и по-бързо, в ушите й бучеше все по-силно и по-силно, че тя не можеше нито да помръдне краката си, нито да отлепи очите си от светлината.

Вратата на госпожица Елизабет трябва да бе широко отворена, защото отблясъкът на стената отвън се разшири и стана светъл и ослепителен. Нета се хвана за сърцето и политна да падне. На стената израсна тъмна сянка, започна да става все по-голяма и по-голяма, като се насочи напред по пътя към стаята. После около очертанието на сянката изведнъж избухнаха пламъци и тя започна да хвърля искри. В къщата прозвуча пронизителният писък на човек, обхванат от безумен страх, чу се глухо падане — и всичко отново потъмня и затихна.

Нета се свлече в подножието на стълбището и така я намериха — окървавена и пребита, почти обезумяла. Полковникът се появи, като се олюляваше от треската и многото грог, със свещ в ръка, а след него се втурнаха прислужничките и един работник.

Полковникът искаше да разбере какъв беше този вик и тропот по стълбището. Нета обаче можа да каже само няколко несвързани думи:

— В стаята на госпожицата… живият дявол… виеха се пламъци и миришеше на дим… госпожицата изкрещя страшно…

— Хм… — Изведнъж полковникът изтрезня напълно и се наведе отпаднал. Сведе надолу глава, като се бореше да си поеме дъх. Бръчките на лицето му изведнъж станаха болезнено дълбоки и разкривиха изражението му с болка и ужас. Вдигна лице и отблъсна всички настрани с разтрепераната си лява ръка и тръгна, като се спъваше, към стълбището и се спусна, сякаш някой го гонеше, нагоре по него.

Останалите гледаха след него, слугините трепереха от ужас. Също и работникът стоеше нерешително, докато полковникът достигна дълбочината на коридора. Накрая обаче и той тръгна, наведен и с тихи стъпки, след господаря си. След малко се върна също така тихо, задъхан и смразен.

— Госпожицата е мъртва — рече той.

Не каза обаче нищо за това — как старият полковник бе събрал парцалите и главните, които бяха лежали на пода в стаята на госпожицата, и ги бе угасил, докато самия той само бе надничал от вратата.

Така дяволът бе взел госпожицата още жива.

— Неправилно е държала свещта — рече полковникът. — Дрехите й отпред изцяло са изгорели.

Никой не искаше да се доближи до госпожицата и полковникът се принуди сам да я положи в ковчега. И от това, че трябваше да я докосва, на ръцете му се появиха ужасни рани, които трудно щяха да зараснат или щяха да останат неизлечими.

27

Легендата разказва, че колибата Вестли е първата къща, която си издигнал първият мъж от рода Бьорндал, когато дошъл в тези гори, бягайки заради по-силния враг от запад.

Тази колиба още се намираше горе, западно от скалния хребет след брезовия лес, последния фронт на горите пред високата планина. От тук човек можеше да види безкрайно далеч над гористите планински гърбове, които се спускаха на запад в други посоки.

Колибата бе леко изкривена заради вятъра и столетията. Слънчев пек, дъжд и зли зимни мразове бяха въздействали през вековете върху дървото, от което бе изградена. То беше сиво-бяло и напукано, дори нацепено, с широки, криви пролуки, които проникваха дълбоко навътре.

Изхабените скоби на вратите скърцаха и ридаеха, когато вятърът проникнеше. А когато бурята започнеше да утихва, тогава скелетът на постройката лека-полека се наместваше отново, и тя все повече и повече лягаше на една страна, уединявайки се. Бушуваше ли злостна буря, колибата се клатеше, издигаше се, като за отбрана, и се издигаше достолепно.

Откъм долината в един такъв суров, ветровит ден на ранната пролет през гората от запад се изкачи чужденец. Той приседна за малко на един от върхове с борови гори и внимателно започна да се оглежда назад, в посоката, от която бе дошъл, през гористите върхове и потъналите зад тях долини. От време на време въртеше главата си и се ослушваше, като оглеждаше и другите посоки наоколо. Беше силен младеж, с брадва на пояса, с големи юмруци, почернели от боядисване на кожи или някакво подобно занимание. От вкиснатата бира с ръжда от желязо в нея, с каквато смес боядисваха тогава кожите, оставаха следи дълго време по ръцете.

Мъжът обръщаше и разглеждаше ръцете си, сякаш се чудеше защо бяха толкова черни. Изправи се, огледа се наоколо и видя колибата Вестли, намираща се високо на брезовия хребет.

Снегът там беше още бял, както насред зима.

Изпълнен със смъртен страх, мъжът се оглеждаше и ослушваше наоколо и преди всичко — назад. После пое бързо през боровете и се отправи към колибата.

Колкото по-високо се изкачваше, около него заваля сняг и бурята се усили, но той продължаваше да върви решително срещу нея, като се оглеждаше боязливо на всички страни и най-вече — назад. Беше навлязъл много навътре, прехвърляйки хребет след хребет, като последното му изкачване го водеше по много стръмен и мъчителен път; снегът тук ставаше все по-дълбок и по-дълбок, а вятърът направо режеше, мразовит като през зимата.

Мъжът стъпваше тежко и неуморно газеше в снега, крачките му ставаха все по-ситни, той обръщаше поглед назад и оглеждаше недоверчиво следите си; вятърът и снегът обаче ги заличаваха.

С последни сили той открехна вратата на колибата и влезе вътре.

Малко хора си спомняха какво бе преживял Младия Даг. Той вече бе умирал веднъж.

Тогава, когато бе загубил опора на Планината на мъртвите и бе паднал, бе преживял с бистра глава и будно съзнание, в продължение на един миг, ясната мисъл: сега умирам. Да, бе запазил след това дори нещо като спомен, не само заради охлузванията и раните, които бе получил при падането, а също така и заради страшния удар най-накрая, който беше самата смърт. Оттогава насам го измъчваха всякакви мисли; не само виденията, за които бе разказал на Аделхайд.

— Животът е смърт — беше казал той тогава и тези думи, произнесени от собствената му уста, се бяха върнали към него, бяха го просмукали отвътре и оттогава той смяташе, че усеща смъртта в много неща на този свят — близко, твърде близко до себе си. Прехвърли в съзнанието си своя досегашен живот и намери там много часове, прекарани в борба с мечки и ранени елени, много луди катерения по отвесни скални стени, над планински пропасти, в търсене на ястребови и орлови гнезда, много спускания със ски по страшни склонове и много лекомислени преминавания по крехък лед напролет, твърде много случаи на непредпазливо боравене с пушка — така че изстрелът често пъти му бе опърлял косата по слепоочието. Бе умрял само веднъж досега, но много пъти вече бе стоял съвсем близко до смъртта. Да, смъртта беше част от живота…

Естествено, ако искаше да живее безопасно, можеше да си стои долу в имението. Но не умираха ли постоянно хора от всички възрасти, колкото и да се пазеха? Един го убиваше светкавица в собствената му къща, друг — копитото на някой кон; трети падаше от каруцата си, а онези, които седяха у дома си, биваха сполетявани от всевъзможни болести. Неговата собствена майка се бе подхлъзнала на леда и бе умряла от това.

Предпазливостта не помагаше особено. Човек трябваше да приеме всичко така, както то идваше. Затова Младия Даг тръгна по обичайния си път през горите — по-непредпазлив от когато и да било.

Смъртта беше за него вече стара познайница. Той и смъртта сякаш се бяха хванали ръка за ръка. Но животът го тревожеше. Всичко в живота беше така непостоянно. Той не можеше да забрави по-голямото си момче; беше станало вече истински човек със собствени мисли, думи и въпроси. Никога не можа да заличи от паметта си последното впечатление от него — малкото му, измъчено лице. Даг беше монолитен, както целия му род, и той бе обичал от цялото си сърце детето. Мъка като тази не може да бъде понесена от човек.

Вероятно това го караше да не се радва толкова много на новородените си деца и се задържаше често далеч от вкъщи, от момчетата и Аделхайд, от имението и от живота изобщо. Не смееше втори път да обича нещо толкова безгранично и силно.

Често му се случваше, естествено, да го обземе, както и по-рано, копнежът да се върне вкъщи, когато бе отсъствал твърде дълго — копнежът за малките, за Аделхайд и за голямата му светла стая, която го очакваше с отворена врата към съседната стая и трите негови живота в нея. И често, както бе на път, неочаквано свиваше назад и тичаше, колкото можеше, за да стигне вечер у дома. Тогава се оставяше да бъде запленен от магията на вечерите, когато Аделхайд свиреше на старото пиано и пееше хубавите песни, които замайваха главата на човек и проникваха до дълбочините на сърцето, или пък когато, седнала пред камината в нейната стая, придружаваше с тихо тананикане сребърните звуци на своя музикален инструмент.

Избягваше да остава две вечери поред у дома. Щастието в живота го плашеше. Бе толкова непостоянно, а той му се отдаваше така безусловно. Всъщност сам не знаеше това толкова съзнателно; но усетът му го предупреждаваше и той отиваше надалеч.

Често Аделхайд изпадаше в дълбоко отчаяние, защото не разбираше това негово държане. Дойдеше ли си обаче Даг, тя забравяше веднага мъки и грижи. Тогава в нейното щастие оставаше само една-единствена пукнатина. Това беше едно видение, което често пъти се появяваше в мислите й: тъй като Даг ходеше така непредпазливо в горите, можеше един ден повече да не се върне.

Младия Даг бродеше из северните гори същия ден, когато мъжът от западните долини се изкачваше към колибата Вестли. Искаше да се прехвърли на запад. Откакто помнеше, там никога още не бяха секли дърва. Издигаше се гъста, дива гора, със съборени от ветровете дървета и изгнили дънери.

Един поток се стичаше от планината и тръгваше на запад към едно езеро; но оттам нататък се извиваше остро на изток, като се вливаше в голямата река, която се спускаше между склоновете в посока на Бьорндал. Младия Даг сега искаше да изпита този поток при топенето на снеговете и да види дали ще може през идващата пролет да се спуснат по него салове, ако там решат да секат дърва.

Обхвана го нещо като безпокойство, докато беше на високото в гората при върха с боровете. Северният вятър донасяше снежен въздух от планините и събуждаше в него някои спомени. Той вдигна глава и помириса въздуха, а главата му бавно се обърна на север. Какво го теглеше да върви все по-нагоре сега, в самото разпукване на пролетта?

Натъкна се на сняг и зимна буря още при последните борови възвишения, а при брезовите склонове на север видя да искрят белоснежен дим и зима. На един крив, прогнил бор намери ските си. Пъхна крака в закопчалките и се спусна на север — право срещу вятъра, който, колкото Даг се изкачваше по-високо, толкова повече се усилваше, като най-накрая прерасна в буря…

Изкачи се до горе, до цепнатината в гребена на планината, над брезовите гори. Дълго стоя там, треперещ от умора след трудното изкачване по безконечните стръмни склонове, и се загледа, както през пролетта преди две години, над високото плато — към Планината на мъртвите. Снежната буря го шибаше в лицето и проникваше мразовита до кожата му, така че имаше чувството, че се е изложил съвсем гол на стихията й. Студът провикваше до мозъка на костите му.

Но планината опиваше невидима. Нищо, освен буря и облаци снежен прах.

Тогава той се обърна назад и се остави на бурята да го тласка известно време надолу през брезите, за да слезе отново към боровите гори. Но изведнъж реши да завие на запад. Можеше да пренощува в колибата при потока, като по този начин още утре рано щеше да бъде близо до горите там, както и до речното корито. Бурята бушуваше бясно, но сега той бе вече твърдо решил да стигне до колибата.

Когато човек познава пътеките и ги кръстосва отдавна не си дава сметка колко трудни стават при борба с бурята, колко по-дълги стават, дори непонятно дълги. На Даг, който беше изморен вече от по-рано, пътят се стори безкраен. Възможно беше да е сгрешил посоката, или пък не знаеше къде е, тъй като бурята не му позволяваше да вижда. Той бе принуден да напрегне всичките си сили, цялата си воля, и все пак имаше усета, че стои на едно място.

Беше ли снегът бял?

Не — сега вече не. Беше сив и ставаше все по-тъмен. В края на краищата всичко пред него стана черно като нощ, без облик и форма.

Светли ивици прорязаха мрака, като го обляха в кървавочервено сияние, след което отново се смрачи, стана сиво, след което — черно, напълно черно.

В устата си имаше вкус на кръв, горчиво-солен, отблъскващ сладникав вкус на кръв, а после отново сол и земя, като междувременно под него всичко започна да се люлее — краката, ските, снегът; даже самата почва пропадаше. Снегът и земята се вдигаха пред него. Той мушна ръце в снега и се опря направо на земята пред себе си.

В него се събуди някакъв първичен усет, дълбоко от подсъзнанието, животинското в него му подсказваше, че лежи на снега, изпънал крака и ръце. Без да мисли, отново наместо краката си в закопчалките на ските, изправи се и приливът кръв, който бликна в тялото му при това движение, го пробуди отново за живот, защото краката му пак започнаха да се движат напред. Да, дори когато бурята се нахвърляше с такава сила, че го издигаше почти над снежната повърхност, дори и тогава той се оттласкваше напред. А щом нощната буря се разбесня над високите хребети и склонове, Даг вече се стовари в заслона на задната дървена стена на колибата Вестли.

Беше се заблудил в бурята. Бе започнала в началото на север, като Даг си определяше посоката по нея. Гледаше постоянно как бурята го удря отдясно, това му бе известно дори и по времето, когато му прилоша; а вървеше ли така, щеше да се движи право на запад, където ще стигне колибата Раус, която се намираше под боровите склонове, на север от планинското езеро, което имаше намерение да огледа на следващия ден. Но вятърът се бе насочвал все повече и повече на изток, а заедно с него и Даг, и понеже постоянно внимаваше да усеща вятъра отдясно, Даг се бе изкачвал все по-високо по склона, все повече бе извивал към север, бе заобиколил колибата Раус и беше стигнал далеч на запад, до реката, която слизаше от високите планини.

Накрая беше забелязал, че се е отклонил, защото се бе насочил право към колибата. Сега той се надигна леко, вдигна нагоре ръце и опипа с пръсти къде е вратата, отвори я леко и с последната искра от животинската си жажда за живот провлече крака през дълбокия сняг и се стовари вътре в колибата. Бурята затвори с яд вратата зад гърба му.

Като че ли стихията беше гонила точно него. Ревеше като безумна около колибата, спускаше се надолу през скалните пропасти, стичаше се от всички страни. Понесеният от нея сняг се вдигаше, като кипеше като бурно море, събираше се на грамади, затрупваше колибата, въртеше се и танцуваше над мястото, където бе колибата вече бе погребана и скрита.

Нощта изтичаше, час след час бурята продължаваше да реве, пречупваше и поваляше стогодишни борове по върховете като сухи клечки, беснееше с последната ярост на зимата.

В мига, когато бурята бушуваше най-яростно и колибата Вестли бе погребана сред снежен прах и снежен кипеж, ивица син дим се накъдри над мястото, където покривът беше потънал в снега. Димът беше мигновено отнесен, но други вълма пропълзяха отново, като се понесоха с бурята в едно.

Рано сутринта Даг седеше при огнището и си печеше сланина. Беше лежал изтощен и вдървен на земята, с ръце под себе си, като бе спал няколко часа; после стана, седна, с вдървени и вкочанени крайници, и си накладе огън, след което в колибата се разнесе апетитен мирис на печена сланина.

Изведнъж той вдигна глава и се ослуша. Бурята ревеше и вилнееше, колибата се люшкаше насам-натам, както обикновено ставаше, гредите скърцаха и стенеха. На Даг се стори, че долови и друг някакъв шум, съвсем близо до себе си, но това бе вероятно отново бурята. Отново се наведе над жаравата. Дали бе слухът, усетът или друго нещо — никой не знае кое прави един зрял човек така чувствителен.

Извърна поглед към леглото и все едно видя там смъртта. Един здрав, див мъж, с очи изцъклени от жажда за убийство или от ужас, с вдигната нагоре брадва в силните си черни, изопнати ръце.

Мъжът се втурна напред, брадвата падна, защото Даг се хвърли от столчето си със светкавична бързина върху крака на човека. Острието на брадвата удари в камъните на огнището, от което изскочиха искри. Няколко секунди на бясна борба между две диви животни, после се чу пронизителен писък, изпълнен с болка и смъртен ужас, вик, който заглуши бурята и всичко друго. Едното от двете животни се надигна запъхтяно на колене, изправи се, като трепереше, в цял ръст. После, като влачеше другото животно, чиято глава удряше с тила си по земята, то отиде до вратата, отвори с крака и колене и изхвърли товара си навън, сред развилнялото се море от сняг.

След като вратата отново бе затворена, подпората бе бутната, за да се заключи, Даг застана сред светлината от огнището.

Миришеше на изгоряла сланина сред жаравата, дръжката на брадвата се бе превърнала във въглен, огънят пъплеше около тигана, сини пламъчета трептяха и се стрелкаха, пламтейки още известно време.

Даг беше сляп за всичко наоколо. Стоеше като вкаменял, само гърдите му се надигаха и спускаха, като от единия му ръкав се стичаха капки топла кръв на пода.

За щастие, Аделхайд не бе сега тук, за да го види. Не изглеждаше никак добре. Косата му бе настръхнала диво, дрехите му бяха раздърпани. Но не това го правеше страшен. Лицето му — то беше страшно. Челото му бе сбръчкано на дълбоки бразди над носа му, веждите му бяха опнати като ястребови крила, а очите му гледаха изпод тях — неузнаваеми и мрачни. Синият периметър около тъмната му зеница бе изчезнал, а самата тя бе станала зловещо голяма и ужасяващо черна. Носът му изглеждаше необикновено тесен, костта му се очертаваше остро под кожата, а ноздрите му трептяха застрашително. Устата му бе полуотворена вляво, като стиснатите зъби блестяха жълто–бели в страшна усмивка; под тях изпъкваше, упорита и широка, брадичката му, все пак със своята лека, благородна извивка, която беше така забележителна някога в Ане Хамарбьо, както и при Стария Даг.

Мускулите по гърба му потрепваха така рязко, че раменете му се раздвижваха, докато главата му беше приведена напред. Сърцето му биеше лудо.

Измина доста време, докато той обуздае звяра в себе си, след като веднъж бе напълно изтървал юздите му.

Не е редно да прибереш вътре при себе си един убиец, след като преди минута си бил принуден да се бориш с него на живот и смърт.

Но Даг направи точно това.

Беше сигурно, че човекът щеше да замръзне в снежната буря навън. Така че Даг махна подпорното дърво, отвори вратата и излезе навън. Снегът бе вече престанал, но бурята продължаваше да вилнее все така студена, като вдигаше вихрушки и носеше снега из въздуха. Човекът не беше на мястото, където го бе хвърлил Даг, над него бе навян сняг, затова Даг успя да го намери едва след като се спъна в него.

Той го довлече вътре, обърна го на гръб и го прислуша. Да, беше жив; но едната му ръка стоеше странно пред гърдите му, а доколкото Даг си спомняше, при схватката човекът съвсем не се бе проявил като сакат.

Много неща му се бяха случвали в гората. Няма нищо по-лесно от това да си изкълчиш ръката, когато се бориш с големи дървета. По всяка вероятност човекът бе извикал така пронизително заради изкълчване на ръката си. Даг го настани удобно и приготви всичко необходимо за бързата манипулация, която бе необходима, за да се намести ръката отново.

Може би бе бутнал леко ранената ръка, която бе вкочанена от студа. Във всеки случай мъжът дойде в съзнание и впери в него огромни ужасени очи. В същия момент Даг направи хватка с коляното си и с двете си ръце, като ръката се върна на мястото в ставата. Човекът едва ли беше дотолкова в съзнание, за да разбере какво става с него, като по всяка вероятност си мислеше, че този ужасяващо силен мъж има намерение да му строши ръката. Усети ужасната болка и изкрещя толкова силно, че викът му още дълго звучеше в ушите на Даг. Измина доста време, докато Даг го накара да разбере онова, което бе станало. Най-накрая той се надигна и седна на леглото; остана седнал там, държеше болното си рамо и гледаше втренчено Даг. От време на време потреперваше от ледени тръпки, толкова силно, че зъбите му изтракваха. Навярно се дължеше на болките, както и на студа, който още сковаваше тялото му, а може би беше и заради страх.

Даг не го погледна. Отиде до огнището и махна от огъня почти зачервения тиган.

— Ето че сланината ми изгоря по твоя вина — рече той, като че ли това беше нещо по-лошо от удара на брадвата.

Брадвата блестеше в огъня без дръжка, защото тя бе изгоряла. Даг се отнасяше грижливо към сечивата. Затова извади брадвата от жарта. После сложи тигана на полуотворената врата, за да изстине на вятъра. Когато бе достатъчно охладен, го внесе отново вътре, извади от раницата си друго парче сланина, наряза я на ивици и я изпече.

Отстрани мъжът гледаше с алчни очи и жадно поемаше апетитната миризма и почти не повярва на очите си, когато Даг дойде до леглото с тигана, столчето и раницата, сложи тигана до него, извади и наряза хляб.

— Сигурно си гладен — рече Даг, а мъжът не отказа.

Започна да си чупи хляб със здравата ръка. Често се опарваше, докато си взимаше и духаше усилено върху сланината и пръстите си. А Даг извади ножа си, за да си набожда с него малки късчета сланина. След като заситиха острия си глад, Даг изведнъж го погледна и започна да се смее със своя тих момчешки смях.

— Много лош занаят си избрал — рече той.

Човекът потрепна и хвърли бърз поглед към Даг. После погледна черните си ръце и промърмори нещо като „обущар“.

— Ти си гробар — студено рече Даг, като задържа погледа му, който го отбягваше.

И преди още онзи да събере смелост да го попита какво иска да каже с това, получи отговор.

— А защо го уби?

Човекът не се опита повече да отрича. С наведена глава и ръце, които трепереха, той разказа прастарата история за невярната жена, за алкохола и за един твърде силен удар, който носи смърт. А после поиска непременно да разбере толкова ли се вижда, че е убиец, щом Даг веднага бе разбрал това.

— Е — отговори Даг, — когато някой бяга посред снежната буря толкова надалеч в планините и напада с брадвата си един невинен човек, явно е, че за него нещата са на живот и смърт.

Мъжът попита дали Даг ще го издаде на ленсмана, а очите му бяха изцъклени от страх.

— Всъщност тук аз съм ленсманът — рече Даг, — и когато бурята стихне, ще те заведа в колибата до Свартиернкоя и там ще те затворя. Ще подхожда на черните ти ръце.

С учуден поглед мъжът гледаше към Даг, докато му говореше. Никога не бе срещал такъв странен човек. На вид хубав и изтънчен, но силен като животно, със студен поглед и неумолим в приказките си, но все пак… Беше го внесъл вътре и така го бе спасил от сигурна смърт в снега, бе му наместил ръката и го бе нахранил. Дали сега това, което той казвате за затварянето, беше на шега или наистина?

В този момент Даг го попита защо не го е убил, докато е спял на пода.

— Спал си тук? — попита го учуден другият. — Аз също явно съм спал. И когато се събудих, ти седеше там и си печеше сланината.

— А ти реши веднага да ме нападнеш в гръб, така ли? — попита Даг с презрение.

Дълго време се гледаха, после онзи наведе поглед към ръцете си. Най-после каза, че бил обезумял от страх и си помислил, че Даг го преследва.

— И тъй като вече нямаш задръжки, реши, че можеш да убиваш всеки, който ти се изпречи на пътя, а?

Бурята бе вече утихнала, когато Даг отиде до вратата и погледна какво е времето.

Даг отведе мъжа на изток, до колибата при Свартиернкоя, и му показа, че там има брадва и гърне, както и други домакински прибори, закачени високо на гредите; даде му остатъка от храната си и го посъветва да стои засега тук. Ако някой дойде да го преследва, той може да бяга право на север и да се скрие в планината. Освен това може да си изкорени малко от гората, ако реши.

— Но да знаеш, че ако убиеш някого тук — добави Даг, — тогава няма да намериш скривалище никъде по света.

Мъжът го изгледа бързо. Сега Даг изобщо не се шегуваше.

Когато Даг тръгна отново на запад, огледа течението на потока, който искаше да използва за спускане на дървата, и замислен, се насочи назад през планините.

Докато вървеше, си мислеше за един друг мъж, за рибаря Бьоре. Той бе получил подслон от баща му, а доколкото Даг знаеше, и ръката на Бьоре бе нанесла тежък удар някога, заради любимата му. Животът можеше да бъде толкова безсмислен, че инстинктът, който иска да роди живот, понякога подтиква човек да отнеме живот.

В един момент Даг се сети, че бе отишъл горе, за да види Планината на мъртвите, и тя му беше изпратила тази буря, която едва не го погуби, и като не можа с нея да му стори нищо, планината бе променила посоката на вятъра и му бе изпрати убиеца в колибата. Но той не й се сърдеше. Тя беше в правото си. Той не биваше да се изкачва горе, на самия череп на смъртта, а после да се върне и да демонстрира, че въпреки всичко още е жив; не трябваше да предизвиква планината точно по времето, когато тя издигаше снагата си насред пролетната буря, като зловеща заплаха над живота.

Че и този път успя да се спаси, това му изглеждаше истинско чудо. В този миг си спомни нещо казано от Аделхайд. Тя се молела за него — така му бе признала веднъж — всяка вечер.

В него се събуди силното желание да се върне у дома. Беше преживял твърде много и то му беше достатъчно този път.

Даг не гледаше безкрайната земя на прадедите си с очите на собственик, не държеше главата си високо и не се чувстваше голям.

Бе свел главата си ниско, а умът му бе зает с мисли.

Чувстваше се по-близък със смъртта, отколкото с живота.

28

Цяла година след раждането им близнаците в Бьорндал толкова много плачеха и беснееха, че изтощиха майка си и на следващото лято човек едва можеше да я познае. Страхът, който я бе завладял след загубата на първите й две деца, караше Аделхайд да бъде постоянно нащрек. Също, разбира се, не беше за пренебрегване и фактът, че бе родила две деца едновременно.

Двете пъргави млади същества караха Стария Даг да се смее от сърце. Прислужниците, които помагаха в детската стая, наричаха първородния „красавецът“, а брат му — просто „другият“. Ун Хамарбьо бе помагала при идването им на бял свят и бе внимавала кой щеше да бъде наследник на имението. Стария Даг често я питаше дали е напълно уверена в твърдението си и така смешно местеше погледа си от „красавеца“ към „другия“. Гледаше „другия“ с особено изражение. Ун обаче изобщо не се съмняваше кой се беше родил пръв. По-малкият, който бе кръстен с името Даг, не беше хубав. Имаше нещо ъгловато и недодялано в него не само веднага след раждането му, но и месеци по-късно. Самата Аделхайд призна това веднъж, като го повиваше.

— Не се безпокой — утеши я Стария Даг, — аз и Даг също сме били такива; излезли сме само грубо одялани от утробата на майка си, но животът после ни е шлифовал доста добре.

Едва сега Аделхайд разбра защо той постоянно повтаряше въпроса си към Ун дали е сигурна кой е първородният. Старецът очевидно щеше да се радва повече, ако вторият беше първороден.

След смъртта на госпожица Елизабет, късно през есента, Стария Даг отиде за втори път в Боргланд — сега вече не за да посети болен. Така беше нагласил нещата, че там бе получена преди това една доставка от града, за да не би при пристигането му полковникът да изпадне в неловко положение и да няма с какво да го посрещне.

Двамата разговаряха за много неща до късно през нощта, като по някое време Даг заяви, че на драго сърце би купил всички мебели и движимо имущество, които се намират в къщата, на една обща цена. Те ще станат негова собственост, но полковникът ще остане да живее тук и да използва всички тях като свои, докато е жив.

Със съжаление полковникът отвърна, че всички ценни предмети — сребърни предмети и други подобни дреболии, са били продадени лека-полека отдавна. А пък мебелите и останалата покъщнина са в много лошо състояние и заради това са почти без стойност. В края на краищата направиха договор, според който полковникът прехвърляше на Даг или неговите наследници собствеността върху цялото имущество в Боргланд, от мига, когато той и брат му бъдат погребани, както е редно.

Даг изпрати и известна сума, за да може един дърводелец да поправи всичко основно и да сложи в ред всичко в Боргланд. С това Даг си спечели правото да поддържа имуществото в добро състояние и на мястото, където бе стояло от векове — докато един ден някой влезе като собственик там. Под този „някой“ Даг разбираше по-малкия син на Аделхайд.

Да, в главата на Стария Даг се въртяха много мисли. Той се радваше на малките момчета и подреждаше всичко така, че някога да могат да станат независими свободни хора — планираше далеч, далеч напред. Но при цялата тази предвидливост не забравяше и майката на момчетата. През лятото след раждането на децата се опита да я накара да излиза на чист въздух и да се движи, но тя не смяташе да се откъсне, макар и за съвсем кратко време от момчетата. Добре виждаше как тя все повече и повече слабее, но той имаше отлична памет. Спомняше си много добре хубавото някогашно момиче, Аделхайд Баре. Принуди се да изтърпи през първото лято и последвалата зима, но в началото на идното лято в Бьорндал докараха кон от града. От време на време Даг купуваше някой черен кон, жребец или кобила, щом преценеше, че можеха да послужат за освежаване кръвта на конете в имението му. Новият кон обаче беше кафяв, с къс и огледално гладък косъм; той не беше работен кон с едри кокали, а благородно животно с високи крака и нервна хубост. Стария Даг извика Аделхайд навън, за да го види; никога в живота си тя не бе виждала такъв прекрасен кон.

— Мисля, че е английска порода — рече Стария Даг, — и съм го купил за теб. Сега ще можеш да яздиш, когато пожелаеш.

В началото Аделхайд не можа да разбере кое е накарало Стария Даг да направи това. После обаче си спомни, че му бе разказвала как някога в детството си бе препускала, като десетгодишно момиче, с баща си, и колко много се бе радвала на това яздене. Но оттогава бе изминало толкова много време, че тя се съмняваше дали вече може да язди, а и такъв един прекрасен кон бе твърде много за нея.

Колкото до язденето, каза й Даг, щом някога е можела да язди, достатъчно е само отново да започне, а иначе конят бе хубав, да, но той не бе нищо в сравнение с това, което тя бе донесла със себе си в имението. Беше още млада, а този кон вървеше спокойно и уверено.

Заедно с коня бе доставено и едно седло, като в края на краищата Аделхайд се видя принудена да се съобрази с желанието на Стария Даг и да опита няколко хода по обградения с дървета път и през селището. Животното вървеше като че ли танцуваше, така че тя започна да излиза почти всеки ден, а вятърът и слънцето облъхваха бледото й лице, което досега бе стояло затворено в стаята.

Стария Даг се присъедини към нея една вечер; вървеше редом, докато тя яздеше коня надолу по пътя. От този път, като се повървеше малко, се отклоняваше наляво едно тясно пътче и изчезваше зад храсталак, който затваряше гледката към полето. Даг й даде знак да го последва. Конят потича известно време между лесковите храсти, изведнъж обаче пред очите на Аделхайд се разкри пейзаж, какъвто тя не бе виждала никога в живота си. Тази година източната страна на имението бе в ливади, като вятърът ги милваше безкрайно нежно и меко и носеше към Аделхайд един топъл дъх от слънце, трева и от милиони цветя. Големи разлистени дървета и храсти обрамчваха пейзажа.

Една брезова гора лежеше в това море от трева с бели стъбла и шумолящи листа, светла и висока под слънцето, но с тайнствени сенки сред гъсталака. Стария Даг нагази в ливадата и даде знак на Аделхайд да се приближи към него.

Двамата преминаха пояса от цветя и каменния насип, който е бил нахвърлян тук някога, когато са били очертавани нивите наоколо, и така стигнаха до брезовата гора. Даг вървеше напред, конят беше след него. Аделхайд бе принудена да се навежда и да кара коня през ниско надвиснали клони, но въпреки това послушно следваше Стария Даг. Колкото по-дълбоко проникваха, толкова повече се разредяваха стволовете; изведнъж тя спря сепнато коня и замръзна в почуда.

Тук беше като в църква — като в светилище.

Високи и стройни се изправяха брезите в равномерен пръстен около една покрита с трева площ, а около най-вътрешния кръг от дървета имаше втори, по-величествен. Всички дървета бяха високи и прави, сякаш бяха стояли по-рано гъсто едно до друго, като са били принудени да се стремят нагоре, за да си осигурят светлина и слънце за короните си. Едни бяха млади и нежни като момичета, с блестящи, сребърно-бели стъбла, други бяха грапави от годините, ръбати и с набръчкана кора, с черни петна сред белотата — но се издигаха като вълшебни стволове, държейки гордо короните си високо в небесата.

Дърветата стояха позлатени откъм източната страна на обраслата с трева площадка под вечерното слънце, което достигаше само до края на тревата и караше цветовете на всички растения да блестят приказно.

По време на цялото им пътуване от пътя до тук Стария Даг бе мълчал, а Аделхайд го познаваше достатъчно добре, за да запази и тя мълчание, докато разбере намерението му. Но тя не успя да разгадае какво искаше той сега. Може би желаеше само да й покаже колко хубаво е тук — толкова прекрасно, че човек иска да заплаче, заради това че човешкият живот е толкова кратък, с толкова малко години.

Накрая тя рече тихо, сякаш от устата й се изтръгна само един лек полъх:

— Има ли нещо, заради което ме доведе тук?

— Да — отговори Стария Даг, — нали ми беше разказвала, че не можеш по никакъв начин да забравиш дългата брезова пътека, по която си се разхождала на кон като дете. Аз нямам брезова пътека за теб, а за да се засади и порасне бреза край моите пътища се изисква много време. Ще остарееш през това време. А и аз няма да съм вече жив, когато ще може да се язди с кон между брезите. Затова огледах миналото лято гората тук и есента накарах да отсекат някои дървета и да разредят гъсталака, да изкоренят дънерите и да заравнят земята; после през пролетта посяхме тук малко трева и разредихме дотолкова горичката, че сега човек може свободно да минава между стволовете. Можеш да яздиш във вътрешния кръг от дървета, а също и във външния — колкото искаш. А пък ако искаш да погледаш към ливадите около целия гъсталак наоколо, зад най-външния ред брези ще е приятно за яздене.

Тя гледаше надолу към Стария Даг, като гладеше предпазливо бляскавата копринена шия на коня си. Той стоеше с прибрани крака и гледан отгоре, изглеждаше доста широкоплещест — истински великан по ръст, но главата му бе странно сведена и очите му гледаха покрай Аделхайд към зелената поляна, докато вечерните лъчи се плъзгаха по стволове те на дърветата, а слънчевият блясък върху листата бавно избледняваше. Един стар човек при залез-слънце, унесен в мисли, кои то никой не можеше да разгадае, насред една черква, която бе съградена от самия Бог.

Това й беше достатъчно. С течение на годините у нея чувствата бяха станали по-силни от разума. Тя скръсти ръце върху шията на коня, наведе лицето си над тях и заплака с един плач, който прониква в сърцето на човека. Стария Даг вдигна очи към нея, но отново се извърна и продължи да мълчи.

Той заговори едва когато плачът й утихна и тя отново можеше добре да се овладее:

— Хайде да пояздиш още малко наоколо, преди да се върнем вкъщи.

С бавен ход тя подкара коня безмълвно към обградения със стволове път и обиколи край тревата зад най-предните дървета.

Докато вечеряха, Аделхайд рече:

Никога не съм виждала такова красиво нещо в живота си. Човек става по-добър, когато язди на коня там, сред брезите. Но откъде ти дойде на ум всичко това и особено за този път, който сякаш води към вечността?

— Откуп — кратко отвърна Стария Даг.

— Какво означава това?

— Попитай… свещеника — тихо отговори Даг.

Да, ето че една друга жена започна да препуска с кон по пътищата далеч в полето, година след като госпожица Елизабет фон Гал бе отишла в гроба. Аделхайд предприемаше с коня разходки до дома на свещеника и понякога посещаваше и стария полковник в Боргланд, като го канеше да поиграят карти с баща й в Бьорндал. Полковникът идваше и се чувстваше добре. Не бе длъжник никому на този свят.

Да, Аделхайд препускаше често, ходеше също и в Хамарбьо, но най-често завиваше на изток, към горичката от брези и никой друг, освен Сивер Бакпе, не биваше да се докосва до нейния кон. Той така го почистваше, че конят лъщеше като сатен и хората го наричаха копринения кон на Аделхайд.

— Стои по мъжки изправена на коня — казваше Стария Даг.

— Кавалерийска кръв — отговаряше Баре и изпълваше гърдите си.

29

— Ела за малко с мен — рече Стария Даг една сутрин на Аделхайд и отвори вратата към кабинета. Тя вдигна към него леко изплашен поглед.

Бе много остарял, бе станал мълчалив и сериозен. Даже и отчаяните опити на децата, които се надпреварваха кое да припълзи по-бързо по пода и после на коляното му, не можеха да го накарат вече да се усмихне.

След като затвори вратата на стаята, в която влязоха, той тръгна с тежки крачки към бюрото. Тя вървеше след него.

Даг взе няколко тефтера и ги сложи върху бюрото до прозореца.

— Заповядай, седни — помоли я той.

Това доста я обърка. Защо трябваше да седне в креслото на стария Клинге, до неговото бюро? Стария Даг обаче не откъсваше погледа си от тефтерите и продължаваше да сочи към креслото. Аделхайд пристъпи колебливо и седна.

Старецът също седна и слънцето, което падаше отвесно над бюрото, го освети. Аделхайд го погледна отстрани. Никога до днес той не беше изглеждал толкова посивял и стар — да, даже очите му, които можеха да бъдат така блестящо сини, дори и те бяха посивели.

Даг се подпря на бюрото, с едната си ръка прокара длан по челото си, после я сложи над очите си, за да се предпази от слънцето.

— Наближава времето да приключа със земния си път, а Даг постоянно е много унесен след Планината на мъртвите… Ти, Аделхайд, си сега най-силната тук вкъщи, ти ще трябва да започнеш да се грижиш за това, което един ден ще поемат момчетата. Трябва да поразгледаш при възможност тефтерите. И ако не разбираш нещо някъде, питай ме. Видя от къде ги взех, можеш да ги върнеш отново там.

Погледът на Аделхайд се закова върху него, после върху тефтерите и накрая върху шкафа. Кабинетът с неговия голям прозорец винаги й се бе струвал толкова предразполагащ… Но сега, въпреки слънцето, което нахлуваше на златни тласъци в нея, въпреки бръмченето на мушиците и стария приятен дъх на тютюн, който бе останал навярно още от времето на Клинге, стаята изведнъж й се стори мрачна и студена — дори нещо повече: при думите на стария Даг по цялото й преминаха ледени тръпки, сякаш я лъхна отворен гроб. Промълви на пресекулки, че той без друго има още много години пред себе си, че му няма нищо и може да се каже, че е съвсем ненужно да се бърза друг да поеме тефтерите или каквото и да било друго. В крайна сметка тя се разрида над старите книжа на капитан Клинге и не знаеше какво да предприеме.

След като я изслуша, Даг стана и я помоли отново да го последва, защото имал да й показва още много неща. Гласът му звучеше уморено и глухо. Аделхайд се изправи като насън и прекрачи за пръв път прага на голямата спалня. Тук единият прозорец беше отворен, завесата се люлееше от топлия вятър, а също и балдахинът над голямото семейно легло, което беше донесено преди много години от имуществото в града на фамилията Холдер, се полюшваше тихо, тежко и с достойнство. До стената имаше една несъразмерно голяма ракла, потъмняла заради многото железни ребра.

— Всички покривки за маса и сребърни прибори на Холдер, както и тези от имението, са в тази ракла. А в едно отделение са сложени всякакви накити — рече Стария Даг. — Ще получиш ключовете някога по-нататък.

Даг отиде до леглото, извади голям лост и фенер, сложи свещ в него и я запали. После отвори катинара на една вратичка, която се намираше зад леглото и водеше към мазето, кимна с глава на Аделхайд и пръв заслиза надолу. Спарен въздух от мазето удари Аделхайд и само волята на Стария Даг, на която тя не можеше да противостои, можеше да я накара да тръгне и тя надолу. В мазето имаше празна вдлъбнатина с неправилна форма. Бе издълбана направо в скалата. Там лежаха на земята една купчина плоски камъни. Стария Даг ги премести настрана с помощта на лоста, после взе стълбата и я спусна в дупката, която се откри под камъните. Тръгна напред, Аделхайд след него и двамата слязоха в дълбочината. Там имаше два сандъка. Даг отвори единия и вдигна похлупака на едно малко отделение. Бръкна с ръка и извади много вързопи сгънати книжа под светлината на фенера.

— Ето тук има писма за закупени имоти и други документи за пари, които ми дължат различни хора — заяви той и сложи отново книжата вътре, после и похлупака над тях. Над главното отделение на сандъка имаше една кожена покривка, която той махна. — Отгоре тези пари са изгнили — рече той и започна да рови в тях, бързо и сърдито, като изхвърли на земята извън сандъка купчина книжни пари.

— Но тук отдолу има още малко сребро, отчасти от старо време, отчасти от житото, което братовчедът Холдер продаде за моя сметка. Малко сребро от сделките с жито имаме в Хамбург, то е вписано горе в документите, а разписката за него е тука при другите книжа. Получил съм и в брой известно количество сребро, то лежи тук при старото. Сега ще отидем и ще преброим част от него.

Говореше бавно и спокойно. Извади от джоба си една кесия от щавена кожа. Със същата ръка, която държеше отворена кесията, той се подпря на ръба на сандъка, наведе се над него и започна да вади, шепа след шепа, сребърни талери, като ги броеше на глас и спокойно ги слагаше в кесията. Отброи няколко стотици. Още веднъж бръкна с ръка в сандъка, а отдолу все още се чуваше звън. Но той не каза нищо, само завърза връвта и остави кесията на земята. След това събра с крака книжните пари и ги хвърли най-отгоре, простря върху тях кожената покривка и затвори сандъка. На пода останаха да лежат няколко смачкани банкноти.

Когато се качиха обратно, той изпразни кесията на масата и помоли Аделхайд да преброи отново талерите. Безмълвна, сякаш се намираше в някакъв друг свят, тя преброи невероятно голямата купчина сребро, като накрая се установи, че не липсва нито един талер от цифрата, която Даг беше назовал. Да, Стария Даг можеше добре да брои пари.

После избута купчината на края на масата и от там в кесията, след което я завърза здраво. После донесе восък и печат, откъсна къс хартия от шкафа, запали свещ и сложи на връвта печат.

— Това хората наричат съкровища — рече той със същия равнодушен глас, както и преди. — Пари за откуп — добави той.

Погледът й се задържа върху него. Той отново бе повторил тази дума, която бе казал вечерта, когато й бе показал „Пътеката на вечността“ в брезовата гора. „Откуп“ бе казал той и „Питай свещеника!“ — след това.

Сумата, която отброиха, Даг щеше да даде на Сивер Бакпе, за да отиде и да ги предаде на наместника. Тази сума Даг щеше да внесе в новата държавна банка, която трябваше да се основе в страната. Повечето хора изобщо нямаха сребро, други имаха съвсем малко, трети пък не искаха да изваждат на бял свят своето, но всеки трябваше да внесе, а когато нямаше сребърни талери внасяха по двадесет и пет книжни талера за един сребърен — наместникът имаше нужда от големи куфари и специални коли, за да пренесе всички тези книжни парцали.

— Когато сложих кесията със среброто на масата, всички си глътнаха езиците — разказваше по-късно Сивер Бакпе, — и как се ококориха, когато всички тези Кристиановци и Фредериковци с големи носове бяха отново преброени!

30

Стария Даг беше все с различно настроение. В някои дни можеше да играе с децата и да бъде много весел, друг път обаче ходеше с посивяла коса, посивяло лице и посивели очи — и тези сиви дни бяха все по-често и често.

Един есенен ден Аделхайд реши да отиде при свещеника. Искаше най-накрая да научи какво разбираше Стария Даг под думите „откуп“ и „питай свещеника“.

Тя попита свещеника за думите на Даг, но той изобщо не успя да й каже какво означават.

— Никога ли не е ставало дума за откуп? — попита Аделхайд.

Това накара свещеника да си спомни. Разказа й за първия си важен разговор със Стария Даг, като повтори, доколкото можеше точно, думите, които бяха изречени тогава — за Тецел и за други неща.

Аделхайд се върна, без да е проумяла връзката, ако изобщо имаше такава, между сегашната тъга на Стария Даг и онази дума, която бе произнесена преди толкова много време. Той значи бе питал свещеника дали хората смятат, че си купува опрощение на греховете. Разбира се, самата мисъл, че така лошо тълкуват добрите му дела, можеше да го огорчи, но Стария Даг стоеше твърде високо над това, за да вземе да се тревожи относно онова, което говореха или мислеха хората.

Не, нещо от тази дума без друго беше засегнало душата му и се бе свързало с мислите за смъртта, които трябва да се бяха породили в него след нещастието с първите две момчета и после с Даг. Всичко на този свят сега му беше безразлично.

Това че беше измъчван от душевни грижи, това не беше заради християнството, защото то беше вяра и откровение, знаеше го от бележките на дядо си; и все пак тя беше чела също, че не всички религиозни мисли бяха християнски, дори когато се отнасяха до истинския Бог.

Притесняваше се и за Младия Даг. Той отново прекарваше повече време в гората и все по-рядко се връщаше вкъщи, като беше много тъжен. Да, дори насред игрите с децата той можеше да се забрави, да застане неподвижно и да гледа замислено пред себе си.

Беше длъжна да ги спечели отново за живота — и двамата, иначе и у нея желанието за живот също започваше да се губи. Нали Стария Даг твърдеше, че тя е най-силната. В такъв случай тя именно трябваше да бъде силна и в това, но откъде да започнеше?

Един ден Стария Даг не се появи на закуска във всекидневната и Аделхайд попила госпожица Крюсе за него. Тя й отговори, че излязъл рано сутринта, с дрехи за гората и с храна за няколко дни.

От много години вече не се бе случвало Стария Даг да нощува в гората. Аделхайд скочи от масата, не можа да преглътне повече никакъв залък и нареди да й донесат дрехи, обувки и храна.

Вече веднъж бе поемала сама в гората. Тогава беше пролет с дълги дни, сега беше есен с дълги нощи. Не отиваше вече със същия дух, както тогава, но нали трябваше да бъде силна, както беше казал Стария Даг.

Старият Бистер, кучето, което й беше другар предишния път, бе умряло преди година и затова Аделхайд поръча на Сивер Бакпе да й доведе друго куче, с възможно най-остро обоняние, и да му сложи дълга каишка.

За втори път Аделхайд потегли към големите гори — сама.

Когато за последен път бе пристъпила в горите, беше при завръщането й от колибата до Свартиернкоя. Тогава беше светла, жива пролет и в гората, и в нейната душа. Сега беше есен — във всичко.

Кучето тичаше напред и душеше по каменния бряг на езерото Рьойсла, а Аделхайд го следваше, но не се чувстваше достатъчно силна като преди. Отдавна вече бе минало пладне, а тя все още не бе си позволила нито да си почине, нито да обядва. Само вървеше и вървеше — час подир час.

Чувстваше се безкрайно самотна. Със Стария Даг за нея умираха толкова много неща. Едва при това самотно пътуване тя осъзна колко безкрайно много бе той за нея, колко защитена се чувстваше тя при него в Бьорндал, денем и нощем. Да, едва днес й бе станало кристално ясно какво значи един силен и заслужаващ доверие човек за онези, кои то са около него.

Стария Даг й бе казал, че сега тя е най-силна. Ала тя не се чувстваше такава. Може би по-нататък, някога, тя щеше да стане като баба си, но сега още не беше. И самата тя още не искаше да бъде силна, имаше желание да си почине след преживяното досега, да бъде крехка — още известно време — под твърдия взор на Стария Даг.

Стигна до езерото Рьойсла, където водата се беше развълнувана и се разбиваше с тих шум в каменния бряг. Един отегчен звук, който заедно със свистенето на вятъра навяваше умора за Аделхайд.

Изведнъж кучето, което вървеше напред и душеше, като дърпаше връвта, се спря. Едно подушване във въздуха, тих, но енергичен лай и то се втурна бързо нататък. Аделхайд бе принудена да движи по-бързо краката си и това я пробуди от мислите й. Огледа се внимателно наоколо — над сивата есенна вода, която така спокойно удряше вълни в брега.

Насред езерото имаше остров, обрасъл нагъсто с мури. Сякаш там бе скрита някаква тайна на езерото, помисли си Аделхайд. Но кучето продължаваше да тегли и дърпа така ожесточено, че тя бе принудена да гледа пред себе си, като единствено от време на време поглеждаше с очакване към езерото.

Видя в далечината един залив; покрити с трева площадки се спускаха надолу към брега. И колкото по-нататък отиваше Аделхайд, а езерото оставаше встрани от нея, толкова по-широко се простираха есенножълтите черги, където в прастари времена е лежало пасището на Рьойсла, и сега тя съзря най-горе сред горичката малката колиба, която беше останала още оттогава, когато тук бе имало пастири. Необитаема и мъртва изглеждаше тя отвън. След това храсталакът, през който Аделхайд трябваше да мине, се извиваше на юг и запад. Това означаваше доста път през гъстата гора; и те вървяха дълго време, когато изведнъж Аделхайд съзря през една пролука сред дърветата съвсем близо пред себе си овчарската колиба. Устните й потрепериха, когато тя видя един стар човек да простира с бавни спокойни движения мрежа върху външната стена на колибата. Беше Стария Даг. Наистина, и в имението напоследък той често й се бе струвал стар, ала никога толкова, колкото сега.

Със замъглени от сълзи очи и разтреперани устни тя тръгна към него. Когато чу стъпките й, той се обърна.

Дълго време се гледаха един друг. Аделхайд разглеждаше скъпото изразително лице, което днес беше толкова старо. Колко отчаяние се четеше в тъжните сиви очи!

Стария Даг също я гледаше. Аделхайд винаги бе била красива, но толкова хубава като днес той никога не я бе виждал. В големите й живи очи имаше нещо подобно на морски дълбини, а чертите по челото и около устата, които годините в Бьорндал бяха направили, спомагаха лицето й да бъде така неописуемо миловидно. Лице на майка.

Накрая Стария Даг успя да проговори, че не е трябвало да си създава толкова труд заради него и че той не заслужава това.

Аделхайд не искаше да позволи на сълзите да я победят. Нали желаеше да бъде силна. Обаче гласът й трепереше, тя наведнъж заплака и каза, че той трябва да се върне с нея вкъщи, да не я оставя съвсем сама.

— Даг не се прибира, после и ти, с кого да споделя нещо тогава? Не можем ли да поговорим, да ми кажеш какво има, не можем ли да си помогнем един на друг, докато сме още живи?

Стария Даг стоеше и я гледаше трогнат, защото тя бе предприела заради него това дълго пътуване; чувстваше се и засрамен от думите й. Отговори, че има много да мисли и е преценил, че ще му бъде по-лесно тук сам, където всичко му беше толкова близко още от времето на младостта му.

Аделхайд неволно си спомни онова, което беше чувала за животните — когато усетят, че ги надвива старост или някоя болест, те се стремят да се върнат там, откъдето са дошли, като се скриват от очите на всички, за да умрат.

И Стария Даг също се бе се върнал сега — в горите си.

Най-после Стария Даг закачи мрежите на гредите на колибата, поотупа се, затвори вратата и тръгна с Аделхайд. И докато двамата вървяха сред горската тишина, с оскъдни думи, които опипват, и с дълги паузи между тях, най-накрая нещо в него се отвърза и той започна да говори — дума след дума. Аделхайд разбра, че наистина думата „откуп“, излязла от устата на свещеника, беше онова нещо, което бе довело до дисхармония в Стария Даг. Тя се бе впила в него и родила мисълта за смъртта — до отчаяние.

Аделхайд постоянно му подсказваше думите предпазливо, като му помагаше да се изкаже, и скоро те вървяха бавно, близо един до друг, надолу през планинската гора, като Стария Даг говореше, а Аделхайд слушаше.

— Знаеш ли, промених мнението си за живота и смъртта, представата си за хората и Бог по време на моя дълъг живот, Аделхайд. Онези хора, които ме смятаха за хитра лисица в паричните дела и в сделките, често си мислеха, че съм съвсем несведущ в другите дела в живота. Може би те имат основание в някои отношения, но не са съвсем прави. През младостта си живях известно време в града, бил съм там вечер в кръчми и странноприемници и съм слушал как хората говорят за Бога и света… а пък в семейство Холдер съм се срещал с най-различни хора, а и вечер, след работа, у адвоката, да, у различни хора. Разсъждавал съм много върху това не само тук, в Бьорндал. Чувал съм през живота си за толкова различни възгледи върху така наречената реалност — нашият Бог бил само една мисъл, а реалността била човек да влачи живота си, както и разни други неща, които прави животното. Но ние се различаваме от животните, Аделхайд. Щом станем по-възрастни и придобием мъдрост, осъзнаваме всеки ден от живота си, че ще умрем. А животното не знае това. Онова, което други хора наричат реалност, за него ние знаем съвсем малко. Така по различен начин се стича на хората животът по отношение на бита им, на здравето и други неща. Никой не знае как ще се стекат за него тези реалности. За смъртта обаче всеки знае; тя е единствената реалност, за която ние знаем със сигурност поначало и трябва да се съобразим с нея. Нашите мисли за смъртта и за всичко друго са реалност. На мен ми е невъзможно да намеря по-добра поука от тази. Макар че човек не може да вземе в ръце тези мисли, те все пак са така реални, както това, че аз живея и вървя тук в този вечерен час. Разбира се, ако искаме, бихме могли да бъдем като животните, можем да живеем, без да мислим за нещо друго, освен за всекидневната си храна и други подобни неща, както правят животните, и тогава да наречем това нещо реалност. И аз прекарах много години в такова съществуване, и аз; но сега са ми останали само няколко години още за размисли върху другите реалности, които имат корените си в смъртта. Получили ли сме веднъж човешкия си разум, за да знаем през всеки ден, който живеем, за смъртта, ние сме го получили и затова, за да се приготвим, всеки според силите си, за нея. Притежаваме мисли, воля и чувства, които стигат по-далеч от смъртта… до Бога. Човек не може да намери думи за всичко, но макар да не мога да въплътя това, както бих искал, в думи, в мен все пак има най-различни чувства, които могат да намерят своя основа само в обстоятелството, че над нас и в нас има един Бог. И тези чувства за мен са толкова реални, както парите и храната. Да, те са такава съществена част от мен, че бих се сгромолясал и не бих могъл повече да се вдигна от земята, ако те угаснат в мен. Това би означавало, както каза Даг преди време… че животът е смърт.

Иначе винаги спокойният глас на Стария Даг ставаше псе по-чужд и странен, все по-жив, като в последните му думи имаше мъчителна кървава тръпка, която излизаше от дъното на душата му.

До него Аделхайд вървеше с наведена глава, не виждаше нищо, нито пътя, нито камъните, нито тревата и билките, които обграждаха пътя като с жив плет. Сега тя вдигна лицето си и погледна в простора пред тях — към звездите, които изгряваха на синьото небе, докато вечерта се спускаше над земята.

Стария Даг продължи:

— Онова, което не ми дава мира в последно време, е, че се разпадна всичко… този покрив, под който живеех, тази увереност, която имах. Спокойното блаженство, което усещах по-рано, вече го няма. Виновна за това е думата на свещеника „откуп“. Мислих дълго върху нея; но тя постоянно се връщаше, все по-силна. Опивах се някога да си изградя мироглед — върху задълженията ни по пътя към смъртта. Съобразявах се колкото е възможно повече да живея според този мироглед, отнасях се към хората според него, към хората, които отиват срещу смъртта, и се опитвах, според възможностите си, да ги избавя от всекидневната грижа, за да имат време да помислят за този път. Накрая се оказах принуден да проумея, че всичко, което правех, всичко, което мислех, произтича единствено от желанието ми да се спася самият аз на брега отвъд смъртта. Правех всичко, само за да се сприятеля с Бог. И когато сам се изправям на съд пред себе си и посочвам грешките си, и това го правя, за да се оправдая. Всичко в мен става с намерението, че ще получа като отплата нещо много по-ценно. Пари за откуп, мисли за откуп, дела за откуп, изобщо откуп за онова, което съм съгрешил; и виждаш ли, с откуп и други подобни неща човек не може да се яви пред Бог. Не мога да помисля нищо, не извършвам нито едно дело без неизказаната умисъл, че това ще бъде за мое собствено благо. Пуснал съм корени, не мога да бъда изтръгнат от земята…

Аделхайд редовно ходеше на църква, бе чувала преди толкова много проповеди и беше чела много от книгите на епископа, но тези думи, произнесени с този отчаян сериозен глас, така мъчителни, така безутешни, излезли от устата на най-силния човек, когото познаваше, това бе за нея като смърт. Думи, за които тя се сещаше, увяхваха, поговорки, които знаеше, изсъхваха, нищо не можеше да я утеши. Стария Даг бе обмислил сам всички възможности, преди да дойде до това прост, първичен извод. Познаваше го добре — от многото разговори върху различни проблеми.

Двамата минаха покрай една лятна кошара. Кравите лежаха на топло в мрака на кошарата и се наслаждаваха на лятното време, което си отиваше. Сега се чуваше само шумолене и свирене — есенни, вечерни звуци в мурите и тихо сумтене по-нататък, до вратата на кошарата. Аделхайд и Стария Даг прескочиха оградата на кошарата и се отдалечиха сред горския мрак надолу по стръмната пътека. От изкопа край пътя изскочи жаба, таралеж пробяга по камънака и изчезна — иначе всичко беше смълчано сред шума на гората.

Хълмовете вече бяха застлани от сняг, но слънцето ги бе стопило отново. Планинските върхове искряха бели в безкрайната далечина, но пред тях се издигаше, високо над сипеите, над покритите с брези склонове, над възвишенията с борове и гребените на гората Планината на мъртвите, със сняг върху черепа и снежни петна дълбоко в урвата, така че ясно можеше да се разбере защо се казваше така.

Слънцето, което огряваше от запад, стана червено и добави кървав блясък върху лицето на Планината на мъртвите, като в същото време потъваше в мрака.

Когато слънцето се скри, откъм високите планини нахлу с рев бурята. Сякаш отминаваше и заглъхваше, после пак събираше сили дълбоко в планината и се втурваше отново напред, тласък след тласък. Отдръпна се още веднъж назад, сякаш си почиваше сред владенията на върховете, после изръмжа над високите плата, втурна се през планинските гори и отново млъкна. Ехтеше и свиреше зад Планината на мъртвите, облъхваше я в мощно течение, и след това се втурна навън, над горите и света — студена от есента.

Аделхайд и Стария Даг спряха на края на стръмния склон, откъдето се виждаше цялото имение и селището.

Проблясваща светлина идваше от извора, който показваше многозначително къде се намира правоъгълникът на двора в нощния мрак. На няколко места в селището и в Хамарбьо светеше уморена светлина, но горе, в небесната мрачина, започнаха да се забелязват звездите, все повече и повече; отвъд пък, в горите, бурята ехтеше все по-силно и по-силно.

Двамата стояха близо един до друг в тъмнината — две крехки човешки същества насред величествената песен на гората и под звездното небе. Изведнъж на Аделхайд й мина през ума, че има отговор за Стария Даг. Отговор в съзвучие с думите, които сам той й бе казал някога: вяра в Бога, упование и добра воля. Имаше и четвърта дума, която Стария Даг не можеше да открои сред мрачните си мисли, една дума, която свързваше другите три, като им придаваше живот и сила, за да гледа човек смъртта в очите; но откъде трябваше да вземе смелост, за да му я каже?

Тази дума никак не подхождаше на неговата същност.

Досети се най-накрая как можеше да я изрази. Бе се върнала щастлива тогава от гората с Даг, щастлива пристъпваше и сега сред дълбокия мрак при последните им крачки надолу към имението — през гората.

След като хапнаха във всекидневната, се настаниха пред камината в залата и Стария Даг запали лулата си, за пръв път от много време насам, пушеше и гледаше унесено в жаравата.

Виждаше се, че се чувства доста облекчен, че бе успял да се довери на Аделхайд, но все пак мислите му не можеха да се откъснат от старата му рана и продължаваха да я чоплят, тъй като той отпускаше все по-ниско и по-ниско главата си, като по някое време съвсем забрави лулата си.

Аделхайд стана и бавно се качи по стълбището в стаята си. Сега тя се чувстваше силна. Стария Даг я погледна крадешком, когато се върна. Носеше в ръцете си една дебела книга, с кръст и обковка. По лицето на Стария Даг се появи слаба руменина. Нима Аделхайд мислеше, че не се е опитвал да намери душевен покой в книгите, в Библията или на друго място?

Аделхайд се приближи към него толкова бавно и тържествено, че той се принуди да се пообърне и да я изгледа.

След като дойде съвсем близко до него, тя постави Библията в ръцете му.

— Тази Библия е на дядо ми — рече тя. — Той беше силен човек, като теб, и все пак и той е имал тежки борби. Ще намериш в нея някои бележки, а също и страници с негов почерк, така че ще можеш да прочетеш как е успял да намери спокойствие. А пък тук, на първата страница, той е написал нещо, за теб.

— За мен? — Стария Даг знаеше, че епископът е починал още преди раждането на Аделхайд и заради това хвърли към нея въпросителен поглед.

— Да, за теб… и за всички.

Аделхайд го остави сам след тези думи, отново се качи по стълбището и потъна в стаята си, уморена след този толкова мъчителен ден, но толкова щастлива, колкото не се бе чувствала от много време насам. Наведе се над децата си, които дишаха със здрав равномерен дъх в люлките си. Отвори стъклената врата, излезе на терасата и вдигна очи към небето, на което сега звездите блестяха толкова многобройни, че осветеното небе изглеждаше просто като едно було над тях. Скръсти ръце, стисна ги здраво и започна да се моли шепнешком — за Стария Даг, който беше долу в залата, за Младия Даг, който беше в гората, за децата си, които бяха в стаята, за цялото селище, и накрая за самата себе си.

Притиснал Библията към гърдите си, Стария Даг дълго остана така. В него сякаш се бе запалила една слаба светлинка от надежда, че в книгата на един епископ може да бъде открит отговор на въпроса му, че този отговор трябва да го има. След известно време стана и се насочи, с Библията под ръка, към спалнята си. Там той запали свещта, отвори Библията върху скрина и прочете онова, което беше написано на първата страница и за което Аделхайд бе рекла, че е написано за него.

Разочарован, той се изправи и погледна пред себе си. После направи няколко крачки из стаята, с ръце зад гърба си, мина покрай прозореца и хвърли поглед навън. Там бе надвиснало прекрасно звездно небе. Старецът спря, погледна нагоре и после към притъмнялото селище. Там още светеше на няколко места — също и в Хамарбьо. След това той се загледа продължително в звездите — и започна бавно да се съблича.

Преди да си легне, когато вече беше до самото легло, той изведнъж отиде отново до скрина и прочете онова, което бе написано на първата страница на епископската Библия — и там бяха следните думи:

„МОЛИТВА

Всички наши мисли и дела — те са свързани,

но сами не могат да ни проправят път към Бог,

от Него обаче е молитвата, божествен дар,

за да се стремим към него, облечени в благодат.

Той ни показва пътя през живота и смъртта

и като спазваме заповедите Му,

да се издигнем до звездите и небето

и всичко да се проясни.

Молитвата е пътят на човека към Бог.“

Път заобиколен няма

Първа част

1

Мекал Секача изпълзя в мрака, възможно най-бързо и безшумно, по стръковете слама надолу към източната нива.

Принуди се здраво да се опре на тоягата, за да прескочи канавката, а щом стъпи на пътя отвъд, ледът под локвите изхрущя звучно — толкова се уплаши, че за малко да падне в канавката.

Вървеше предпазливо в тревата покрай пътя, извръщаше глава и се ослушваше по посока на имението, ала не се чуваше нищо, освен хрущенето на скованата от лед трева под краката му и дишането му, както се случва в тихите нощи на късната есен. Беше понапреднал и вече различаваше напречните греди по покривите на фона на небето, тъй му се струваше, ала бе толкова тъмно, че май по-скоро си въобразяваше.

Тишината наоколо му и това, че се бе добрал до пътя здрав и читав, без някой да го усети, му помогнаха да се успокои след напрежението, та се загледа назад печално, към мястото, където къщите се губеха в мрака.

Това бе последното имение, в което беше пребивавал като честен работник. Бе получил присъдата си от старчето предишната вечер. Заради него онзи ходил при свещеника, така му каза — та сега Мекал щял да заживее на сигурно — на помощи. Само трябвало да се запише при свещеника — и…

Старецът бе изрекъл присъдата му, без да се церемони, да, в гласа му се долавяше нещо като нотка на благодеяние.

Мекал стисна здраво вързопа с дрехите — за да провери дали още усещаше, както преди, когато бе работник. Вече нищо не му се виждаше сигурно. Чудна работа, как една-единствена дума от нечия уста бе способна така да се вреже в ухото на другия, че направо да му изпие силите от цялото тяло. Лежа и души миризмата на плесенясала слама в своето отделение в обора и топлия, остър мирис отвътре, попипа едната си ръка, потърси преградата на отделението и остана като втрещен, понеже можеше да се движи и да души, както и преди старчето да спомене думата помощи.

Изговарянето й той почувства като невъобразима неправда. Той, дето сечеше с най-голямо прилежание и носеше дърва, та никога да не липсват, и се притичаше на помощ винаги, щом го помолеха, при това гледаше да услужи във всеки свободен миг. Кой прибра браните и плуговете на сигурно място под хамбара тази есен, както ги бяха захвърлили отзад в копривата? Кой, без да му кажат и думичка, се хвана да подпре барачката за дърва с два държеливи ствола от задната страна, та да не се срине? Беше се нагърбвал с тези и много други мъчни работи, ала кой знаеше това? И да вземат да му кажат, че не заслужавал храната…

Да, тъй размишляваше първоначално, ала такива паметни думи действат чудно на мъжа. Отнемат му цялата сила. Беше загубил увереност в себе си — вече не знаеше какво да си мисли. Пък и ревматизмът беше лош тая есен, с каква неохота само хващаше брадвата, а при първите удари рано сутрин чак схванатото му рамо пращеше, и гърбът — като се наканеше да се покачи на сламата — не — работникът бе взел-дал.

Май че бе най-добре да послуша стареца, да заложи на сигурното — далеч от имението. Сигурно, да, с пискливи жени и палави дечурлига на главата, и наставления от млади и зелени, и бегли, окайващи го погледи от страна на по-разумните. С времето бе усетил от всичко.

Цяла нощ лежа й се нахъсва с размисли, всячески се мъчеше да се навие, че само да дойде новата пролет с по-топли дни и ревматизмът ще го отпусне, пък тогава ще докаже, че е работник. Изведнъж обаче се спомни, че нямаше къде да презимува. Старецът бе тъй категоричен, че не би си върнал думите, а друг подслон нямаше да си намери точно преди зимата, когато навсякъде беше пренаселено.

Не, май че нямаше избор — а опреш ли веднъж до помощите, връщане назад няма, макар че лятното слънце те прави здрав както никога. Не можеше да отпраши и към други краища. Оттам просто щяха да го върнат тук, със срам и присмех, както повелява законът.

Тази нощ не успя да мигне, не спря да си блъска главата, накрая намисли следното — да се надигне и да си плюе на петите, преди да станат другите, да понаобиколи наоколо като почтен човек — за последно, преди да отиде при свещеника. Не бяха много именията, в които не се бе вясвал и бъхтил навремето, когато беше по-млад и гърбината му държеше. Щеше му се отново да зърне местата, откъдето пазеше спомени — за една-две моми, които се биеха за него — на времето — и много други неща — за радост и мъка, за усилени, но добри дни, да, за толкова неща, които се случват в живота.

Откак се помнеше, Мекал си бе проправял път с брадвата. Като момченце, на мястото, откъдето бе родом, сечеше съчки, после мина на по-грубо дърво, като порасна — засече стволове, а заради страшната сила, с която въртеше брадвата, му дадоха прякора Секача.

От първия удар до падането на дървото минаваше толкова невъобразимо кратко време, че хората недоумяваха. После пак се принуди да сече цепеници и колове за огради — а сега и съчки, като за последно.

Както бе застанал, вперил поглед назад към имението в есенната нощ, той знаеше, че оставя след себе си брадва, забита в пъна за цепене на дърва — единствената следа от дългия му живот на труженик. През деня някой друг щеше да грабне брадвата, заличавайки и последния спомен от Мекал Секача на този свят.

Прякорът, който бе негова гордост, понеже му даваше предимство пред другите, вече нямаше да се чува от ничии уста. Където и да попаднеше занапред, щеше да им бъде в тежест и нямаше да липсват хора, дето да го винят, че яде хляб по милост.

Съсипаните му от работа ръце трепереха, а в гърдите му се бе заклещило раздиращо, болезнено усещане, както навремето, когато още бе способен да плаче. За последен път се огледа за имението в черния мрак и раздвижи крака, бавно и предпазливо, към крайпътната трева, за да не вдига много шум, тъпчейки по леда върху локвите на пътя. Беше си наумил, че човек ходи спокойно, когато си отива от тоя живот.

На сутринта един прегърбен старец стоеше на завоя, загледан в къщата на свещеника. Долната му устна трепереше увиснала над брадата, а очите се бяха заковали, втренчени, сякаш в ужас. Това бе Мекал Секача.

Всичко на всичко бе посетил три места в околията на разсъмване. Полута се и щом зората малко по малко взе, че пукна, дойде му като утешение. Не беше какъв да е работник на времето.

В него имаше някакъв инат. Ето защо не бе съвсем сигурно, че беше склонен да остане на помощи за бедняци, стига само някакъв дядка да му го спомене. Навярно би се намерил някой, на когото все още да бъде полезен. От толкова неща разбираше.

Тези мисли го бяха заковали на място, бяха го ободрили и обнадеждили, когато, след малко повече от час поход, влезе в някакво имение с възможно най-дългите и уверени крачки. Беше намислил да се прави, че нищо не е станало, и да предложи услугите си — понеже в това стопанство го знаеха от най-добрите му години. Ала бързата размяна на погледи и съжалението, което не успяваха да скрият, накараха целия му кураж да се изпари. Нагостиха го, поговориха за времето и пак пое на път. Още на два пъти дръзна да наближи имения, в които бяха гледали на работата му с добро око в силните му години на служба, ала намери погледи, храна и раздумка. Никой не му каза и думичка, но погледите му бяха достатъчни, за да разбере, че това беше краят, окончателният край на самостоятелния мъж. Животът бе тежък, нямаше да стигне доникъде.

Сега си спомни толкова много неща, на които преди не бе обръщал внимание. На едно място, където бе работил много отдавна, имаше един, дето бе подхвърлил на някакъв старец, че най-тежката работа, за която му останало мъжество, била предъвкването на кашата. Тогава и той се бе смял с останалите…

Сега стоеше там и зяпаше. Преди къщата на свещеника му се виждаше толкова гостоприемно и достойно място, че едва не сваляше шапка на минаване. Сега размишляваше за онова, което бе чул за старци, отишли там по същата работа като него — посрещнали ги с думи от Библията и какви ли не наставления за благодарност и подготовка за последното пътуване.

Да, домът на свещеника, дето преди му се виждаше като празник, сега бе като самия вход към мизерията на живота. Сякаш оголените от есента липи наоколо посягаха към него с клони и виреха надменно носове — да, като че ли и те си разменяха погледи и шушукаха по негов адрес на вятъра.

Долу на пътя чу трополенето на каруца. Успя да се скрие зад един ясенов ствол, за да може да наблюдава от скривалището си. Най-сетне каруцата се показа. Тозчас Мекал Секача усети как го втресе от глава до пети. Принуди се да опре лявото си рамо в дънера, а лявата му ръка заби нокти в коравата кора, дясната бе застинала, стиснала тоягата и трепереща. Вързопът с дрехи вече се валяше по-надолу.

Сигурно и в други стопанства имаха такива коне, ала тази жълтеникава грива го жегна като напомняне за силната му и безметежна младост. Беше се родил в една гориста местност далеч на север от големите села, в селището Бьорндал, и там имаше едно стопанство на име Хамарбьо, където притежаваха жълтогриви коне като този тук. Взираше се с все по-силно вцепенение — с приближаването на коня се тресеше още по-учестено. Да — разпозна чертите на мъжа в каруцата. Превозът идваше от Хамарбьо. Дълго след като каруцата и конят се скриха от поглед, Мекал остана притиснат в ясеновия дънер, загледан на север като обезумял. Коленете му поддаваха все повече, а ръцете — едната стиснала ствола, другата бастуна — скоро бяха единствената му опора, за да не се свлече на земята. Високо над него клоните се поклащаха бавно и сковано на вятъра, насочени към небето като някакъв знак, че сега бележеха мястото на изнемощял човек, достоен за по-добра старост.

Едва ли някой е чак толкова беден, че да няма и един светъл спомен. Мекал Секача си имаше цял свят от такива — ала бе принуден да ги прокуди, за да издържи на битието такова, каквото бе станало сега.

Той произхождаше от горите на махала Бьорндал, да — и там, сред безкрайните дъбрави бе израсъл цял мъж, по-личен от други. Там именно се бе сдобил с прякора си, начело на всички силни мъже, дето сечаха дърва в местността.

Една нощ, както варяха ракия и приказваха за женоря, той подивя. В лудостта си се нахвърли на един мъж с брадвата и същата нощ побягна на юг, колкото му държаха силите. После подочу, че онзи оживял, та се насочи на север през крайните махали, ала по-напред така и не дръзна да настъпи.

На младини бе чул толкова добри думи по свой адрес от собственика на ония гори и земята на север. Казваше се Даг Бьорндал и в ония дни беше млад, току-що венчан за една жена на име Терезе, от града. Мекал не искаше да го вижда повече. Стария Даг Бьорндал, както му викаха понастоящем, бе забогатял тъй безмерно, така се говореше, станал жесток и безмилостен. Напоследък уж поомекнал, по думите на местните, ала в паметта на Мекал образът му се бе загнездил такъв, какъвто бе на младини. Тогава Даг бе мълчалив и прям. Една-единствена добра дума от устата му се помнеше дълго, а Мекал си я бе получил, нямаше да си криви душата. Не пожела да се срещне с Даг след оная буйна нощ, за да не получи някой леден поглед, а може би и някоя от приказките, с които Даг бе способен да съсипе човека.

Бяха минали десетилетия, а животът на Мекал в последвалите силни години течеше като река с буйни завои и бушуващи бързеи. Бе затулил всички стари спомени с усилена работа през седмицата и задявки с жени и запивки с ракия в свободните мигове. На старини бе отпъдил всякакви мисли за дните от младостта, нямаше сили да ги поменува. Ала си имаше син в горите от Севера. Беше се сдобил с бащиното си име, та го зовяха Мартин Секача, така беше чувал. В мигове на покой се бе случвало да се замисли за този син, когото сам почти не бе виждал. Би било възпитано да го зърне поне веднъж, ала бе прогонил мислите за момчето.

После всичко загубило смисъл в северните гористи местности, така бе чувал. Младият Даг, син на Стария Даг и връстник на Мекал, и той си взел жена от града, а тя била така изтънчена, че вече нищо не можело да бъде както преди.

Подобни приказки му служеха и за мъка, и за утеха.

Мекал стоеше зад ствола на ясена в горичката при завоя за свещеническия дом, опрял челюст в грубата кора и загледан на север по следите на жълтеникавия кон, който отдавна се бе изгубил от поглед, вече не се и чуваше.

Дали от клонаците високо над главата му, или от нещо вътре в него, забравени спомени, дето въпреки всичко бяха устояли на времето, заля го нашепващ, предпазлив поток от звуци като от тежки смърчови клони в тихия, прокрадващ се вятър.

Когато отново се опомни Мекал, бе прегърнал с две ръце студения ствол. Тояжката бе изпаднала някъде край вързопа. Спомените, които жълтият жребец от Хамарбьо бе разбудил в душата му, го бяха залели така бурно в състоянието, в което се намираше, че бе загубил ума и дума.

Откъсна се от дънера и се пооправи, успя да докопа вързопа и тояжката си — и още преди да се осъзнае съвсем, бе тръгнал да се отдалечава от дома на свещеника — по пътя на север. Малкото здрав разум, който му бе останал, настояваше да се върне, но все пак го теглеше — на север.

Съзнанието му в този миг бе като проблясък между желания, възприятия и трезва преценка. Все можеше да си вземе един-два свободни дни — преди да прекоси двора на свещеника и да се загнезди в житейската мизерия. Храна все щеше да получи, където и да отиде — а постелята не я мислеше — имаше начин. Влоши ли се от това ревматизмът, така или иначе вече не го брояха за работник, да става каквото ще. В него се надигна нещо от едновремешното му нехайство. Последва повика на мига — и щеше да си понесе последствията — после.

2

Мекал Секача бе извадил късмет, удаде му се възможност да пътува с каруца далеч на север в околията. Никога не бе ходил там, за да търси работа. Обширната енория отдавна бе кръвен враг на горската махала от Севера, откъдето той самият бе родом. Знаеше го — и сигурно затова избягваше да се събира с хора, които враждуваха със собствените му съселяни.

Беше размърдал измършавелите си крака след возенето и постепенно го понесоха нагоре, надолу и пак нагоре по склоновете на ховландските възвишения — случи се така, че още щом зърна един крайпътен камък, побърза да приседне. По последния склон се беше изкачвал, та бе останал без дъх.

Далеч на север отвъд хребетите на Боргланд вече можеше да различи гористото било, закриващо селището Бьорндал — и сякаш ушите му се усмихваха на шума, носът му душеше в северна посока — към горите. Усещането от паметната му младост го изпълваше все повече и повече.

Заседя се там, потънал в мислите си. По каква ли работа бе тръгнал? Работа? Та не му ли бе позволено да понаближи гористата местност, да усети мириса на гъстата гора за последен път, преди да си отиде от този живот? Ами да, нима имаше нещо лошо в това да се промъкне през първата горичка, та да поседне пред дъсчената ограда на свечеряване, после да продължи през махалата, където всяка къща и колибка го знаеше и тачеше на младини? В миналото там, отвъд оградата, имаше кошара, сигурно още си стоеше. Би могъл да постели няколко елхови клона върху овчия тор и там да пренощува. Стените едва ли бяха по-нацепени, отколкото в пристройката към обора, където бе спал през последните години.

В него се бе насъбрало много и сега го възпираше — страх да не се натъкне на стари познайници, дето да го усетят, пък и да видят в какво състояние бе изпаднал. Когато старик като него тръгне да се скита с вързоп под мишница и в такова време на годината, никак не бе трудно да се досетят, че е останал бездомен. Към тези мисли се добавяше и друго — както седеше мирно на вятъра, краката му здраво се бяха уморили след непривичния поход днес. Ала сякаш го бе налегнал някакъв инат, изправи се и излезе на пътя, и колкото и да се бореше със себе си, та да се вразуми и да се върне на юг, теглеше го на север.

Пътем се загледа нагоре по алеята към имението Боргланд. Бе съхранило достойната си осанка от последния път, когато го бе видял. В ония времена сякаш тъкмо това стопанство гледаше най-дълбоко към всички от горската махала, ала сега се бе случило невъобразимото, така беше чул — Старият Даг Бьорндал станал собственик и на Боргланд. Да — бяха се случили толкова много неща тук, на север, по времето, което той бе прекарал в южните околии, че не бе смогнал да следи ставащото. Даг Бьорндал бе най-значимата личност в тогавашния му живот — а впоследствие постепенно се бе замогвал, та вече нямаше човек, който да можеше да го проумее. Ала ако Мекал сега се промъкнеше през първата горичка и минеше по наклона, та да погледне махалата за последно, това вече нямаше да има нищо общо със Стария Даг. Нямаше да има нищо общо с никого на този свят.

Внезапно го обзе чудновато, изгарящо чувство. Долови първия далечен повей откъм горите. Вятърът донасяше усещането — отдавна познатото усещане за истинска гора със звуците и ароматите й. Краката го носеха все по-бързо — да, така пъргави не бяха години наред, пък изпита и някаква радост, нещо от… онова време. Начена песен и нагоре по първия склон през горичката си напяваше няколко стари куплета, за които не се беше сещал през всичките тези години:

„Острието на брадвата е като мъжката воля,

щом процеп отсича във ствола боров,

поваля наоколо, проправя път —

като волята мъжка във всяка посока.

Като острието на брадва е мъжката воля

щом сгъни кракът на дансинга,

тогава царува мъжът сред жените,

поваля мощно сред хубавците.

Със воля мъжка и брадва остра

на пътя има и пречки доста:

устата женска тъй проглушава,

и острата брадва се изтъпява.“

Внезапно спря и се ослуша. Дали не бе пял толкова силно, че някой да го чуе? Не стига, че бе обеднял и остарял, ами да изкуфее дотолкова, че да пее по пътищата. И все пак май само си бе тананикал. Продължи нахъсания си поход, като от време на време си припяваше из гъстата гора.

Там, дето пътят се пречупва за последно, преди да залъкатуши между крайните дървета, там тъкмо си отдъхна Мекал, спря се и вдиша тежко. Вече се свечеряваше, ала не бе чак толкова тъмно, че да не може да огледа цялото селище, като стигне — вече му оставаха само няколко крачки.

Налагаше се да поразмисли, преди да продължи. Бе вървял, пеейки, да — пак го бе впримчило старото безгрижие, дето цял живот му бе навличало толкова неприятности. Тъкмо когато му бе най-тежко, както се случи тази сутрин, безгрижието го налягаше и ето че бе стигнал толкова далеч на север — пък не се посвени и да си попее като във времето на щастливата младост — насред цялото нещастие. Остарял беше, да, престарял, за нищо не го биваше вече — ала да стане възрастен — за това още не бе намерил време. Поклати глава. Сякаш не се смяташе за достоен да продължи.

Вярно, беше едър и силен работник, ала не се славеше с нищо повече от нехайство и келешлък, затова я бе докарал до просешката тояга. Служеше само за срам на родния си край. Отдавна не му бяха идвали подобни мисли, ала сега, на няколко крачки от завръщането, бе залят от спомените за целия си провален живот.

Мекал бе стигнал до дъсчената ограда. Май че имаше нужда да се подсили с нови колове, върбовите клонки — пък и дъските — да се подновят изцяло. Толкова много огради бе съградил, знаеше си работата и ето че мислите за труда се намесиха, както често се случва у хората, дето са били честолюбиви работници, пък ако ще да е насред най-тържественото им преживяване.

Седна на един камък зад оградата, поприкри се — и едва надзърна над най-горната, прогнила летва. Гледката беше различна от очакваното. Къщите се бяха сгушили по-нагъсто, разстоянията бяха по-малки, всичко беше по-тясно, отколкото си го спомняше — както винаги при завръщане в местността от детството, след обикаляне по широкия свят. Отначало му дойде като разочарование, сетне обаче се залови сериозно да се оглежда наоколо.

Долу, по склоновете вляво, се мержелееха тревистите покриви на Хамарбьо. Къщите бяха много и си спомняше хубави вечери, когато бе седял на сигурно място, почитан и обграден от добри хора. Тогава къщите се напоиха със спомените и взеха да се уголемяват — същото се повтаряше с всяко следващо място надолу из селището, в такт с прииждащите спомени. Погледна към западните склонове. Високо горе между Барвол и Стайнрюд бе изникнало ново място с къщи и открити могили. О, да, малко ли промени бяха настъпили през всичките години, докато бе отсъствал.

Накрая най-сетне вдигна очи и се загледа отвъд селището, към северните склонове — към стопанството Бьорндал. Видя му се по-голямо отколкото навремето. Тъй де, беше чувал за внушителната нова къща, построена година след като се махна, ала цялото богатство, за което се говореше, и спомените за всички сладки дни, които бе прекарал там, май също допринасяха старото имение да му се вижда по-внушително, отколкото си го спомняше.

Свечеряваше се. Стоманеносивото ноемврийско небе се спускаше все по-ниско и сякаш се свиваше все по-плътно над махалата, попивайки и последните остатъци от деня.

На няколко от прозорците в мрака, дето се намираше голямата къща, грейна светлина, а после и по-дребни светлинки се спуснаха към Хамарбьо — и тук и там из махалата.

Мекал седеше, притиснал наболата си брадичка толкова силно в оградата, че чак го болеше, ала той не усещаше — това бе само малка част от цялата всепроникваща болка, която го бе налегнала.

Тук из махалата, пък и из горите, имаше доста стари бедняци. Да, беше чувал, че още било като едно време — старци идвали и от други краища, разрешавали им да останат в Бьорндал. Ала никому не би хрумнало да бележи хората с думата помощи, все едно не ги бива за нищо, както правеха на юг. Тук оставяха старците да обикалят и да бъдат полезни, доколкото им позволява здравето — пък и всички си знаеха, че и на тях предстои да остареят, ако останат живи, та гледаха да не се отнасят безцеремонно към старите хора.

Тук, сред горите, бяха по-съобразителни — сякаш бяха друг народ. И тъкмо тук бе и неговото място, само дето се беше подредил твърде зле с тая своя диващина, вече не можеше да погледне никого в очите.

Точно когато бе потънал най-надълбоко в мрачните си помисли, Мекал усети трепета на безгрижието. Старата му дързост още не го бе напуснала. Здравият му разум май малко се дърпаше, ала нехайството му растеше ли, растеше. Защо да не дръзне да наближи селището в тъмното, да се добере до двора на Бьорндал един-единствен път и да послухти из къщите, да послуша шумоленето на гъстите гори — пък после щеше да се врътне и да си поеме по пътя на юг. Разумът се бунтуваше, предупреждаваше го, че може да срещне стари познати, дето да надушат дългокраката фигура с едрия, гърбав нос; ала краката го направляваха, изведоха го на пътя и заедно с тояжката рипнаха надолу по склоновете към селището напук на цялата му воля да подходи трезво и разумно.

3

Мекал извървя същия път през селището, който толкова често бе изминавал на младини за гости, танци или задевки с моми. Спомена за много неща му се искаше да заличи, ала картините се връщаха, за добро или лошо, като минаваше покрай познатите места. Тук, край пътя, бе седял с други младежи в светли летни нощи и тъмни есенни вечери, бе вършил всичките лудории, дето щукват на младите.

Сега се бе изкачил по склоновете към имението, по алеите с каменните дувари. Доста беше стръмно, пък и той бе напредвал така неуморно, че гърдите взеха да го стягат и се принуди да седне. Отби се край оградата и седна, облегнал гръб на един стар ствол. Загледа се назад към махалата, която се ширеше като мирна земя в мрака, тук и там мъждукаше някоя светлинка. Нима не знаеше, че между онези стени там долу навярно се подвизаваха болести и смърт, че и други грижи, ала прехраната си я имаха и никого не оставяха на помощи, не.

Внезапно се ослуша. Приличаше на позната песен, понесла се отдалеко. Май че над гъстите гори повяваше ветрец. Надигна се с усилие. Тъй се бяха схванали краката му, гърдите си усещаше непоносимо тесни. Горите, да, там бе израснал — там бе изживял най-прекрасните си дни. Де да можеше за един-единствен, последен път да наобиколи ридовете и пътечките чак до Фриланд и Рьойсла, а на север — до Свартиернкоя, и всичките други места, където бе преживял толкова силни дни с толкова много мигове на покой. Закри очи с опакото на дланта си и остана така, превит като дъга в снагата и краката. Тежко бе да си спомниш толкова много, когато си пропилял всичко.

Единият от двата тежки опорни стълба на портата към двора на Бьорндал помръдна в мрака. Сякаш от едната страна му излезе гърбица. Тя се разшава и уголеми — и изведнъж изчезна после отново се появи, от другата страна. Не друг, а Мекал Секача се бе прикрил зад стълба, надзърна към двора и вдъхна старата, позната миризма на имението и гората. Тук и там светеше от някой прозорец, ала всичко бе така странно притихнало, че се осмели да излезе пред стълба и да направи две крачки в двора, после още две и ето го пред новата къща. Изпъна се, за да надникне там, където светеше — ами да, там беше станало кухня, по стените блещукаха съдове, видя да шета и някаква жена. По-навътре сигурно имаше още хора, понеже тя извърна лице, изприказва нещо, усмихна се на някого. Присети се, че май беше гладен — толкова дълго време не беше ял.

С напредването на деня съвсем бе превъртял. Ами ако го хванат лудите и влезе в кухнята да поздрави? Някога тук прииждаха хора по всяко време. Всичките ги гощаваха, а на закъснелите позволяваха и да пренощуват някъде. Нататък по източните поляни имаше овчи кошари, сигурно още си стояха. Сега, в късната есен, те бяха празни. Там някъде можеше да полежи, докато съмне. Ако получеше малко храна, щеше да си тръгне, та да не създава повече неприятности. Едва ли някой в кухнята щеше да го познае — така че нямаше опасност.

Приближаваше се все повече и повече, скоро обхвана с поглед цялата кухня. Там вътре беше толкова просторно, чисто и лъснато — преди да посмее да наближи вратата, принуди се да се утеши с мисълта, че онези трябва да бяха виждали много такива опърпани мъже като него. Прокара пръсти през брадата си, свали шапка и приглади косата си, тъкми се дълго и старателно, преди да пристъпи на стъпалото пред кухнята, да почука и да отвори вратата. Четири жени се втренчиха в него, когато влезе в цялата си окаяност и затвори. Едната навярно бе онази, която наричаха госпожица Крюсе. Изглеждаше толкова строга и различна от другите. Беше дъщеря на барабаниста Крюсе от равнините. Бе подочул, че дошла тук като малко момиченце, учила се от Терезе, съпругата на Стария Даг, и била най-личната сред всички жени в стопанството.

Може би отначало го изгледа строго и изпитателно — после обаче направи едва доловим жест по посока на масата за хранене. Май че това бе знак за момичетата, после излезе.

Момичетата едва ли гледаха състрадателно на хората, дето идваха да създават излишни грижи — и с него се отнесоха по същия начин. Имаше усещането, че нямаше кръпка, петънце или гънка по него, които да не бяха премерили с поглед, ала най-сетне едната го покани да седне на масата, сигурно бил гладен.

Поблагодари и се затътри до масата, седна на пейката. По-мило щеше да му бъде, ако беше старата кухня, дето тънеше в полумрак и където бе прекарал толкова приятни мигове — и все пак отново бе влязъл между стените на Бьорндал, хубава работа. Поднесоха му каша и паница топло мляко, ала вкусът му не бе като на другите места. После получи филия хляб и парче печена риба. Такива неща не даваха на скитниците из околиите. Там имаше студена каша и суроватка, нищо повече.

Мекал нямаше да създава главоболия, не. Нахрани се бързо и благодари тържествено, вече се бе изправил, ала това му идваше все по-трудно с всяко следващо ставане. Вече не му стигаше мъжеството за такива дълги походи. Краката не го държаха — и дишането ставаше тежко. Задъхваше се. Да беше другаде, щеше да каже на момичетата някоя от старите си, весели приказки на сбогуване, ала тук, в стопанството, такъв като него не биваше да лудува. Все пак кимна на всяка една поотделно и понечи да прекоси стаята към входната врата.

Тогава вътрешната врата се отвори и Мекал застина от глава до пети. В ушите му забуча нещо силно и целият свят се завъртя.

Отстрани право към него крачеше Стария Даг. Когато го видя за последно, още бе млад, ала нямаше как да го сбърка. Същата височина, същият авторитет. Не се бе превил като него, не беше така изнемощял. Мекал мигом обърна лице и пак поиска да тръгне, но Даг дойде близо до него, застана отпред и го изгледа строго.

Веднъж Мекал бе видял сокол над плячката си. Нещо в очите на Стария Даг сега му напомни за онзи отдавнашен сокол. Значи все пак нямаше да се отърве, след всичките тези години щеше да чуе строгото мнение на Стария Даг за злополучието си, та да се срами тук пред жените.

— Гледай ти, та това е самият Мекал Секача. — Мекал погледна бегло встрани от Даг. Тонът му не беше студен — а думите бяха така озадачаващи. Пак се озърна, разтреперан от неувереност. Беше свикнал да се ужасява от всичко — така го бе научил суровият живот. Вече не можеше да разбере нищо, а гърдите му сякаш бяха останали без въздух, когато изтърси прегракналото си „да“.

Стария Даг изрече няколко спокойни слова — момичетата разбраха малко, а Мекал — почти нищо, понеже по думите на Стария Даг трябваше да се обърне и да мине през вътрешната врата на къщата. Даг трябваше да даде някои наставления в кухнята, ала бързо го настигна — и тръгна напред, а Мекал се влачеше по петите му като сомнамбул през стаи и коридори в новата къща. Влязоха в старата къща от мястото, където преди това беше кухня, а сега се бе превърнало в кабинет с книги и хартия на масата до прозореца, после се озоваха в старото преддверие, където беше стоял толкова много пъти с най-различни известия. Никога не бе сядал там, но сега Стария Даг нагласи един стол до масата пред огнището, покани го да седне и сам се настани настрана.

В залата се долавяше същият стар уют. Нищо не се беше променило през всичките тези години. Разтреперан, Мекал се дотътри до стола и седна. Нищичко не разбираше, но пък едва ли имаше нещо, което такъв като него да разбира. Може би Стария Даг искаше просто да го разкара от кухнята, за да му изчете конското; ала защо ще го кани да сяда и защо гласът му бе така благ?

Толкова беше приятно с неспокойната светлинка от слабия огън в огнището, не беше някое силно зарево, дето да осветява мизерията му, а и тая близка топлинка след дългия, студен ден правеше чудеса с кокалите му — мислите му обаче се понесоха обратно към цялата тази непонятна му ситуация. Навремето никога не се бе случвало някой от бродещите наоколо старци да бъде въведен в залата, а дори и работниците от стопанството не канеха да седнат. Винаги се изричаха само крайно необходимите думи за известие или за въпрос и отговор, после пак хукваха навън.

Стария Даг седеше мълчалив на другия край на масата, само се взираше в огъня. Мекал му хвърли бегъл поглед, ала тозчас извърна очи. Дори и на старини Даг бе внушителна гледка — а Мекал, дето знаеше, че са набори, недоумяваше как бе способен да носи старостта си така. И все пак не това го накара да прибере поглед толкова бързо. Лицето на Стария Даг бе озарено от покой, който накара Мекал да извърне очи. Навярно бе нещо, което си спомняше от своя дълъг и силен живот, нещо, в което други не биваше да се месят.

Някаква врата зад Мекал се отвори, по пода затропаха млади крачета и нещо издрънча на масата отзад — после отново се чу тропане и затваряне на врата.

Стария Даг поде:

— Бях в кухнята, да се постопля. Тази нощ ходих в гората, надалеч, прекарах там целия ден и студът се е впил в тялото ми. Май че и ти си бил дълго навън през деня?

Мекал как ли не се въртеше, за да се намести на стола така, че да вижда масата. Чаши и димяща кана, от която Стария Даг наливаше в чашите — после изчака Мекал да се добере до своята и пиха. Тютюн и лули също им бяха оставили.

Мекал дълго стоя като вцепенен в изкривената си поза, след като бе оставил чашата. От цяла вечност не бе изкарвал пари за нещо по-силно. Това си бе по-слабо, отколкото той беше свикнал; ала вътре имаше ракия, усещаше се, а беше и сладко, и щавещо горещо, с подправки. Даг посочи и Мекал провлече ръка към едната лула, натъпка я с тютюн и се протегна към жаравата, за да запали.

Мекал бе загубил ума и дума. Това беше най-чудният ден в целия му живот. Бе започнал толкова черно, че не можеше да го проумее, а свършваше толкова светло, че не можеше да се опомни.

Тъкмо се беше размислил като за последно, когато едната врата се отвори и по пода затрополиха стъпки. Спокойни думи между някакво момиче и Стария Даг — и той му заговори. Къде имал навика да нощува? Сякаш е отсъствал само седмица. Спеше в колибата на ратаите, когато още беше в стопанството, навремето, ала не искаше да смущава всички онези, дето спяха там сега. Помнеше една пейка в обора — пък и на такова място бе прекарал последни те години, ала тук стените бяха достатъчно плътни, дори и в обора, знаеше го. Спомена, че ако можеше да пренощува тук, щеше да му е добре в обора — и щеше да бъде сам.

— Там ще ти пречат — каза му Стария Даг — конската врява отвътре и ония, дето влизат на ранина да хранят животните.

Мекал обаче беше инат. Признателен щеше да бъде, ако го пуснеха да спи там. Стария Даг дълго се взира в него, после каза две думи на момичето и то излезе — върна се, остави една свещ и пак се изгуби.

Заседяха се така, Даг и Мекал, допиха каната — и Даг разказа това-онова за хората от стопанството и горите, за погребаните през изминалите години, ала не обели и дума да попита къде се бе подвизавал Мекал.

Каната и чашите бяха празни, лулите бяха угаснали. Приказките на Стария Даг се бяха свършили. Мекал се надигна от стола, отиде да вземе свещта и се насочи към огнището, да я запали. Когато я намести отново и тръгна към вратата, внезапно се спря, вдигна свещта и се загледа в нея. Ръката му трепереше, свещникът дрънчеше. Бе наполовина обърнал гръб на Даг.

— Трябва да помоля за извинение — поде Мекал, а гласът му бе дрезгав и неуверен — за онова, онзи път.

Даг бе потънал в размисли, ала тозчас извърна глава и се втренчи в него с вид на току-що събуден. Мекал стоеше на мястото си, високата му, измършавяла фигура бе осветена от свещта. Какви ги говореше? Да не би пък силното питие да не му бе понесло? Сетне обаче му просветна, че ставаше дума за онази прастара случка, дето преди толкова много години бе пропъдила Мекал от имението — тя се бе надигнала у него тая вечер. Та нали бе обърнала целия му живот.

— Няма какво да го говорим… стари хора като нас — отсече Даг, ала не спираше да се взира в Мекал, както стоеше там разтреперан и като че ли все повече се превиваше, свещта дрънчеше сякаш щеше да я изпусне.

Без да се обръща, Мекал остави свещта в края на масата зад гърба си.

— Няма да спя — каза, — тръгвам на път, на юг. Ще получавам помощи. Така се подредих… и, и вече не съм работник. — Последното излезе като съскане.

Стария Даг не се изправи. Седеше си, втренчен в изпосталелия образ на Мекал. Май че напоследък не бе получавал много храна, а беше и изтощен от дългия преход, чашите грог също му се бяха отразили, та старата, упорита гордост, която Даг бе виждал у него на младини и при заминаването му от селото, сега отново се бе разбудила. Важното бе да не я нагнетява.

Каза му със спокоен, но авторитетен тон:

— Сега можеш да останеш тук. Няма нужда из махалите да си говорят, че тук нямаме място за своите хора.

Двете думи своите хора съвсем съсипаха Мекал — избухна в хлипащ, сърцераздирателен плач. Съвсем обърна гръб на мястото, където седеше Стария Даг, закри лице с ръце и плака така горко и печално, както само един корав мъж може да ридае.

Даг бе виждал нещастието на мнозина, пък си имаше и свои грижи, затова му даде време.

Когато най-сетне се поуспокои, Мекал заговори между хлипанията:

— Вече не ставам… за нищо… ревматизмът… лошо ме подреди… нищо повече…

Стария Даг малко се позабави, после каза спокойно:

— Май че и двамата ни бива еднакво, Мекал. Можеш да цепиш малко дърва, когато усетиш по-добри дни, иначе можеш да скиташ из гората или където се чувстваш най-добре. То и аз главно с това се занимавам.

Мекал притихна и послуша думите му, ала изведнъж плачът пак го налегна. Наплака се за нещастието на цял един живот — дереше се до пръсване.

Тогава Стария Даг се изправи и го наближи.

— Хората ти винаги са били тук — и все още са. Имаш право да останеш тук, повече от мнозина други, дето прииждат. Ще получиш постеля… и аз си имам… както и храната, и дрехите, от които се нуждаеш… иначе ходи където ти се прииска из стопанството и горите… и ти като мен. И аз си нямам нищо друго, макар из толкова много документи да пише, че притежавам… и притежавам… — Накрая в гласа му се прокрадна някаква горчивина. — Наближаваме последния си поход, двамата с теб. Взаимен е. Наоколо ни пада мрак, Мекал… Ще трябва да се примирим с това…

Така говореше най-влиятелният господар в околията пред Мекал Секача… или пък говореше по-скоро на самия себе си?

Вратата зад Мекал бе затворена, беше слязъл по стъпалата, застана на мостчето, отпусна свещта и се огледа. Зад гърба си, вдясно, виждаше новата къща, ама че бе голяма — а редицата на старите колиби с пристроените коридори се точеше на запад, по-нататък бе старата барака с огнището, както винаги. В западната част на двора имаше плевни, хамбари и обори в редица в северна посока; там се гушеше и колибата на ратаите заедно с други постройки, а в средата на двора трите дъбови ствола сякаш се виеха като оживели на трепкащата светлина от свещта.

Стисна вързопа и тояжката с лявата си ръка, освети пътя си и закрета напред — към обора. Малко го беше яд на себе си за хленча в залата — ала толкова много спомени го бяха залели след дългия, усилен ден. Здравето вече не му достигаше за толкова дълги преходи, не го биваше.

И все пак беше чул множество чудновати думи, пък и цялото безподобно внимание към него беше непонятно. Неведоми са пътищата Господни, така беше чул да казва свещеникът на едно погребение — а днес му се бяха случили две забележителни неща. Първо, че видя каруцата от Хамарбьо, та се присети да поеме на север, а после и дето сам Стария Даг, единственият способен да го познае, бе влязъл в кухнята в последния момент, преди Мекал да излезе — а Даг едва ли се навърташе в кухнята често-често. В миналото никога не се случваше.

Добра се до вратата на обора през сковани от лед локви и хрущяща от скреж трева. Не беше някоя килната, напукана дъсчена врата като в южните местности. Беше плътно покриваща, майсторски изработена врата на добри панти, направена не просто за запиране, а и за да държи студа настрана, и не просто с кукичка, а с брава, та да се отваря и отвън, и отвътре. Мекал не се бе вясвал тук близо четиридесет години, ала всичко си бе така непроменено — и всичко, което си спомняше оттогава, го заливаше така силно в настроението, в което бе изпаднал, че сякаш от последния път, когато бе стиснал бравата на обора в Бьорндал, бяха минали само два дни.

Освети мрака на обора, пресече прага и затвори вратата след себе си. Вътре вдигна свещта и се огледа във всички посоки.

Дъсчената портичка към животните бе само затворена, без кука — въздухът беше остър и затоплен от конете, а откъм отвора на плевника сеното се сипеше по пода с приятния си мирис. Поводите и сечивата си висяха в редици по куките, а ето го и тезгяха с какви ли не инструменти. Точно като последния път, когато бе минал оттук млад, силен и безгрижен.

Вляво го чакаше старата скамейка, до стабилната дъсчена стена на южната плевня. Зад нея имаше невъобразими количества сено и слама. Вятърът да си духа, колкото си ще, от тая стена нямаше да усети и течение, а външната, където стоеше вратата, беше уплътнена от прастаро, напластено дърво.

Остави свещта на тезгяха и се огледа. Сянката на издълженото му, прегърбено тяло се открояваше ясно по пода и стената, приличаше на жив спътник.

Пейката бе застлана с чаршаф и завивка, на възглавницата го чакаше риза. Всичко бе от грубо платно, ала прано с вряла вода, та миришеше на чисто отдалеч. Така поздравяваха с добре дошли всички бездомници, пристигнали в Бьорндал, така беше по времето на Терезе, жената на Стария Даг.

Мекал Секача извърна поглед. Той бе принуден сам да пере парцаливите си ризи през последните години като всички останали старци по селата и все по-рядко се случваше да отдели време за тая работа — само попреплакваше най-замърсените. Мирисът на постелята му беше така непривичен, че замръзна на място, сякаш беше празник. Днес беше петък, а утре — ден за къпане, щяха да стоплят банята. Утре вечер, когато всички приключат, щеше да вземе един наръч дърва от бараката и да се изкъпе като за празник, самичък. Спомняше си сладкото ухание на чистота, което оставаше след това, тогава щеше да си сложи чистата риза и да легне на чаршафите като едно време.

После Мекал Секача натрупа обилно количество сено от отвора на пода до скамейката, стъкми си купчинка за възглавница и смъкна от стената два чула и една опърпана вълча кожа, остави свещта настрана на пода и си легна, както си беше с дрехите, доволен бе да е на сеното на пода, покри се с чуловете и кожата и угаси свещта.

Задуши из стаята — всичките миризми, дето се смесваха там — отвътре, откъм обора и прясно смазаната сбруя, от сеното откъм отвора на плевнята и от чистотата на пейката до него. Слаби звуци откъм конете, леденият вятър, който ближеше стената, неспособен да се провре вътре — всичко допринасяше за усещането за сигурност и уют наоколо му.

Лежеше в мрака и мислеше за скамейката, на която щеше да спи утре — и за живота, какъвто щеше да бъде занапред. Никога не бе бил изискан. Нощуваше, където се веснеше на боровите клони по пейки в колибите — и под открито небе — малко ли пъти се бе свличал като изтощен звяр. Ала когато бе дървар, имаше навика да се къпе редовно. Беше научен да намира пътя до банята зимно време и до речните бързеи в летните вечери. След това спеше край толкова много вмирисани от пот мъже, ала всичко това бе приключило.

Там, където се бе подвизавал в най-силните си дни, в горите — там имаше колкото щеш вятър и дъжд, и бял сняг, и свеж мирис на гора и природа.

Лежеше, заслушан във вятъра, който се носеше като далечна песен над горите — и над селата — и се подсмихваше. Тук, сред плътните дървени стени, халата не го достигаше. Ревматизмът, дето имаше навика да го мъчи като зъбобол по нощите, като го погне студеното течение от напуканите стени, тая вечер почти не се мяркаше.

Мислите му често-често се връщаха на непонятното, че беше седял в залата не с кого да е, а със Стария Даг, бе пушил лула в лицето му и беше пил силно питие. Утре сигурно щеше да се окаже, че просто е сънувал, понеже такова нещо не се бе случвало с никой бездомник. Мекал дори не подозираше, че Мартин, синът му, бе приютил сина на Стария Даг, Младия Даг, в дома си онзи път, когато лежеше на смъртен одър под Планината на мъртвите, и че вниманието към него самия сега може би се дължеше на оная случка.

Мислите му се понесоха в други посоки. Препускаха през местностите, където бе изживял най-хубавите си дни — толкова близо бе сега до тях. Виждаше картина след картина, ясно и отчетливо, сякаш се редяха пред очите му: поток на лятното слънце, приготвяше ядене край него; завой на ручей, където бе ловил риба — колиба, където се прибра на свечеряване, старо място край порутена дъсчена ограда. И по-незначителни неща от момчешките си дни — как си бе съдрал панталоните, разпърцана обувка, натъпкана с топящ се сняг, котка на сиви райета — нищо — ала картини, които се завръщаха — живи, сякаш бяха сега — в този миг.

Ратаят, който влезе призори да нахрани конете, забеляза Мекал на пода. Учуди се, че някой лежи там, отиде до него и освети вълчата кожа и здраво сключените ръце, лицето с отворената уста сред брадата и отворените, застинали очи. Отново освети лицето и попипа ръцете му. Бяха сковани и ледени като на труп. Рязко се извърна и отърча навън — втурна се през двора към кухнята — единственото място в стопанството, където светеше.

4

Едно незабрадено, слабо момиче вървеше по черния път в посока на обградената от дървета алея към Боргланд. Продраните обувки на момичето бяха мокри от калта и росата и затова то шляпаше уморено и безразлично направо през локвите.

Казваше се Йонета и идваше от колибите Сьосту, които се намираха на планинския склон под скалите на Йомфрудал. От години тя редовно правеше това свое пътешествие все на този ден в средата на април. В една колиба от източната страна на общината живееше баба й и всяка година Йонета бе изпращана за рождения й ден с поздравления и подарък.

Преди шест години тя беше видяла нещо по пътя, което нямаше да забрави до смъртта си. Тук я беше настигнала една дама на кон — Йонета се бе опитала да остане незабелязана, защото дамата беше госпожица Елизабет от Боргланд. Но Елизабет я бе спряла и ударила с камшика си по ушите, защото не й се беше поклонила. Бяха изминали шест дълги години оттогава и госпожица Елизабет бе мъртва отдавна, но страхът от нея оживяваше в сърцето на Йонета всеки път, когато минаваше по тази алея. Но днес тя ясно видя пред себе си млада дама на кон…

Йонета внезапно спря и застана като вкаменена, като сложи ръка на гърдите си, сякаш искаше да задържи сърцето си да не изскочи. В безпаметен ужас гледаше нататък по пътя, после се дръпна настрана и се притисна изплашена зад едно дърво, като гледаше с ококорени, ужасени очи, а в същото време сърцето й се бе надигнало и тупаше чак до гърлото й.

По пътя откъм Боргланд един кон зави и тръгна насреща й, а върху него седеше жена, стройна и наперена — също като госпожица Елизабет. Йонета беше чувала, че дълго време, след като бе погребана, мнозина бяха виждали госпожицата да обикаля наоколо на кон — но това се бе случвало при залез-слънце, а не като сега посред бял ден.

Спокойно-спокойно към нея се приближи конят, а на него седеше в застинала поза дама — изправена и заплашителна, както се стори на Йонета. Девойката се сви разтреперана зад дървото, като очакваше всеки миг да усети върху ушите си парещия удар на камшика. Тя затвори очи и се притисна до дървото, а в това време екотът на конските копита се чуваше все по-близо и по-близо. Сега конят беше точно пред нея, но не се случи нищо и екотът, проскърцването на седлото и звънът на юздите отминаха.

Йонета едва я погледна, надникна, изправи се и си пое дълбоко дъх. В паметта й страшната случка отпреди така се бе запечатала, че сега бе изгубила ума и дума.

Но край нея не бе яздил призрак от миналото — беше живата Аделхайд Бьорндал.

Йонета излезе отново на пътя и впери очи след ездачката. Беше чувала толкова много разкази за Аделхайд и нейния свилен кон, който бил докаран навремето от много далеч, от Англия, и когото в Бьорндал не бивало да пипа никой друг, освен главния ратай Сивер Бакпе. А пък за Аделхайд всички разказваха толкова много неща; изглеждаше обаче, че никой не смееше да прави това при дневна светлина — само вечер пред камината, между четирите стени, се шепнеше за нея.

Наистина, и Стария Даг Бьорндал, с цялото му могъщество, на хората в горите и по колибите се струваше като някаква приказка, което все пак можеше отчасти да се обясни.

Онова, което се носеше от уста на уста за Аделхайд, излизаше извън човешките възможности за разбиране. Като приказките за призраци и привидения и за свръхестествени неща. Никога хората в региона не бяха виждали такова чудно красиво същество — тя винаги сякаш бе обвита в облак от благоухания на цветя, разказваха хората от имението. Дрехите й били от такъв нежен копринен плат, че шумели при всяко нейно движение, а пък в обществото носела облекло, през което човек можел да я види така, както Бог я е създал. А когато се обличала официално, слагала си накити и пръстени от чисто злато, чийто блясък се виждал от много далеч. Никога не ходела бързо, нито пък приказвала бързо. Дали е сърдита или приятелски настроена, никой не можел да знае, защото винаги говорела с равен и тих глас. Всеки косъм на главата й стоял с дни подреден на едно и също място. Тя не спяла заедно с мъжа си, а имала собствена стая, така наречената Стая на госпожицата. Аделхайд била дъщеря на кавалерийски майор — затова седяла така добре на коня — и внучка на епископ, заради което била начетена почти като свещеник.

Това и още много други неща си разказваха хората — и то все пак беше нещо, което можеше да се проумее. Но след него се носеше и друга мълва, за която, щом се споменеше, започваха да шушукат още по-тихо. Тя била толкова твърда и сурова, че родила дете, без от устата й да се чуе никакъв звук, а с течение на времето била станала толкова зла към мъжа си, че просто не можело да се излезе на глава с нея.

Веднъж тръгнала и отишла сама далеч-далеч, горе в планинските гори, водена само от едно старо куче, а такова нещо жени не бяха предприемали досега. В нея имаше нещо съвсем нечовешко.

Ето такива неща се носеха за Аделхайд сред хората, а вече беше осма година, откакто беше станала съпруга на Бьорндал — сега бе пролетта на 1817 година.

Тази сутрин Аделхайд бе препуснала с коня до Боргланд, за да поздрави леля си Елеоноре Рамер, която се бе установила да живее за постоянно там след смъртта на полковника през зимата. От стария род Гал в Боргланд бе останал само лудият брат Лоренц, а когато умря полковникът, никой от слугите не пожела да остане по-нататък в имението. Там имаше толкова много призраци и страхотии, че човек не можеше да живее спокойно.

Когато госпожица Рамер бе дошла за Коледа в Бьорндал, бе чула да говорят за тези неща в Боргланд. При тези разкази тя отбеляза съвсем правилно, че ако никой не живее в Боргланд, всичко там ще запустее, и че би било твърде безотговорно, ако оставят лудия да живее там сам. Стария Даг подозираше, че леля Елеоноре бе загубила парите си през последните трудни времена и по всяка вероятност има нужда от по-сигурен подслон, но все пак той само на шега я попита дали би желала да стане стопанка в Боргланд.

Госпожица Рамер мигом отговори, че ако Стария Даг би поел разноските на домакинството там, тя ще прогони призраците. Така семейната покъщнина на леля Елеоноре бе донесена от града и тя се нареди в старото аристократично имение така старателно и естествено, като че през целия си живот бе очаквала точно това. Въпреки своите петдесет и седем години тя все още беше една бойка жена и човек можеше да познае отдалеч, че е дъщеря на епископ и потомка на стар благороднически род.

По природа госпожица Рамер бе дейна жена, но притесненото й положение и строгата изолираност на несемеен човек не бяха я надарили досега с едно истинско поприще за изява. Затова нейното влизане в Боргланд като господарка там стана най-значимото нещо в живота й.

От Бьорндал щяха да се ръководят, както и досега, стопанските работи, но в едно голямо имение всеки ден имаше по нещо, което трябва да бъде свършено, а госпожица Рамер беше израснала на село, когато баща й бе още свещеник, така че още от малка знаеше как се управлява домакинство в едно имение. Така Боргланд отново бе изпълнен от живот и работа.

Всички ратаи и слуги се върнаха и нещата тръгнаха както в доброто старо време. Госпожица Рамер избра за себе си стаята на госпожица Елизабет. Една от старите прислужнички, която трябваше да нареди нещата й там, възрази, че тъкмо в тази стая се появявали най-често призраци, а когато предупреждението не даде плод, заяви, че в тази стая дяволът е взел госпожица Елизабет, както е била жива.

— Значи със сигурност е крайно време да се проветри там най-основно — отговори лаконично госпожица Елеоноре и за всеобщ ужас се нанесе в стаята.

Още на следващата служба в църквата се случи невероятно събитие — една жена седна в църковния стол на Боргланд. Дори Стария Даг, който беше собственик на Боргланд, не бе седял досега на боргландския стол, а от страна на госпожица Рамер изглеждаше твърде дръзко тя да си присвоява мястото.

По алеята от Боргланд Аделхайд се върна с коня обратно. Баща й, майор Баре, беше пристигнал предишния ден, заради което Стария Даг искаше да устрои малко пиршество, на което да покани и леля Елеоноре. Затова Аделхайд бе предприела днес разходката си на кон до Боргланд. По този начин щеше да бъде спестен трудът на вестителя, който да покани леля Елеоноре.

При вливането на алеята от Боргланд в пътя, тя се спря и се загледа унесено над широките ливади и ниви в долината. Отвъд, откъм езерото Лисне, долиташе кряскането и плясъкът на дивите гъски и патици, които си почиваха след пролетното си прелитане към езерата в Бьорндалските планини, а между техния шум се чуваха дрезгавите писъци и на други блатни птици. В леденостудената вода на обраслото със зеленина блато близо до пътя квакаха жаби, опиянени от пролетната омая, а водната повърхност беше покрита с жабуняк.

Пролетта се пробуждаше навсякъде, но Аделхайд сякаш не забелязваше нищо от това. Погледът й се издигаше над земята и се губеше в синята безкрайност на небето. Тя зави по пътя, сведе поглед над тила на коня и го подкара бавно на север. Нямаше никакъв белег за живот или радост в израза на лицето й или в стойката й — нищо, само хладна, благородна красота.

Топло, слънчево ухание излъчваха тревистите южни склонове под горите като от есенни ливади с покосено сено. Аделхайд притежаваше необикновена чувствителност към всякакви миризми. При повея на това ухание тя изведнъж се събуди, като от сън, и едва сега забеляза, че е пролет. Спря коня си горе на брезовия склон пред високата гора, обърна се назад и дълго и внимателно гледа към долината.

Да, наистина беше пролетта — усещаше се в песните на птиците, в дъха на вятъра и в уханието на тревата под обедното слънце.

Една малка, жълта пеперуда я бе следвала през цялото време по пътя от алеята насам. Усети свежия дъх на брезите, който я заля, и видя тъмнотеменужената сянка в черните им клони — пръв симптом за новия пролетен живот. През застиналото й от мисли лице мина лека отсянка на живот, който се пробужда. Видя яркия, свеж, зелен цвят на смърчовете, на мъха и боровинките, когато мина през голямата гора. Една змия се стрелна за миг през пътя в изкопа, чу и песента на дроздовете около себе си.

Да, пролетта беше навсякъде, само не и в нея.

На поляната пред Бьорндал тя спря за трети път коня си и дълго гледа към високите постройки. Някога тя бе копняла с такава болка за това мрачно имение, а сега в продължение на повече от седем години то беше част от нея — в дни на изключителна радост или на мрачна скръб, както и в дни на настроения, които се лутат между тези два полюса, между които изтича човешкият живот.

Изминалите години бяха изпълнени с такива неочаквани промени, че тя не бе и подозирала дори, че животът си играе така своеволно с хората.

Навсякъде около нея имаше приятели, от Стария Даг до най-последния носач, който върви през двора. Те я поздравяваха и се радваха на красотата й, като всички й мислеха доброто. Имаше и две малки момченца, двегодишни, които тичаха и се притискаха в нея веднага щом тя се появеше, с такава радост, че сърцето й се обливаше в топлина. Навсякъде имаше благополучие и комфорт — и все пак й се струваше, че няма никакво желание да се върне у дома, че има безкрайно много време и няма защо да бърза, а по-добре да стои тук и да гледа дълго натам, където се простираше всичкото щастие в живота й. Малката жълта пеперуда летеше край нея, ту се издигаше нагоре, ту се спускаше надолу, но тя нямаше очи за нея.

Това, което се случи през изминалите пролетни дни, бе раздвижило почвата под краката на Аделхайд, бе направило всичко непонятно за нея.

5

Стария Даг дойде в двора на Бьорндал, след като се бе върнал от пасбищата и горите. Вече не вървеше с такива широки крачки, както през по-младите си години, но въпреки това бе запазил нещо от старата си крачка на ловец. Освен това бе ходил толкова далеч, че наистина се бе по-раздвижил, защото в неговата походка се усещаше нещо от старите лекота и размах. Ботушите му бяха влажни и кални догоре — вероятно бе вървял напряко през полята.

Главата му не беше сведена, както беше обикновено напоследък, държеше шапката в ръката си. Лицето му сякаш се надигаше от пролетния въздух, сребърнобялата коса се люшкаше на вълни над челото и слепоочието му, както прави обикновено всяка непокорна коса, когато човек се е разгорещил от тичане.

Почти в средата на двора, но все още на място, откъдето човек може да надникне през дворната порта към обградения с дървета път, Стария Даг изведнъж обърна глава. Слухът му беше още остър. Бе дочул тропот от копита и наистина види Аделхайд да се задава по пътя, с наведена глава като от дълбоки мисли. Той не спря, нито пък отиде да я посрещне, както често правеше друг път. Напротив. Продължи бързо пътя си и като влезе вкъщи, не закачи горните си дрехи на закачалката в преддверието, нито пък седна, за да събуе ботушите си, както имаше привичка да прави. Не, той толкова много бързаше, че забрави да закачи дори шапката си там. Изцапа с мръсните си ботуши белия измит под в преддверието, влезе в спалнята си, сложи резето и застана, сякаш се вслушваше в нещо. Дишаше тежко заради бързането си.

Спалнята отдавна не изглеждаше такава, каквато бе по времето на Терезе. Наистина — тук още беше голямото легло с многото резба и плътния балдахин, а също и скринът и тежката, обкована с желязо, ракла, в която бяха заключени сребърните вещи. Но до прозореца се бе появила сега една маса с дебела Библия и други книги върху нея, както и един от големите, здрави столове, които някога Йорн Мангфолди бе направил и украсил с резба, сега беше до масата.

Постепенно през тази зима Стария Даг бе привикнал да става късно сутрин, защото бе стоял тук, чел и мислил до късно през нощта.

Навремето беше безмилостен човек, готов на всичко за богатство и благополучие.

Смърт и самота го бяха измъчвали, но беше срещнал и добри човешки думи и примери по пътя си. Бе станал разумен човек с интелект и способности. Да, беше влизал в много борби, за да стане като добрите хора, които смъртта му бе отнела.

Но само една дума на свещеника му бе показала, че това не е пътят.

Именно затова миналата есен той бе избягнал в гората, далеч от всички човешки стъпки и глъчка, както и в най-тягостните моменти от младостта си — да потърси покой за мислите си.

Аделхайд бе дошла при него и го бе върнала у дома. Бе говорил с нея на път за вкъщи през гората — бе излял всичките си мисли пред нея. Тя му бе дала Библията на дядо си — епископа, заедно с всичките му записки и го бе помолила да прочете това, което епископът бе написал за всички хора на първия лист от Библията си. Онова, което прочете, беше като стихове от псалм:

„Всички наши мисли и дела — те са свързани,

но сами не могат да ни проправят път към Бог,

от Него обаче е молитвата, божествен дар,

за да се стремим към него, облечени в благодат.

Той ни показва пътя през живота и смъртта

и като спазваме заповедите Му,

да се издигнем до звездите и небето и всичко да се проясни.

Молитвата е пътят на човека към Бог.“

Стария Даг бе мислил върху написаното, беше се молил през есента и зимата, след като с цялата си искреност и силна воля бе чел Библията на епископа, както и написаното от ръката му, а всяка вечер сядаше с Аделхайд край камината в залата, за да обсъждат думи и мисли, породили се от това.

Стария Даг седна на стола. Но не за да чете някоя от молитвените книги. Само събу ботушите си, после отново стана, закачи връхната си дреха на една кука и остана да стои насред стаята така, както си беше — по ръкави и презрамки. Погледът му се плъзгаше между книгите на масата. Отдавна вече не бе чел от тях, но се боеше да признае това пред Аделхайд и да й ги върне. Така те останаха да лежат тук и той бе принуден да отива за вечерните им разговори със своя неизменно един и същ кръг от мисли.

Аделхайд се качи в Стаята на госпожицата.

Изтощена от силния пролетен въздух, тя отвори стъклената врата към терасата и се отпусна в голямото кресло. Струваше й се, че бе изразходвала и последната капка от силата си, за да седи изправена на коня и да се върне вкъщи.

Момчетата бяха долу в кухнята. Тя бе сама и ненужна.

Беше видяла Стария Даг да върви през двора в горско облекло и добре бе забелязала, че той трепна и ускори крачките си, че не бе закачил връхната дреха и шапката си в преддверието и не бе събул обувките си там. Отбягваше я, беше избягал, когато тя се беше появила.

Следователно не беше нужна на никого в този свят.

Синовете й бяха само на две години и се нуждаеха от постоянни грижи; когато се удареха или пък не можеха да стигнат нещо, тичаха за всичко при майка си. Хвърляха се към нея и се галеха наоколо й винаги, когато баща им не беше наблизо. Но тя усещаше още от сега, че и с тях щеше да стане същото, както и с двете й починали момчета: щом баща им се върне от гората, той ги притегляше с неотразима сила в голямата съседна стая, при кучетата и оръжията, при огъня в камината и тайните в мрака там.

Не е трудно да привличаш, когато се появяваш рядко.

Да, Аделхайд усещаше зараждащата се скрита завист по отношение на Младия Даг. През зимата той бе започнал все повече и повече да страни от вкъщи, като неговите обиколки в гората ставаха все по-далечни; при това и през редките нощи, когато си бе у дома, той пак започна да нощува в кухнята, както по-рано. Твърде ясно й показваше да усети безразличието му, а когато се случваше да я завари някой път, след завръщането си, седнала във всекидневната насред сърдечен разговор с баща си, в очите му блясваше дори нещо като ненавист. Говореше с нея само при необходимост и все по-рядко я пожелаваше.

Поради все по-нарастващото й чувство за собствената й ненужност, тя все по-страстно се задълбочаваше в разговорите със Стария Даг върху отвъдното. Обстоятелството, че можеше да му бъде опора в това време на отчаяна душевна борба, утешаваше Аделхайд заради всичко друго, като това чувство се преплиташе с техните задружни пътувания из територията на Божието слово — да, то се сля с тях в един упойващ лек срещу всякакви други разочарования.

И когато изведнъж ясно осъзна, че напоследък Стария Даг вече е загубил желание да участва в тези техни разговори, за нея това бе тежък удар. Изненада се, че е била сляпа и не е забелязала това по-рано.

Дълго време живееше с надеждата, докато тази надежда можеше да има основание, че всичко ще отмине, но колкото повече наближаваше пролетта, толкова по-малко време намираше Стария Даг да стои и разговаря спокойно с нея. През един от първите априлски дни тя също бе усетила пролетната омая във въздуха — Стария Даг отново пое към гората, за пръв път от онзи есенен ден насам. Бе излязъл още рано сутринта, преди тя да стане, без да отрони вечерта нито дума за това свое намерение, и се върна късно и много уморен, като веднага след вечерята се оттегли да спи.

Оттогава насам това нещо се бе повторило много пъти, без той да промълви нито дума като обяснение за поведението си. Да, понякога вземаше със себе си кучето и пушката си и се връщаше вкъщи с дивеч, като в него все повече и повече започна да се усеща старата му сила.

Бащата на Аделхайд, майор Баре, беше пристигнал и преди да се оттегли за сън, Стария Даг бе седнал, както обикновено, заедно с него в залата, изпи с него чаша вино и слушаше веселяшките му истории. После помоли Аделхайд да покани леля си Елеоноре на едно малко пиршество следващия ден. Сутринта отново бе отишъл рано в гората, без да се интересува от майора, а когато Аделхайд го видя преди малко на двора, той избърза да влезе преди нея вкъщи, за да се преоблече, а довечера навярно щеше да стои отново да разговоря с баща й.

В Стаята на госпожицата Аделхайд се отпусна на големия стол до прозореца.

Може бе само есенното настроение бе причина за тогавашната потиснатост на Стария Даг? И може би поведението му сега беше просто едно пролетно усещане за нов живот и ново лято?

Като че ли в човешкия живот нямаше нито едно постоянно нещо — всичко ли беше само настроение? Нима и Стария Даг, най-постоянният човек, когото тя познаваше, беше човек без истинска вътрешна монолитност? Бе чувала да говорят колко силно действат годишните времена на старите хора: мрачно отчаяние през есента и зимата и нова надежда, когато идват пролетта и лятото. Дали и той не бе обхванат от тези въздействия? Можеше ли да се допусне, че човек, който бе израснал толкова близо до природата, бе част от нея, ще е подчинен повече на тези промени в сравнение с хората от града?

Успокоението, че наесен всичко може отново да стане както през миналата зима, беше някаква утеха — но тя беше крехка като паяжина. Първо, защото Аделхайд не смяташе Стария Даг за човек с променливи настроения, и второ, тя никога повече нямаше да изпитва онова чувство на спокойно доверие, както през есента. То завинаги бе прогонено в нея.

Защо я избягваше, вместо да й обясни дори и с една дума онова, което ставаше вътре в него? Или пък може би и на самия него това не бе ясно? Той сякаш не беше с чиста съвест пред нея. Избягваше я. Днес тя бе разбрала това с абсолютна умереност.

За нея беше свято дело да бъде близка до самите недра на една човешка душа и при това до душата на най-силния човек, когото бе срещала в живота си. Бе забравила скръбта и копнежите си и всякакъв здрав разум. Не, сега беше безполезна — за всички…

Из колиби и къщи в гората, селището и надолу в долината хората си шушукаха колко добро положение има Аделхайд Бьорндал, колко високомерна, жестока и зла е към своя съпруг. А усамотена горе в Стаята на госпожицата, Аделхайд седеше и гледаше с невиждащ поглед пред себе си.

Мъжът й винаги бе бил за нея загадка. Сякаш беше от някакъв съвсем друг свят, различен от този на всички хора, които тя познаваше. Наистина, тя беше горда и сдържана по отношение на останалите, но след женитбата и всички последвали преживявания, в душата й бе избухнала топлата радост, че вече има съпруг, на който може да се отдаде, без всякаква гордост и стеснителност, да му се отдаде всеотдайно и изцяло.

В началото всичко беше прекрасно в Бьорндал, след това обаче Младия Даг започна да ходи в гората, и тя през цялата година мисли и пресмята, дали не го беше оскърбила с някоя дума или дори с поглед, или по друг някакъв начин, защото още след първото му отиване в Планината на мъртвите всичко се промени.

Оттогава насам той правеше впечатление, като че е винаги нащрек пред нея или пред нещо в самия себе си, като че някаква лесноранима гордост го караше да бъде вечно сдържан — да, някаква гордост, която не изчезваше дори и тогава, когато Младия Даг се оставяше да бъде надвит и увлечен от чувствата си към нея.

Дълго тя чувстваше тревожно напрежение в душата си заради това и то се настани така дълбоко в нея, че я караше да усеща с двойна мощ болката заради неговата затвореност.

Нима тя никога нямаше да достигне онова, което вярваше, че го има зад студената му сдържаност? Или това нещо само й се струваше, че съществува, като зад момчешката свенливост не се криеше никакъв силен дух? И какво означаваше този враждебен блясък в очите му напоследък?

Да, над щастливия живот на Аделхайд, за който хората говореха, бяха надвиснали такива черни облаци, че затъмняваха цялото й щастие; хората и не подозираха това, защото Аделхайд мълчеше.

Рядко се случва нещастието да дойде само. Аделхайд беше сломена от хладината между нея и Младия Даг, като към това се добави и промяната в Стария Даг, но тя се измъчваше и от още нещо.

През последната половин година баща й бе идвал твърде рядко в Бьорндал. Стария Даг бе станал твърде голям светец според него. Жизнерадостният майор не се чувстваше добре, когато градусът на веселието не се вдигаше насред звън на пълни чаши, и по време на редките му гостувания, и преди всичко предишния ден, когато Аделхайд бе забелязала явни следи на бърза умора в майора.

Да, предишната вечер, когато минаваше през кабинета на път за залата, тя видя през отворената врата как баща й, който бе с гръб към нея, използваше отсъствието на Стария Даг, за да си напълни голяма чаша с коняк и да я излее набързо в гърлото си. Бързо се бе скрила зад стената на кабинета и го бе изчакала там, докато приключи, като стоеше разтреперана от срам пред отблъскващата гледка.

Аделхайд излезе на терасата и опря лакти на парапета — все още имаше стройна и грациозна фигура, а лицето й бе съхранило, въпреки всичко, строгата си красота, но животът вече бе оставил доста дири върху него. Последните месеци челото й бе придобило странен вид, като бръчките по него бяха станали по-дълбоки. Веждите й, някога толкова хубави, се бяха извили косо над носа и от там към слепоочието водеха видими бразди от мъка и страдание.

Очите й се взираха в пролетното небе над горите на юг — без сълзи.

6

Аделхайд видя как файтонът от Боргланд се приближаваше по пътя и посрещна леля Елеоноре на входа на имението. Знаеше, че леля й очаква това от нея.

Още от пръв поглед беше ясно, че госпожица Елеоноре Рамер и Аделхайд бяха роднини. Наистина, Аделхайд беше по-висока и имаше по-достолепен вид, отколкото леля й на нейните години, но приликата беше поразителна.

Госпожица Рамер имаше изградени строги правила на поведение. Едно от тях беше — при гостуване като днешното, да накара домакините да почувстват колко очарована е от поканата им. И тя увери Аделхайд, че от нейното вчерашно посещение до този миг, когато пристъпва прага на гостоприемния й дом, тя се е радвала като дете. Иначе строгият израз на лицето й сега беше преобразен целият в усмивка, но все пак Аделхайд имаше усещането, че през усмивката умните очи на леля й се задържаха един-два пъти доста изпитващо върху нея. Последната нощ беше спала само един час и така беше измъчена от тягостните си мисли, че едва не се хвърли на гърдите на тази силна жена, за да й изплаче цялата си сърдечна болка, като й разкаже всичко — и важните неща, и маловажните, но тя бе завършила при баба си, а и по-късно в живота си една толкова сурова школа, че успя да запази достойнство и да намери нужните думи за посрещане.

Аделхайд бе сядала на голямата маса в гостната, с масивните столове около нея, от първата й Коледа в Бьорндал до този ден в твърде различни настроения, но никога не се бе чувствала така безполезна, така откъсната от хората и от всичко в живота, както днес. Седна на обичайното си място, в края на масата. Стария Даг седеше на широкия си стол на другия край, до него Младия Даг, а между Аделхайд и него — леля Елеоноре. Майорът само поздрави отдалеч и хладно леля Елеоноре и твърде очебийно се опита да отиде в другия край на масата.

Да, петимата събрани около масата бяха една любопитна групичка на първата празнична трапеза през тази година. Стария Даг не поглеждаше всички в очите. Във всеки случай не и Аделхайд. Обръщаше се с твърде очебиен интерес към съседите си или пък гледаше надолу в чинията пред себе си — обаче през масата към Аделхайд никога не поглеждаше.

А единствения сътрапезник, когото можеше да гледа в очите Аделхайд, беше леля Елеоноре. Тя нямаше смелост да отправи поглед към Стария Даг и само един-единствен път хвърли бегъл поглед на красивото, но хладно, безразлично лице на съпруга си. Това беше достатъчно — сълзи избиха на очите й и тя трябваше да си поеме дълбоко дъх, за да прогони мъчителното чувство за неясно осъзнавана вина и горчиви укори, които преляха в сърцето й като една-единствена дълбока болка, щом забеляза безрадостния му израз. Зачервеното лице на майора, което иначе винаги изразяваше завидно самодоволство, сега показваше следи на мъчително безпокойство и явна умора. Тя не се осмели да спре поглед върху него.

Презрението, с което леля Елеоноре бе се отнасяла в течение на двадесет и петте години, откакто бе разведен със сестра й, беше неприкрито — заради разтрогването на брака от негова страна, както тя направо казваше на всеки, когато ставаше дума за нейния зет.

На майора не му бе позволено да мрази никого. При всичките си грешки той все пак имаше достатъчно самосъзнание, за да види собствените си слабости и неговата присъда над останалите хора заради това беше твърде снизходителна. При всичката му отприщена бъбривост Стария Даг винаги го бе харесвал заради това, че никога не бе казвал лоша дума за никого. Само когато разговорът се насочеше към госпожица Рамер, той изведнъж ставаше мълчалив.

Доста алкохол трябваше да мине днес през гърлото на майора, за да преодолее обстоятелството, че госпожица Рамер седи на една маса с него. Но той пиеше бързо и жадно и най-сетне стана сляп за нейните студени погледи, а когато станаха от масата, той беше вече на дванайсетия си виц. Шегите му днес бяха сковани и не изригваха като друг път, така прецени Стария Даг, но можеше и само да му се е видяло по този начин.

Някой, Стария Даг или майорът, предложи да пият кафе и чашка силно питие в градината пред новата къща; денят бе от тези хубави, топли пролетни дни, когато слънцето грее силно като през летен ден.

Аделхайд и леля Елеоноре се наметнаха с връхните си дрехи, а мъжете и без друго бяха доста облечени.

Няколко храсти се бяха вече раззеленили край слънчевата южна стена, а покрай една от градинските пътеки се синееше зеленика, която Аделхайд бе донесла миналата година от гората и бе посадила тук. Поставиха масата и столовете пред вратата на всекидневната към градината, имаше кафе и сладкиши, а после се появи и димящ грог със захар и френски коняк за мъжете, а за жените — вино.

Майорът, както обикновено, след като изпи обичайната си доза, почувства огромно желание да изнесе реч. Някога една реч му беше донесла щастие. Оттогава насам не пропускаше случай да не се изяви на този терен. След втората чаша грог той изпадна в подходящото настроение. Удари леко по чашата, за да привлече вниманието и се надигна, изпъчи едрите си гърди и се изкашля. Аделхайд наведе ниско глава, а госпожица Рамер обърна лицето си настрани. Трудно произнасяйки думи и преплитайки език, майорът държа реч, която ехтеше ненужно, но той все пак продължаваше невъзмутимо да дърдори за пролетта и слънцето, за живота и свободата, за родината. Накрая начена патриотична песен:

— За Норвегия, на бойци родина… — На челото му кацна една муха, но той я прогони с ловък замах и продължи да пее, напълно сериозен и с глас, който заваляше думите: — … за нейните гори и върхари.

Не след дълго госпожица Рамер сви устните си, изправи се рязко и гордо, остави чашата си недокосната и изчезна през вратата към всекидневната. Веднага след това се надигна и Аделхайд, като я последва тихо, смъртно бледа и вцепенена. Да, точно сега, когато тя се чувстваше толкова излишна тук, трябваше и баща й да се държи толкова нелепо — като пияница и отрепка.

Младия Даг се обърна след Аделхайд, като в неговия иначе толкова ясен поглед имаше нещо безпомощно, приличащо на съчувствие. И когато Аделхайд изчезна от погледите им, той стана изведнъж и тръгна бавно, с наведена глава, край живата ограда на градината.

До стената на старата стая, където храстите го скриваха от погледите на Стария Даг и майора, той се спря и се загледа над селището, надалеч в пролетната привечер.

Беше ловец и сега не знаеше какво да направи. Или имаше по-дълбоки причини за това да не постъпи така, както сега бе минало през главата му. Трябваше да утеши Аделхайд заради поведението на баща й, защото чувстваше, че то я бе наскърбило. Трябваше да я прегърне и да й каже добра дума. С това щеше да предизвика радостни сълзи в очите на един отчаян човек, но той сви зад ъгъла на старата стая и потъна в кухнята. Когато здрачът се спусна над земята, той пресече бавно, сякаш бе унесен в мисли двора; бе облечен в дрехите си за гората; и когато стигна горе до пасбищата — извън видимостта от имението, тръгна свободно и с широки крачки, за да избяга от всички мисли, които го потискаха, и от всеки спомен за пияния гостенин. Имаше куче и пушка в Утхайм. Боргхилд, дъщерята, които бе посещавал с удоволствие преди много години, беше отдавна омъжена на друго място. Сега там живееше само Стария Гундер заедно с една грохнала от годините, намръщена слугиня. Така той спокойно можеше да се отбива там, когато предприемаше обичайните си пътешествия в гората.

Малко след като и сина му стана, Стария Даг, без да знае какво да прави, предложи на майора да си направят малка разходка в градината.

Майорът рече, че веднага ще го последва — и щом Стария Даг изчезна зад първия храст, той напълни чашата си със силно питие и я пое на две глътки в гърлото си. После стана предпазливо, зае отново старата си напета стойка и тръгна след Стария Даг, като стъпките му първоначално бяха леко несигурни. Стария Даг не беше много далеч. Посрещна майора зад голите, пролетни храсти, като се направи, че се връща, а очите му имаха странен замислен израз, когато хвана майора под ръка и с приятелски думи го помъкна далеч от шишето с алкохол и градината.

От този ден нататък на майор Баре му се струваше, че питиетата са някак твърде строго премерени. Стария Даг не го оставяше никога сам с шишето с алкохол. Но все пак всеки ден имаше чашка силно питие, както подобава, когато има вкъщи гост, който скоро ще си тръгне. Стария Даг го подмамваше, когато времето беше хубаво, да се разходят из горите, а майорът си даваше доволен вид. Да, дори си върна нещо от старото си добро настроение, приказваше непринудено и весело за всякакви неща, като разказваше познати и нови истории с добродушния си хумор, без да е пил прекомерно алкохол. Шегуваше се със слугините, като дори за такава строга личност като госпожица Крюсе успяваше да намери весела дума или комплимент за кулинарното й изкуство или за предприемчивостта й. И майор Баре отново стана неотразим както някога — човек беше принуден, иска или не, да го обича. Само с леля Елеоноре не можеше да се сработи. Тя повече не се появи в Бьорндал, когато знаеше, че там е майорът.

Не беше ясно каква бе причината — дали веселият характер на майора упражняваше своето въздействие, или беше нещо друго — но Стария Даг все повече живваше.

Отново започна да се смее и когато Аделхайд чу за пръв път смеха му, след мрачната сериозност през зимата, нещо я прободе в сърцето. Дали тя смяташе това като знак, че той все повече се отдалечава от техните общи преживявания, а с това и от самата нея, или пък усети голямата, колкото от земята до небето, разлика в мрачното му настроение през онези тихи зимни вечери и сегашното му добро разположение на духа, Аделхайд не можеше да определи; но вероятно и двете неща бяха верни.

7

Лято и слънце обляха селищата и махалите, както и всички гори.

Един дългокрак старец излезе бавно на окъпаната от слънце поляна с горичка от хвойна на Стайнрюд, намираща се високо на западните склонове над Бьорндал.

Стайнрюд добре се грижеха за мястото, като даже горичката от хвойна беше поддържана като градина. Веднага си личеше, че старият Еспен Стайнрюд постоянно се трудеше тук с лопата и кофа, за да маха всичката тор от овцете и кравите, а и всичко останало. Каквото и да става, там винаги беше толкова чисто и зелено, както би трябвало да е навсякъде. От младите клонки на хвойната майка Стайнрюд вареше отвара срещу всякакви болести, а плодовете използваше при дестилиране на алкохол. Затова тука беше оставяна да расте само хвойна, като дърветата ставаха много високи. Заради откъсването на върховете им те бяха като подстригани и наредени едно до друго, стройни като девойки.

Тук-там имаше купчини камъни и те свидетелстваха колко работа бе имало, докато се отвоюват зелените площи за пасбища. Не беше безопасно да сяда човек на тези камъни, когато печеше слънце; защото в тях се бяха настанили много пепелянки. Но старецът седна спокойно и безгрижно върху камънака и се огледа наоколо. Беше много приятно да се любуваш на тучната ливада, а пък между стволовете на дърветата се разкриваше гледка към източния склон надолу към селището.

Ако живеещите в Стайнрюд можеха да научат кой беше седнал тук на поляната, млади и стари биха зарязали цялата си работа и биха се спуснали да го видят. Наистина, техните родители го бяха виждали случайно, когато по-рано бяха имали някаква работа долу в имението. Но никога, който и да било от тях не се бе осмелил да го разгледа добре, а пък младите изобщо не бяха го виждали. Ала всеки би бил готов да даде нещо, за да види поне веднъж с очите си този старец.

Това беше Стария Даг. От младостта си досега той бе идвал тук само веднъж и то тогава, когато с Младия Даг се бе случило произшествието и с Аделхайд го караха към вкъщи. Но и тогава той само бе минал, без да спира.

По тези места живееха много хора и беше почти невъзможно да избегнеш срещата си с някого.

Даг се огледа от мястото си наоколо с внимателен поглед. Знаеше всичко за Стайнрюд. Беше му известно какво представляваха хората, живеещи тук, макар че през последните няколко десетилетия малко бе видял сам. Помнеше кой имаше постоянно нужда от помощ и кой никога не се набиваше на очи. Освен това често разпиташе Сивер Бакпе и други, запознати с делата тук, и научаваше нещичко.

Стайнрюд беше едно от най-големите стопанства — в обора беше един от горските коне и го използваха за работа, когато не се превозваха дърва; имаше и други големи стопанства, които също имаха по един кон и все пак винаги бяха в притеснено положение, но за Стайнрюд той не можеше да си спомни подобно нещо.

Криейки се зад гъсталака от смърчове, той се бе промъкнал край Стайнрюд, като бе разгледал подробно постройките. Обширния обор и плевника бе наредил да ремонтират преди няколко години, през трудното време на войната. Изглеждаха като нови.

Някои постройки бяха много по-стари, но погледът му разбра, че въпреки това бяха в добро състояние и грижливо намазани с катран, а там, където е било необходимо, обитателите не си бяха пестили труда да заменят изгнилите греди с нови. Каквото и да занимаваше мислите му по време на обиколката, такива неща Стария Даг никога не пропускаше да забележи. Всичко около Стайнрюд блестеше като за празник.

Когато бе минал през нивите, той бе установил, а сега бе забелязал същото и на пасището, че благополучието на хората тук не се дължеше на почвата. Напротив — навсякъде сред нивите стърчаха скали; почвата беше неплодородна и камениста. Щом успяваха тук да поддържат всичко толкова добре, тези хора следователно бяха съвестни и трудолюбиви.

Нямаше време за губене, затова той стана и бавно продължи пътя си. Държеше ръцете зад гърба си, а ловният му нож се поклащаше между тях. На главата си не носеше шапка, но косата му бе достатъчно гъста, за да го предпазва от слънчевите лъчи. Вървеше повече с наведена глава, но понякога вдигаше поглед нагоре към дърветата, като се вслушваше в звуковете на гората. Имаше вид на човек, който се разхожда спокойно и си почива от продължителния труд през живота си, като че ли иска още веднъж да огледа земята си.

Ограда обикаляше цялото пасбище. Но той не тръгна покрай нея, за да потърси пролука. Не, сложи крак на оградата, хвана един прът, който стърчеше над нея, и се преметна отгоре, като сложи крака си на върха на оградата и с един скок се прехвърли сред бурените, които растяха от другата страна. Скокът му не беше вече скок на младеж, но въпреки това в движенията му не се усещаше старческа вдървеност.

Гората тук беше по-гъста, като клоните бяха провиснали надолу като бради. Земята беше влажна, а след малко Даг усети мириса на блато. Тук някъде трябваше да бъде Стиернебек, чиито обитатели винаги трудно бяха свързвали двата края. Когато бе идвал, не помнеше да е имало блатиста почва, а и по-късно не беше чувал за такова нещо.

Стария Даг се озова малко по-нависоко, отколкото беше нужно, и сега видя под себе си къщите на Стиернебек, които се намираха долу до блатото, покрай което току-що беше минал. Потокът, от който мястото бе взело името си, течеше от другата страна на блатото и не беше вече истински поток. Насред блатото можеше още да се види, че тук някога бе имало вода. Сега бе покрито с растителност, а водата течеше през пролетта и есента през нивите и от нея те загниваха. Късно узряване, ранно измръзване — това можа да се досети Даг, че е причина за това, че хората тук не можеха да отгледат нищо. И като го разбра, той знаеше вече как може да се помогне, за да се направи мястото отново така плодовито, както е било по време на първите заселници тук. Водата трябваше отново да се вкара в потока. Веднага след блатото, в коритото на потока имаше каменен праг. Когато блатото е било обрасло в трева, водата вече не е можела да мине през този праг. Затова трябваше да се докарат тук дърва, много дърва, да се запалят, за да се поддържа ден и нощ огънят, с цел да се нажежи камъкът, докато се спука и после да бъде махнат. А след това през блатото трябваше да се направят канали, за да може водата отново да се прибере в предишното си корито.

Симен Стиернебек тъкмо цепеше дърва пред стряхата, когато Стария Даг се спусна до потока. Симен сложи ръка над очите си и продължително гледаше и мигаше, чудейки се кой е този чужденец, който идваше откъм склона. Свали ръката си, вгледа се пак, после я вдигна отново над челото си и метна още един проверяващ поглед натам. Тогава я свали бързо надолу, а ръката му, която държеше брадвата, я изпусна и тя се намери на земята. Симен се изправи, бършейки ръце в панталоните си, след това обаче през ума му вероятно прелетя мисълта, че е по-хубаво да не посреща сам такова значимо събитие, и се втурна далеч от пъна, на който цепеше дърва, и влезе като светкавица в къщата.

Когато Стария Даг стигна там, Симен и жена му излязоха и застанаха край ъгъла къщата, близо един до друг, за да посрещнат знатния гост. Знаеха, че Стария Даг се беше сблъсквал с различни хора през живота си, но винаги бе взимал надмощие, ставайки всеки път по-богат и по-силен. Той беше най-могъщият, а Симен бе най-нищожният с жена си. Затова отстъпиха назад, когато Стария Даг пристигна до вратата на къщата им.

Даг бавно влезе в къщата. Седна на едно трикрако столче, което беше така разхлабено от старост, че всеки миг можеше да се разпадне. Същата мисъл скова Симен и той не можеше да каже нито дума, а старицата му се криеше наполовина зад него.

Дали Даг забеляза притеснението им, или не, никой от двамата не разбра. Той просто каза:

— Огледах всичко наоколо отгоре. Ще дойдем да се справим с потока, за да може земята ти отново да има простор. А пък ако ти имаш нужда от нещо, се разходи до нас.

Симен и старицата му стояха на вратата и дълго време гледаха след Стария Даг с изумени големи очи, дори и след като той бе потънал в гъсталака. Онова, което ги бе вкаменило на място, не беше просто обещанието му, колкото това, че той бе влязъл в техния дом и бе седял на разнебитеното им столче.

Стария Даг си тръгна за вкъщи направо през високите хълмове. Ръцете му продължаваха да си играят с ножа, но той вече не вървеше с наведена глава. Отново имаше очи за растенията и дърветата и се бе насочил към селището и Бьорндал, които се мярваха от време на време далеч между дърветата.

На слизане от първата гора той изведнъж се вслуша, защото чу детски гласове. Навярно там играеха децата от Стиернебек.

Като всеки горски човек, който е свикнал да ходи на лов за животни, неволно старецът се запромъква тихо, когато чу този звук.

Стария Даг успя да се приближи незабелязано до групичката деца, която вдигаше шум и крещеше. Бяха четири момчета и едно момиче и си бяха направили цяло стадо крави от борови шишарки, снабдени с крачка от клечки. Даг ги наблюдаваше от своето скривалище зад един храст. Най-малкото момченце предложи да си направят една мечка, която да подплаши стадото. Явно си мислеше, че играча не е достатъчно забавна. Домъкна една дебела шишарка, е широко разтворени люспи. Тя трябваше да бъде мечката, но другите намериха, че шишарката много приличаше на останалите, които бяха крави.

Докато децата спореха, Стария Даг изтръгна един корен от хвойна, отърси пръстта от него и го поиздяла. След това изрови с крака си малко мъх и шума и пъхна няколко пъти корена в пръстта, за да потъмнеят дяланите места. После вдигна пред погледа си това, което бе създал. То имаше вече образ и в сравнение с шишарките, представляващи крави, притежаваше и необходимата големина. Мечката имаше три и половина крака, но нишковидните коренчета висяха като козина по нея. Даг я подхвърли високо и тя падна насред стадото, около което децата стояха на колене, увлечени в играча. И петте деца вдигнаха очи към небето, с такива изумени лица, че Стария Даг трудно сдържа смеха си. Най-голямото момче се осмели най-сетне да вземе в ръка мечката. Показа я на останалите и всички се взираха със зяпнали уста необикновената играчка. Но голямото момче беше достатъчно умно, за да забележи, че мечката бе издялана. То стана, огледа се наоколо и се промъкна в храсталака, но Даг отдавна вече бе изчезнал в гората наблизо. Бе дебнал толкова много дивеч през живота си, че за него не бе никакъв проблем да изчезне незабелязано от погледа на едно момченце.

Когато се прибраха, децата разказаха за необикновената случка и показаха мечката, родителите им си размениха по един продължителен поглед. Симен взе мечката и я постави като нещо свято на най-високата полица на стената. Стария Даг бе предположил, че хората ще говорят за идването му в Стиернебек и тогава Стайнрюд щяха да се почувстват обидени, ако мине покрай тях, без да ги навести. Трябваше да се движи много бързо, за да се скрие от децата, но и после продължи да върви със същото темпо. Затова се беше разгорещил и изморил, ала трябваше да посети и Стайнрюд, какво да прави. Отново се изкачи по стръмния склон към Стайнрюд, но преди да влезе в двора, приседна, за да си почине.

Вероятно го бяха видели от прозореца, преди да влезе у тях — защото седяха някак тържествено, преди да станат, за да посрещнат. Но не загубиха ум и дума, като двамата старци в Стиернебек. Същото самообладание, което ги караше винаги сами да се справят с проблемите си и да тръгват спокойно, когато трябваше, за дърва или на жътва, им даваше и в този момент, дори при едно толкова неочаквано посещение, като идването на Стария Даг, известна сдържаност. Добре, този, който бе дошъл, беше наистина Стария Даг Бьорндал, но те винаги бяха изпълнявали съвсем съвестно дълга си и нямаше за какво да се плашат.

Старият Еспен избърса няколко пъти ръце в панталона си, както трябва, преди човек да се здрависа, и почака, докато господарят пръв подаде ръката си. Даг се ръкува с него, а после и с жена му и дъщеря му; синовете бяха отишли да ловят пъстърва. Стопанката донесе тиган със студена печена сланина, постави две цепеници на почистената маса и сложи тигана върху тях, както бе прието тук. Докато режеше хляба, мъжът й извади от долапа в стената нещо за пиене.

От една страна, Даг беше изгладнял по време на разходката си, а от друга, независимо от цялото си богатство той никога не бе странил от възможността да бъде сред хора от народа. Той намаза върху филията хляб дебел пласт мас и изпи това, което Еспен му наля допълнително втори и трети път.

Всичко тук беше подредено и дори имаше стъкла на прозорците, както забеляза, и той не успя да открие с какво би могъл да им помогне.

Когато се надигна да си ходи, жената пошушна нещо в ухото на съпруга си.

В лошото време на книжните пари Стария Даг своевременно бе влагал всичко спечелено в добитък и инструменти. Бе вдигнал постройки и изпратил животни. В Стайнрюд бяха дошли три крави, осем овце и кошница с пилета, а сега Еспен попита Даг кога желае да му ги върнат.

— Благодаря за храната — отговори Стария Даг, подаде им ръка за сбогуване и пое по пътя си.

По този начин той обиколи навсякъде наемателите и длъжниците си, за да сложи нещата в ред.

В Стиернебек дойдоха коне и работници, насъбраха клони и дърва, а Симен и жена му с по-големите им деца трябваше да бдят на смени, за да подклаждат огъня върху каменния праг на потока. Огънят горя почти до края на лятото. После дойдоха здрави младежи с тежки чукове и пробваха да разбият камъка, но им се наложи да се откажат. Изгладен от водата, камъкът беше здрав и за да бъде разбит с огън, беше безкрайно продължително занимание. Опитаха се да го откопаят, за да го разрушат с огън отдолу. Но той имаше равен заоблен каменен гръб, без каквато и да било пукнатина, а пък бе и невъзможно да отклонят водата встрани. Не оставаше нищо друго, освен отново да се опитат следващото лято.

Много ругатни си спечелиха блатото и потокът на Симен Стиернебек, но такива не се стовариха върху Стария Даг.

След година всичко стана така, както искаше Стария Даг. Следващото лято от Стайнрюд дойде един млад, здрав младеж и се залови за работа, като взе Симен и най-големия му син да му помагат при будуването при огъня. Камъкът трябваше да остане ден и нощ сред силна жар, за да се пропука. Младежът донесе от Бьорндал лостове, длета и чукове. Той не спря, докато не се получи първата пукнатина в нажежения камък, а след това едва си позволяваше само няколко мига, за да погълне набързо храната си, като това продължи дни и нощи, докато пукнатината не се превърна в голяма вдлъбнатина в упорития камък. Мнозина се мъчеха да съдействат — с ругатни, но с твърде малко действие. Младежът от Стайнрюд не намираше време за разговори, беше твърде зает с непоколебимото си желание да счупи камъка.

С помощта на Симен и семейството му той направи от трупи, клонаци и вейки от смърч път до средата на блатото, където пляскаха лениво няколко затлъстели пъстърви, останали още от времето, когато водата е била повече и прясна.

До края на лятото младежът работеше за проправяне на канал към старото корито на потока. Отначало блатото постоянно се плъзваше и затрупваше изкопаното. Тогава младежът слезе в Бьорндал и поговори със Сивер Бакпе, като веднага оттам надойдоха цели каруци с колове и пръчки. С тях бяха подпрени стените на изкопа отвън.

По време на есенните дъждове блатото се надигна и заплашваше да залее с болна, блатна вода нивите на Стиернебек; тогава Симен и младежът от Стайнрюд стояха една вечер под дъжда до потока, където блатото беше силно притиснало торфа в каменния праг. Бяха готови с изкопа до там и сега прекопаваха канал през тази последна част от пътя. Копаха и изриваха пръст, докато водата започна бавно да се оттича в старото корито на потока. Плодът на величавото им дело, резултат на техния продължителен труд, не беше ехтящ водопад. В канала първоначално потече само едно тънко поточе.

В същото време дъждът валеше все по-силно и най-добре беше човек да потърси някъде покрив, за да се подслони. Симен почувства тази нужда и го каза на младежа. Тогава той обаче нагази сред канала в блатото, застана срещу водата и започна като луд да хвърля с лопатата си торф на двете страни.

Симен обаче не последва този пример. Остана на брега, а щом настъпи нощта, пожела да си отиде вкъщи, за да донесе вечеря. Младежът не му отговори, а продължи само да копае и да изхвърля бързо торф от двете страни на изкопа.

Когато Симен се върна, след като доста се забави с яденето, младежът бе напреднал изключително много. Сложи няколко залъка в устата си и продължи да копае.

На сутринта Симен отново подметна няколко думи за отиване вкъщи и за подслоняване под покрив, защото дъждът се изливаше, сякаш се бе продънило цялото небе.

— Сега остава съвсем малко — рече младежът и се втурна напред.

Симен също се захвана да изрива — но без голям успех, за разлика от младежа, който продължаваше да си проправя път напред с видима бързина.

Дъждът бе спрял, а денят бе напреднал толкова, че слънцето се бе преместило на юг, когато младежът от Стайнрюд най-после изхвърли и последния торф в пролуката на камъка.

8

Две момчета излязоха в зори от стаята на Младия Даг. Оставиха вратата зад себе си отворена и се затичаха боси с дългите си нощници към стълбището. Едното се повдигна на пръсти, за да стигне високия парапет на стълбището, а другото се хвана за ръката му, като по този начин успяха да слязат долу и да стигнат до залата.

Стояха там няколко мига и се ослушаха, защото им се стори необичайно тихо навсякъде. После отидоха до вратата на залата, натиснаха бравата и отвориха с голямо усилие вратата. Тук отново се ослушаха, защото сега се дочу равен звук, бучене, каквото не бяха чували никога. Но те се хванаха отново за ръце, минаха през залата и стигнаха до вратата на спалнята. Бученето идваше от спалнята на дядо им. Спряха, запримигваха весело и се засмяха. Значи той пак беше измислил нещо, за да ги изплаши.

Стояха така известно време там, заслушани до вратата, накрая едното се протегна нагоре и успя да стигне крайчеца на бравата. Успя и да я дръпне надолу, но тя изведнъж се изплъзна от ръката му, и в същия миг вратата се отвори, като бравата отново се надигна нагоре. Бученето вътре изведнъж престана, момчетата се спогледаха изплашено, прещракването на ключалката и внезапната тишина вътре ги изплашиха. Сега вече не се усмихваха и като чуха вътре някакво скърцане и шум на дрехи, в очите им се изписа известно стъписване. А като доловиха и звука на боси крака, които се приближаваха към тях, вече бяха готови да побегнат.

Преди да решат какво да правят, вратата се отвори и пред тях застана дядо им. В дългата си риза той им се виждаше още по-едър отпреди. Краката му бяха големи и синьо-червени, дебели жили се издуваха по тях, а прасците му бяха обрасли с косми дори до глезените. Не бяха виждали досега такова нещо, косата му висеше над челото и се спускаше върху ушите и главата му. Очите му първоначално бяха много големи и сърдити, но после изведнъж станаха дружелюбни. Той прокара ръка по косата си и тя застана на главата му, както обикновено си стоеше. Наведе се към тях — усмихна се със своята тъжна усмивка и ги вдигна. Тогава те забравиха всичко, което ги бе изплашило, и се почувстваха добре под закрилата на яките му ръце. Нещо ново и интересно беше за тях, когато той ги сложи на голямото си легло и сам легна помежду им. Забелязаха наистина, че тук миришеше по-различно и по-силно, отколкото в леглото на майка им или на баща им в голямата стая, но скоро забравиха това и с любопитство се забавляваха, когато дядо им сложи спокойно главата си на възглавниците и започна да си говори с тях, като се обръщаше ту към едното, ту към другото.

Баща им често не си бе вкъщи и на въпросите къде е, им отговаряха, че е в гората. Когато дядо им го нямаше и те питаха къде е, отговаряха им понякога, че е в града, или в селището, но най-често и в този случай отговорът беше — в гората. В гората, в която те не биваше да ходят. Всеки път, когато поемаха тайно натам, някой идваше и ги връщаше обратно. Можело да се заблудят или пък да затънат в блатото, или да паднат от някоя скала, освен това имало и мечки там.

Бяха плакали и много пъти бяха молили баща си да ги вземе със себе си в гората.

— Когато пораснете — им отговаряше винаги той.

Тормозеха и дядо си със същата молба.

— Някога по-нататък — бе постоянният му отговор.

Предишният ден обаче, най-вероятно мислейки за друго, той им бе казал:

— Утре ще ви заведа, ако още сега отидете да спите, за да станете рано.

За момчетата това не беше трудна задача — обикновено ставаха рано сутрин и Аделхайд ги изпращаше в стаята на Даг. Там имаха дървени кончета, дървени мечове и пушки, както и всевъзможни играчки, направени от баща им, от дядо им или от някой друг в имението. Те се забавляваха там, а майка им оставаше още няколко часа в полудрямка, като в същото време следеше играта им.

Тази сутрин те се бяха събудили дори по-рано, заради нетърпеливото очакване се бяха измъкнали по нощници от стаята на баща си и бяха слезли по стълбището, за да следят да не би дядо им да излезе без тях.

Стария Даг първоначално изобщо не разбираше какво искаха да кажат със своите приказки за гората и за разходка там, докато най-сетне си спомни за необмисленото си обещание, с което бе искал само да ги накара да си легнат. Бе очаквал, естествено, че ще забравят през нощта обещанието му, но му допадаше обстоятелството, че така здраво се бяха вкопчили в желанието да отидат заедно с него в гората.

С надеждата още малко да поспи, той се опита да приспи и тях. Но те се въртяха неспокойно и постоянно се надигаха, като седнаха в леглото. Той започна да обмисля как най-добре би могъл да извърти вчерашните си думи, но скоро изостави тази мисъл. Не биваше да запазят за дядо си спомен като за човек, който не държи на думата си. Бяха наистина едва на три години и половина, но ходеха добре. Можеше да ги вземе със себе си и да отидат до някъде. Това щеше да разтревожи, разбира се, Аделхайд, но той щеше да преодолее нейната съпротива.

Аделхайд не успя да разбере за какво й говореха момчетата едно през друго, когато двете нахълтаха при нея и казаха, че трябва да отидат с дядо си в гората и че той ще ги остави, ако не се облекат бързо. Тя се опита да ги усмири, скара им се и ги заплаши с плесници, ако не изчезнат веднага и не отидат в стаята на баща си, за да продължат да си играят там. Но момчетата така силно настояваха, че тя започна да проумява, че думите им са истина.

Понеже не искаше да го пита лично, тя облече децата. Ако не говореха истината, щяха поне да бъдат облечени за през деня.

Според нея Стария Даг от ден на ден ставаше все по-загадъчен. Ето че сега искаше той да бъде първият, който да заведе момчетата в гората. Самата тя често ги бе вземала със себе си на ливадите, но да ги заведе в гората още не смееше. Не можеше да разбере, как се бе осмелила на два пъти да навлезе сама толкова навътре. Но имаше толкова много неща, които Аделхайд вече не разбираше. Миналата есен постоянно бе очаквала и следила с нетърпение дали Стария Даг ще се върне през тъмните есенни вечери към своята вглъбеност и към книгите, и от там — към техните общи разговори. Защото разговорите с него извисяваха душата като посещение в църква. Всичко, което той разказваше за дългия си, изпълнен със събития живот, за борбите и усилията си, всичките му размисли за живота и смъртта сякаш всяка вечер създаваха своеобразен църковен купол над залата.

Тази надежда я крепеше миналата есен, като и досега очакваше, че последните дни, когато дърветата пожълтяха, че Стария Даг отново ще се върне към най-великото нещо, което смяташе, че е преживяла и което бе превърнала сега във водеща цел в живота си.

Цяла нощ над горите и къщите бе ехтяла буря. Тя бе лежала дълго време будна и бе слушала силния екот. Той бе в съзвучие с душата й, пренасяше я далеч отвъд живота и времето, във вечността.

Изпитваше силна болка от чувството си за непотребност, а животът и времето отлитаха неусетно. Децата, разбира се, щяха още известно време да се нуждаят от нея, но — докога?

Мислите й се блъскаха хаотично в главата, докато обличаше малчуганите, а накрая, когато слагаше обувките на краката им, тя заплака, като от очите й потекоха нескончаеми сълзи.

Неразгадаеми за нея бяха действията на Стария Даг. Със сигурност бе чул бурята през нощта, защото Аделхайд знаеше какъв остър слух имаше той за нещо такова. И въпреки всичко искаше да се изправи срещу вятъра и есенния хлад, водейки със себе си най-младите представители на рода си.

Стария Даг чакаше близнаците в залата. Обикновено се хранеха в кухнята, но днес донесоха яденето им тук.

За краткото време, откакто малките бяха влезли при него, до този миг, когато те отново се появиха облечени, през главата на Стария Даг минаха много неща. Тургайр се бе примъкнал на възглавницата съвсем близо до него и бе притиснал топлата си бузка до тази на дядо си. В живота на Стария Даг нямаше много нежност и затова малката топла бузка сякаш събуди в него нещо от миналото.

Стария Даг проумя, че иска да ги вижда всяка сутрин, и реши момчетата занапред да се хранят в залата с него. Досега ги изпращаха да се хранят в кухнята, за да не го притесняват. Сега осъзна, че иска да бъде притесняван, иска да чува край себе си техния шум, техния живот. Ако това трябваше да се случи някой ден, нека тогава да стане веднага, още днес.

Седнал в голямото си кресло в горния край на масата, Стария Даг изчака момчетата, които седнаха на колене върху столовете от двете му страни. Беше най-хубавият ден в живота им. Досега никога не бяха получавали в делничен ден яйца, но сега дядо им раздели едно яйце на две половини и намаза с всяка тях по една дебела филия хляб на двама им. Добре трябваше да си хапнат, защото да се ходи в гората, не беше никак лесна работа. За самия него не остана яйце, но това децата не забелязаха.

В залата, когато бяха напълно готови, Стария Даг се поколеба за малко, после взе пушката си от закачалката и я преметна през рамо. В същия миг момчетата се втурнаха нагоре по стълбището. Дядо им ги попита къде отиват.

— За пушките! — отвърнаха в един глас.

Само след миг вече слизаха с дървените си пушки, но се почувстваха нещастни, че не могат да ги носят през рамо както дядо им. Тогава Стария Даг се видя принуден да отиде с тях до обора, където им даде по един ремък за пушките. Когато групичката се появи отново в двора и потегли на север, Аделхайд стоеше до прозореца на залата. Те вървяха начело със Стария Даг, който стъпваше, висок и изправен, както в най-доброто си време, с пушка и раница. Веднага след него вървеше Тургайр, като дървената пушка стърчеше над главата му, а на няколко крачки зад тях беше Малкия Даг.

Аделхайд се досети, че момчетата трябва да се бяха нахранили с дядо си в залата. Животът тук следваше своя ход, жив и непринуден, при големи и малки. Само нея заобикаляше, беше никому ненужна.

На запад от Утхайм имаше поляна високо на склона — откъм южната страна бе повече каменлива и скалиста, но имаше и трева за овце. Точно там седна Стария Даг с момчетата, а малките ловци бяха в луд възторг от разните лакомства, които имаше в раницата на дядо им. При последния преход бяха хленчили заради жажда и глад, но той бе продължил да върви, за да ги приучи на издръжливост, която бе толкова необходима в гората. Искаше да издържат без почивка до поляната, а те наистина трополяха ожесточено след него.

Дебелите дрехи, които беше облякъл, защото смяташе, че ще върви бавно с момчетата и често ще трябва да спира за почивка, се оказаха в повече. Затова сега се бе излегнал разгорещен и изпотен на един затоплен от слънцето камък и слушаше вятъра, който полъхваше надолу на поляната, през всички долове, който ехтеше в гъстите гори, замлъкваше и отново пак започваше да свисти. Облаците се носеха по небето, разкъсваха се на въздушни ивици, като изчезваха, но веднага се появяваха други. Стария Даг се порадва на децата, които играеха край него нахранени и отдъхнали. Това нямаше да бъде последната им разходка в гората, зарече се той. Изведнъж той се надигна, скочи леко, извади нож и отряза едно клонче от смърча, който беше над камъка им. Пъргаво, както в младостта си, той направи четири–пет крачки напред, сложи клончето в тревата и го натисна надолу. После спря, погледна от момчетата към клонката и прокара ръка през косата си.

— Какво правите? — попита той.

Момчетата го погледнаха. Той ги извика при себе си, за да видели нещо забавно. Веднага дотърчаха. През целия път до тук дядо им беше говорил за камъните и растенията, за дърветата и птиците, показвал им бе следи от лисици и зайци, от рисове и други животни и още много неща, които бяха съвсем нови за тях. Изпитваха безгранично доверие в способностите му.

Посочи им клончето на възвишението и ги попита дали могат я накарат да тича. Понечиха да тръгнат към нея, но той ги спря.

— Не! Трябва да стоим тук и да не я докосваме с ръка, обратното всеки може.

Любопитството на момчетата се наостри, не можеха да разберат как ще стане това и останаха съвсем близо до дядо си. Той бързо потропа няколко пъти с крак и издаде едни особен звук. Клонката се помръдна съвсем леко и после изведнъж се понесе напред по земята. Спря под сянката на една хвойна. Такова необикновено нещо момчетата не бяха виждали никога. Попитаха дядо си дали може да накара клонката още веднъж да тича. Да, може би само още един път. Тримата тръгнаха към клонката, като момчетата се държаха здраво за ръката му. Това нещо им се виждаше малко страшно. Стария Даг отново потропа бързо с крак и издаде същия звук; клонката се раздвижи и прибяга до следващото място със сянка.

— Вече не може да тича — рече той. — А и ние трябва да си ходим у дома.

Накара момчетата да му донесат раницата и пушката, а щом се обърнаха, изтича до клонката и я вдигна от гърба на един таралеж, когото беше обезпокоил. След това се насочи към тях и пушката си, тъй като беше заредена.

С приповдигнато настроение слизаше Стария Даг по горската пътека, с широки крачки и с момчетата, всяко от тях хванало се за крачол на панталона му. Държеше сега пушката в ръка и вървеше така, сякаш имаше намерение да им поднася нова изненада. Момчетата наблюдаваха внимателно, разменяха си погледи, като от време на време насочваха очи нагоре към дядо си, като се опитваха да държат дървените си пушки точно като него. Стария Даг ги караше да не говорят, да избягват да стъпват върху клони, да вървят съвсем тихо. За тях това беше почти непоносимо. Групичката вървеше по друг път, през гъсталака, а не по пътя, по който се бяха изкачили. Светлина и мрак, екот и тишина се сменяха, всичко беше някак мистериозно.

Близо до една поляна на завоя на пътя те дочуха странен звук, нещо като стържене, като скърцане от ремък на някоя каруца, и преди да се опомнят, над тях прозвуча гръм, повторен многократно по възвишенията. Заковаха се от страх на местата си зад Стария Даг, здраво вкопчили се в краката му.

— Тичайте зад онзи храст ей там — рече им той, — там ще намерите паднала на земята едра птица.

В началото не помръднаха, но после хукнаха — все по-бързо и по-бързо. Трябваше дълго време да търсят, защото птицата не беше точно зад храста. Накрая обаче я откриха, като в същото време гледката на полянката с храста, потънал в есенни цветове, и на нея двете деца, влачещи заедно един глухар за крилата, накара Стария Даг да премигне няколко пъти с навлажнени очи и да въздъхне дълбоко.

Докато вървяха, стигнаха до един хребет със следи от отдавнашен пожар. Само тук-там се забелязваше малко мъх върху почернелите камъни, тук–там стърчеше някой пън, няколко кухи дървета, някога шумели над хребета. Стария Даг седна, отвори раницата и децата мигновено се намериха до него, като две гладни кутрета. По лицето на Стария Даг трептеше неизказана мълчалива радост, когато момчетата седнаха до него, като всяко от тях взе в малката си ръчица нещо за ядене и задъвка нетърпеливо. Едрите му гърди се надигнаха и когато той въздъхна, дълбоко от сърцето му се дочу нещо като: „Господи!“

Два чифта очи се приковаха на мига в него и го попитаха какво е казал, но той само поклати глава и продължи да се храни.

След като момчетата си похапнаха, се плъзнаха по мъха надолу по склона, докато дядо им завързваше раницата. Чувстваха се прекрасно и нямаха време да гледат дядо си.

Наложи се да ги вика, след като преметна пушката и раницата на раменете си. Тръгна бавно по хребета, сякаш се боеше, че може да се подхлъзне на хлъзгавия мъх.

Децата се вслушаха. Хванаха уплашено дядо си за ръка, защото зад тях като че имаше нещо. Огледаха наоколо си и тогава изразиха притеснението си с думи. Стария Даг се обърна със съмнение назад, защото и той бе изненадан от боровия пън, който стърчеше насред хребета и пращеше, сякаш сам си говореше. От върха му се носеше дим, като се разлитаха нагоре ярки искри. Във вътрешността му нещо бълбукаше, съскаше и пращеше. После пламъците избиха и се надигнаха от овъгленото дърво, като шумът се превърна в бясна врява, в кашляне и пресеклив екот. Да, най-сетне изригна луд рев и бучене, сякаш беше неукротим гняв.

Децата стояха занемели от странното видение, но не се довериха изцяло на дядо си. Приближиха се близо до него и насочиха поглед нагоре към лицето му, тъй като той издаваше шумове и звуци, сходни на горящия пън. Очите му искряха навлажнени и игриви, сякаш с мъка се сдържаше да не изригне в гръмък смях.

Мина доста време, докато пънът, който беше жилав и упорит, падне, и когато съвсем изгоря, Стария Даг отиде да събере жарта загрижено.

— Не бива никога да оставяме сам огън, докато не е съвсем изгаснал! — рече назидателно на децата.

Разходката в гората с дядо им беше първият им траен спомен. Не го забравиха никога. Стария Даг беше изключителен за млади и стари отвъд горите и долу в селището на открито, сега стана изключителен и за момчетата, макар и в друг смисъл.

9

След изнурителния ден Аделхайд пое по стълбището към стаята си. Горе запали свещника и се огледа в огледалото. В очите й се забелязваше нова живинка, а умората й в момента не бе от отпадналост или от безнадеждност, а единствено нормална умора след един напрегнат ден. Животът неочаквано я беше повлякъл, впрягайки всичките й сили.

Госпожица Крюсе, изключително здрава и неуморна жена, се беше разболяла в разгара на лятото, но и сега, в късна есен, отново трябваше да лежи и затова Аделхайд за пръв път бе ангажирана да се включи във всекидневната работа. Бе добре дошло за нея, за да се разтовари от вътрешното си напрежение и да се поуспокои. Можеше и да покаже, че не е безполезна и не се страхува да поеме такъв товар.

В кухнята настъпи голяма възбуда, когато Аделхайд се залови със задълженията в домакинството и започна с приглушения си съвършен глас да дава заповеди какво трябва да се направи. Всичко се получаваше доста бързо под нейния поглед, много спокойно и без излишни думи. Усещаше респекта, който толкова явно й демонстрираха, като някакъв нов източник на живот.

Аделхайд бе застанала пред огледалото в стаята си и се опитваше да надникне в себе си, както бе правила много пъти, но бързо се обърна и започна да се разхожда из стаята. Нито огледалото отразяваше, нито пък очите виждаха душата на човек. А в нея навярно нямаше вече никаква душа — отдавна бе изгаснала. Задоволството от работата в кухнята бе просто удовлетворение от една нова игра, която само на следващия ден бе забравена. Новата възбуда не успя да проникне по-дълбоко в душата й.

Ручеят, който преди се спускаше зад плевниците и отиваше към долината, бе отбит през есента, така че да минава през зеленчуковата градина до къщата. Сега я прекосяваше, имаше и малки прагове, преди да се спусне надолу по хълмчето след двора и да се влее отново в старото корито.

Идеята, разбира се, беше на Стария Даг, който имаше намерение да достави малко радост на Аделхайд. Тя случайно бе споменала веднъж, че е виждала някъде градина с ручей. Думите й бяха останали в паметта на Стария Даг и той се бе наел да го осъществи. Вероятно идеята за отклоняването на ручея се бе зародила в него горе в колибата Вестли.

Беше й известно, че Стария Даг държи повече на делата, отколкото на думите, но онова, от което тя имаше нужда сега, бяха думи, дори само една дума на съпричастност. Ала никой не искаше да й бъде съпричастен.

Когато госпожица Крюсе се разболя, Аделхайд нареди да пренасят леглата на децата в стаята на Младия Даг. Качвайки се горе по-късно вечерта, тя не искаше да минава покрай децата, за да ги събуди. Сега отвори леко вратата към стаята на Младия Даг и влезе, за да провери дали не са се отвили. Тургайр спеше кротко под завивката си, но Малкия Даг се беше проснал на възглавницата с голо гръбче и се обърна настрани, когато тя влезе.

— Татко — рече той.

— Не, мама съм — отговори тя. — Искам само да те завия.

— Татко! — извика силно той.

— Татко го няма — промълви тя и го зави.

Малкия Даг отвори очи и рече много сериозно:

— Но татко беше тук!

Сякаш нож бе забит в сърцето на Аделхайд, като чу как детето говори за баща си. Направи опит да го успокои: че само е сънувал; но той държеше на своето:

— Татко беше тук!

— Тихо — рече Аделхайд, — легни си и заспивай. Татко ти не е идвал.

Тогава момчето се изправи в леглото и рече упорито:

— Татко беше тук!

— Да не би да си говорил с него?

— Не съм, защото спях.

— Именно затова не можеш да знаеш дали е бил тук.

Момчето се противопостави.

— Не — рече то решително. — Татко допря лице до челото ми и тогава се събудих, но когато го потърсих с очи, той вече беше до вратата и я затвори след себе си. Извиках му, но той не ми отговори.

Аделхайд старателно го успокои и отиде в стаята си. И преди тя бе имала усещането, че Даг си е идвал, без тя да знае, и е нощувал в кухнята. А сега и Малкия Даг твърдеше това. Значи Даг действително е идвал в стаята, видял със заспалите деца и пак се е върнал долу в кухнята. Имаше слабост към децата и ги целуваше по челото, когато мислеше, че спят.

Аделхайд излезе на терасата и се заслуша в есенната нощ отвън. Явно бяха отбили днес ручея в новото му корито; успя да долови шуртенето му като нов, различен звук в нощта. Аделхайд си спомни многото щастливи часове, които беше преживяла тук, сред всички неприятности и страдания, и си помисли колко пречистващо щеше да й въздейства ромонът на ручея, ако не беше толкова самотна. И всичките й размисли и въпроси защо всички я изолираха встрани от себе си, бяха без отговор.

Върна се обратно в стаята, затвори вратата и започна да се съблича; но неочаквано си помисли, че друг, също толкова самотен, човек лежи болен само на няколко крачки от нея.

Госпожица Крюсе също принадлежеше към самотните същества, въпреки че дните й бяха пълни от зори до мрак с изнурителна работа. Родителите й долу в равнината бяха вече починали, я многобройните й братя и сестри се бяха пръснали надалеч. Едни си бяха създали семейства, други бяха заминали на гурбет, а други пък изобщо не знаеше къде са.

Аделхайд често бе забелязвала промяната в погледа на госпожица Крюсе, когато понякога прислужницата имаше някаква работа с децата или вещите им. Напрегнатото й, почти сурово изражение, което тя имаше в ежедневната си работа, се заменяше от някакво вътрешно просветление, което се появяваше, когато тя се заиграваше с малките. В такива моменти Аделхайд бе виждала в очите й и болка, и странен копнеж. Вярно, многостранните дарби на госпожица Крюсе й даваха богати възможности да се прояви, но природата също искаше своето.

Аделхайд реши, преди да си легне, да я споходи още веднъж и да й каже някоя топла дума. Окайваше се, че близките й не се интересуват от нея, а самата тя дори и не бе се сещала, че има друго човешко същество, което живее ден и нощ до нея и може да копнее също за малко топлина.

Аделхайд притвори вратата на стаята си и понечи да тръгне по коридора.

Тогава чу звук, потиснат, мъчителен стон, който проникна в сърцето й, макар че то носеше егоистичната си мъка. Обзета от страх, който я вледени, тя се вслуша окаменяла.

Звукът се повтори и от окаменяла тя се превърна в трепереща. Краката й все още сякаш бяха пуснали корени в земята, но сърцето й биеше лудо и на пресекулки, като в смъртен ужас, а налудничави мисли се спуснаха като грабливи птици върху нея.

Само един път болестта на госпожица Крюсе бе я накарала да си помисли за миг възможността девойката да е изпитала страст към някой мъж; но веднага бе прогонила далеч от себе си тази мисъл. Госпожица Крюсе не се отпускаше с хората в имението, а откакто преди две години бе починала майка, повече не бе напускала Бьорндал. Но тази мисъл проникна изведнъж в съзнанието на Аделхайд: не носеше ли тя напоследък отдавна излезлите от мода, наследени от госпожица Дортея, дрехи с големи, бухнали дипли?

И — отново ужасът скова тялото й. А промяната в Стария Даг? И явното му желание да я отбягва? Отново бродеше като преди из районите на юг, тичаше като през дните на младостта си, с пушка на рамо в гората, а в очите му бе видяла дири от старата му жизненост. А мъжът й…? През редките срещи, които бе имала с него — и то само на трапезата — не се ли бе запечатало в позата на наведената му глава, в суровото му лице, нещо застрашително, нещо, което можеше да се излее и избухне без никакви задръжки?

Аделхайд беше забелязвала как погледът на госпожица Крюсе помътняваше, когато срещнеше понякога погледа на Стария Даг или на мъжа й. Изглеждаше сякаш тя губи цялото си хладнокръвие. Така мислите се навързваха една с друга в отлична последователност и си срутваха върху нея грамада. С кого можеше да е била тя?

Заключението, че вероятно е бил един от двамата, я проряза като бръснач…

В нея избухва страшна омраза към госпожица Крюсе, но скоро бе заменена с убийствена безпомощност заради грубостта на мъжете, които можеха да загърбят всичко, всякакво уважение към нея и горката госпожица Крюсе, която беше работила тук толкова лоялно, ден и нощ, в продължение на десетилетия, и която сега стенеше не само от физическа болка, но най-вече заради това, че нейният, изпълнен с такова трудолюбие, живот сега затъваше в срам.

Цялата неприязън на Аделхайд към госпожица Крюсе се бе разнесла като дим и останало само искрено, топло състрадание, когато тя стигна до стаята й. Вратата беше затворена, а чукането по нея и молбите не помогнаха. Отвътре не се дочу никакъв звук.

Ала Аделхайд бе не само потомка на гордите, уважавани жени от рода на майка й, в себе си тя имаше и нещо от суровия войн от бащиния си род. Стисна дръжката на вратата и я натисна силно надолу, като в същия миг рамото й се заби с всичка сила във вратата…

Досега никоя есенна нощ не се бе струвала на Аделхайд така мъртвешки тиха, както сегашната, когато излезе от стаята на госпожица Крюсе с кървав вързоп в ръце и пое, ослушвайки се, надолу по стълбището към преддверието и… спря разтреперана там.

Не й дойде на помощ никакъв шум отвън — никакво изсвирване на вятъра, дори и ручеят сякаш бе занемял. Но вътре в къщата, където човек би искал всичко да бъде тихо, тук подовете и стените скърцаха…

Тя се добра до кабинета и се опита да отвори старинната ключалка — но желязото изскърца доста гръмко.

През входа — в новата къща, през стаята — в голямата зала, в която огромните прозорци пропускаха призрачни сенки, към вратата на преддверието и навън в градината, по този път тичаше Аделхайд. Надяваше се, че ще открие някъде при новия ручей някоя лопата на работниците.

Веднага след това далеч в градината се дочу в мрака звън на желязна лопата, която се удря в камъчета в пръстта.

Вратата към кабинета се затвори с дрезгаво скърцане и Аделхайд застина в преддверието. Пое си дълбоко въздух и напрегнато се вслуша. Никакъв звук — нито от нощта отвън, нито тук сред стените. Единственото нещо, което тупкаше, беше смразяващото напрежение около нея и неспокойното й сърце.

Бе обещала на госпожица Крюсе и й се бе заклела в името на всичко най-свято, че никой никога нямаше да разбере за това. Когато видя, че детето се бе родило мъртво, веднага проумя какво трябва да направи. Никой, освен нея и госпожица Крюсе не трябваше да научи — и тя, която преди, като Аделхайд Баре, беше изключително чувствителна и затворена, сега бе говорила утешителни думи, бе влязла дълбоко в сърцето на друг човек и бе умолявала и обещавала, че ще бъде за госпожица Крюсе щит пред всяко отчаяние, ако тя се опита да оздравее и да поеме отново своята работа. Всичко щеше да продължи, сякаш нищо не се бе случило.

Щом Аделхайд отново застана в залата, имаше чувството, че сякаш не тя, а някой друг, различен човек, беше сторил всичко това. И изненадващо в нея просветна мисълта, че ме бе открила начин да измъкне от госпожица Крюсе кой е бащата на мъртвороденото дете. Или бе забравила заради всичко останало да я пита за това, или пък не бе й позволило сърцето да изтезава един и без друго изтормозен човек с въпроси, които биха го унизили двойно пред нея — защото от малкото думи, които госпожица Крюсе бе проронила между стоновете си, бе разбрала, че тя страшно много се срамува заради това, че точно Аделхайд е толкова добра към нея.

Аделхайд се изправи с товара на собствената си мъка, осъзнала ударите на лопатата в нощната, притъмняла градина, както и с ясното съзнание за всички мисли, които я бяха атакували и които щяха да я нападат не само тази нощ, но винаги в бъдеще. Дали не трябваше да използва момента именно сега, когато госпожица Крюсе бе така изнемощяла, за да поиска от нея нужния отговор? Не, въпреки всичкото възмущение, което чувстваше да се надига в нея, тя не успя да прекрачи всичко и да бъде безчувствена към нещастното създание.

Щеше да се грижи сама за нея, докато се вдигне отново на крака. Не трябваше да се разчита на словоохотливи прислужници отнякъде.

Смазана от мъка, Аделхайд стоеше на светлината на самотната свещ. Очите й гледаха в празното пространство. Лицето й беше вкаменено, с неволно стиснати, неподвижни устни и със следи от сълзи по бузите. Стария Даг или Младия Даг — беше все едно. Всичко, което някога беше правило живота й щастлив, сега й се струваше отблъскващо и оцапано с кръв завинаги.

Аделхайд намрази дълбоко в сърцето си своя съпруг, баща му и — въпреки цялото си съчувствие — госпожица Крюсе.

Щом вратата зад нея се затвори, една сянка се промъкна безшумно с меки чехли от мрака на залата навън в преддверието. Крехкият пламък на огъня в камината освети в тъмното лицето на Стария Даг. Той хвърли поглед нагоре към стълбището и наведе глава, сякаш се заслуша в нещо. Прегърбен ниско, той се изви бавно към огъня. Лицето му се виждаше по-ясно. Бе вкаменено от отчаяние — дали това беше болка, или гняв, или пък срам? Очите му гледаха втренчено и без да виждат огъня в камината, сякаш в него заедно с гаснещата жар угасваше целият смисъл на живота.

10

Старият Даг идваше сред вечерния мрак откъм Сторколен, през малката долчинка. Бе в края на ноември, сред дълбока тъмнина и заледена почва. Затова той не вървеше прекалено бързо.

Пушката стърчеше над рамото му, а два заека и няколко черни глухари се люшкаха от двете му страни. Майорът бе пристигнал на гости, но не искаше да дойде с него в гората. Ето защо Стария Даг тръгна сам, тъй като изпитваше нужда често да бъде сред горския простор. В гората беше хубаво дори през този сезон — с много красиви цветове по пасбищата и заблатените местности заради листата, паднали по земята. В звуците на гората имаше някакъв притегателен зов от младостта му. И вътрешно той се чувстваше все по-здраво свързан с онова време, даже с най-далечните си години като момче. Тук го връхлитаха спомени, свързани са толкова много щастливи и спокойни моменти. А той имаше нужда от вътрешно равновесие заради всичко онова, което животът бе стоварил върху плещите му.

Заслуша се в грохота на водопада. Горе реката бе обуздана от леда и водопадът не бумтеше така бясно като в началото на есента. Прекоси моста и се взираше съсредоточено в мрака към воденицата. На края на моста бе свел глава, замислен. Дали не бе видял нещо долу във водата? С ръка върху перилата на моста, той отстъпи крачка назад, после още една и една.

Беше странно. Сред водните пръски долу пред воденицата блещукаше в пълния мрак нещо като мъничка светлинка. Трябваше да имаш остро зрение, за да я забележиш, но зрението на Стария Даг все още бе остро.

В кухнята на прислугата и навън сред хората се говореше за странни звуци и сини светлини около старата воденица долу след водопада и Свен Барсколт бе имал неблагоразумието една есенна вечер да дойде в гората и да види със собствените си очи как водни духове се издигат нагоре сред пяната на горната тераса на водопада толкова леко, както човек крачи по пътя. Никой повече не можеше да бъде накаран доброволно да мине по моста, когато тук беше тъмно.

Стария Даг постоя дълго на моста, като гледаше втренчено в мрака долу. Мислеше, че е видял блясък от светлина, но той отново изчезна — може и да беше пелената, която се надигаше до височината на последната слаба дневна светлина. Но сега отново видя блясъка. Процеждаше се слаба светлина.

Старият Даг свали пушката от рамото си и започна да слиза по пътеката край водопада надолу към воденицата — широкоплещест и изправен, хванал с лявата си ръка приклада, а с дясната — затвора на пушката.

Изведнъж спря долу в тъмнината и се ослуша. След това се отби от пътеката, мина опипом през храстите, стигна до брега и се приближи до воденицата откъм храсталака, който беше над водопада от северната страна на воденицата.

Малко след това проскърца врата, силна светлина проряза тъмнината и глух старчески глас рече:

— Лека нощ, майоре, и когато ти се допие, винаги можеш да дойдеш тук, във воденицата, на спокойствие.

Майорът избоботи в знак на благодарност и рече, че е било истинско мъжко пиене. След това мина, олюлявайки се, покрай Даг, пое нагоре по пътеката.

Стария Даг не влезе във воденицата. Нямаше никакъв смисъл да говори с пияни хора. Възможно обаче беше да се върне някога отново тук. Значи във воденицата скатаваха зърно и варяха ракия, а майорът вероятно беше открил това и сигурно не за пръв път се появяваше тук. Като си припомни по-добре, той си направи заключението, че твърде често майорът необяснимо бързо се напиваше, само след няколко грога вечер. Следователно често преди това той е бил тук, докато Даг още е бил в гората.

Стария Даг почака, докато майорът се отдели на повече разстояние от него, след това бавно тръгна по дирите му. Като се върна вкъщи, завари госта си зает със слагане на дърва в камината на залата. Майорът се протегна, изписа весел израз на лицето си и облиза с език устните си, очаквайки един истински, силен грог с коняк след острата шльокавица при воденичаря. Но тъй като Стария Даг изобщо не пожела да поръча грог, майорът бе обхванат от видимо неспокойство. Беше в непрестанно движение, очите му се пулеха, а устата му, която иначе беше прекалено словоохотлива, сега не промълвеше нищо. Обаче скоро силната ракия, която беше изпил във воденицата, го удари в главата, защото той започна да преглъща и все повече отмаляваше.

Изведнъж той подскочи и впи втренчено поглед пред себе си:

— Трябва да си ходя още тази вечер.

Старият Даг го огледа замислено.

— Но все пак би могъл да пренощуваш тук, тръгни утре — предложи той.

Обаче майорът се изправи на крака и се спусна бързо към стълбището.

— Ще си взема багажа.

Даг гледаше подире му, докато той се изкачваше по стълбището. Без друго щеше да заспи в стаята си при това му състояние, реши старецът.

Но майорът се върна назад, влачейки след себе си торбата за пиене и багажа си. На стълбището той загуби равновесие и едва не се претърколи. Все пак успя да слезе благополучно долу. Стария Даг си мислеше угрижено, че Аделхайд със сигурност чува от стаята си всичко това. Напоследък тя бе постоянно скована, бледа и унесена. Почти не ядеше и бе съвсем отпаднала. Трябваше да намери време да поговори някоя вечер с нея, но си имаше още толкова много грижи.

Всички опити на Даг да задържи майора бяха напразни — той му заяви, че непременно трябва да тръгне веднага. Имал съвсем неотложен ангажимент в града. Бил го забравил и сега трябвало да пътува и през деня, и през нощта. Старият Даг се сети, че предлагаха алкохол в Корсвол, първата станция за смяна на конете. Никога не бе виждал майора толкова възбуден и в бистрото му съзнание мислите бързо се наместиха, водейки до един извод. Стария Даг излезе бързо навън и отиде при ратаите. Когато се върна, майорът седеше и хъркаше в креслото, но веднага се сепна и скочи буден, чул да се отваря вратата.

След малко главният ратай, Сивер Бакпе, беше пред вратата, с кон и файтон, с кожени завивки за сядане и завиване. Майорът се надигна, като се олюляваше, строполи се отново в креслото, отново стана, излезе и се натовари във файтона. Сивер безкрайно дълго товари багажа, оправяше и пристягаше, подреждаше завивките и настаняваше майора, както трябва, завивайки го топло и грижовно. После се оказа, че е забравил торбата с овес и трябваше да я донесе от обора. Това костваше страшно много време и щом се върна, майорът вече така хъркаше, че целият двор се тресеше. Сивер се качи отпред на файтона и подкара коня — вместо към изхода, обърна и обиколи три пъти бавно двора, след което отново спря пред входната врата. Стария Даг излезе и двамината занесоха майора, както си бе увит, през преддверието и залата, в спалнята на Даг. Сложиха го на пода и го завиха грижливо.

На Сивер бе заповядано да не казва на никого за случилото се. Заради това Сивер, който по принцип разказваше охотно и интересно за пътуванията си, никога през живота си не каза и дума за най-краткото си пътуване.

Когато се събуди на пода в спалнята на Даг, майорът изобщо не успя да си спомни предишната вечер. Мислеше си, че така е бил победен от грога, че не е могъл да изкачи стълбището и Даг затова го е прибрал в стаята си.

Той не се чувстваше уютно на дневна светлина и това беше причината. Беше притеснен и подчиняващ се, несмеещ да се покаже пред погледа на Аделхайд от страх, че и тя може да е забелязала случката. В резултат на това се остави да бъде отведен на разходка в гората от Стария Даг. Двамата взеха пушките си — майорът, отишъл веднъж в гората, никак не беше слаб стрелец.

Майорът възлагаше надежди за една утринна чаша алкохол на закуска, своего рода възнаграждение, че ще придружи Стария Даг, но надеждите му бяха напразни. Но Стария Даг не беше толкова коравосърдечен и при първата почивка над Утхайм отвори раницата си, наля на майора една голяма чаша и от неудобство пийна една глътка. Но веднага затвори стъкленото шише и го прибра в раницата.

Майорът беше така тих днес, че даже не се ядоса на стиснатостта на Даг и беше живо въплъщение на кротост и смирение. Само хвърляше неспокойни погледи наоколо, усещайки, че Стария Даг се е наумил нещо. Даг бе заявил вкъщи, когато тръгваха, че вероятно ще прекарат нощта в гората — и майорът бе чул това.

Горите на северозапад, както повечето места тук, бяха част от огромната площ до голямото езеро. То се наричаше Рьойсла и стопанството носеше същото име, но сега беше изоставено, със запуснати постройки сред брезите.

Стария Даг беше ходил там веднъж със стария капитан Клинге, който се грижеше за книжата му. С Младия Даг бяха там в един труден момент, който бащата никога нямаше да забрави. След това дойде и Аделхайд, за да го прибере вкъщи. Беше се случило преди две години.

Когато беше момче, това бе най-далечното място, където му бе позволено да отиде. През цялото време можеше да се натъкне на мечка или вълк. Да, Рьойсла имаше свой смисъл за Стария Даг — светлина от детството, носталгия по свободата, както и връзка с най-трудните му дни, откакто ходеше по земята.

Минаваше пладне, когато Даг и майорът стигнаха до колибата Рьойсла. Езерото бе покрито с пелена от студа, а по краищата му имаше тънък лед, по-нависоко обаче въздухът бе спокоен и ясен, с приглушена слънчева светлина.

Въпреки че бе необитаема, колибата все пак нямаше вид на запустяла. На стените бяха окачени мрежи, готови за риболов, на леглото имаше все още неизсъхнали клонки от смърч, в една кофа бе останала малко вода, а въглените в огнището все още не бяха се превърнали в пепел. Тук понякога се отбиваше Младия Даг или някой друг, а зимата обитаваха дървосекачи.

Майорът и Даг свалиха пушките и раниците си и Даг нацепи дърва, за да запали огън, а майорът отиде междувременно да донесе вода; после закачиха кофата над огнището. Даг понесе рибарските мрежи навън, за да се проветрят на вятъра, и се върна със свежи клонки смърч за леглото. Щом се нахраниха, двамата тръгнаха на вечерен лов. На дълги интервали от време сред вечерния мрак проехтяха три изстрела. Стария Даг донесе един глухар, а майорът бе открил един заек и бе успял да го застреля. Освен това беше убил и един тетрев, което го караше да се чувства доста горд заради точната си стрелба.

На брега в ниското имаше малка лодка, неотдавна зазимена на сушата. Двамата я вкараха във водата и хвърлиха за през нощта няколко мрежи. Полъхваше лек вечерен вятър, а водата се извиваше ту на сребърни, ту на сиви ивици, като понякога над нея проблясваха сини сенки — горите оживяха от силните тласъци на вятъра.

Щом огънят се разпали силно и ловците седнаха със запалени лули един срещу друг при огнището, леко порасналото самочувствие на майора след ловния му успех се изпари.

За живелия в гората зрял човек тя завинаги ще остане свързана с най-ярки спомени. И едно пътуване като това може да върне за него много картини: тихи, тъжни образи и тъмни, диви звуци, както и извисяващи откровения, достойни за гордост.

Като младеж майорът бе живял в едно полско имение, тогава се бе занимавал, както и по-късно, с лов и бе обходил много места, преди да се появи тук, в Бьорндал, и да придружава сега Стария Даг в гората. След срамното събуждане тази сутрин и след дългите години на падение и постоянен алкохолизъм този ден, прекаран в гората, за него беше едно вълшебно пътуване, събуждащо едно или друго чувство от доброто старо време, когато той не бе загубил уважение към себе си — онова време дни, когато бе имал човешко достойнство. Сега, до огнището, седнал на разнебитеното столче, с лула в устата, той се пренесе мислено назад по изминатия днес маршрут: към спомените за достойното време в живота му. Забрави дори да дърпа от лулата си, не се сещаше за нищо около себе си, унесен в спомена за миналото, а главата му все повече и повече се свеждаше. Някъде безкрайно далеч беше времето му на самоуважение. Беше като някаква недостижима далечна страна. Надолу — надолу по нанадолнището — непрекъснато надолу.

Водата над огъня завря, Стария Даг сложи вътре яйца и се зае да приготви вечеря. Сложи тиган на жарта, запържи сланина и бе твърде зает, когато майорът най-после се надигна. Дали Даг го наблюдавал, докато бе седял, потънал навътре в себе си, близо димящия огън — никой не знаеше.

Започнаха да ядат и Даг казваше от време на време по някоя дума. Майорът се хранеше, но не така, както друг път, защото сега бе повлияло ходенето на чист въздух — изречените думи бяха малко и едва подхвърлени на Даг.

След храната отново запалиха лули и майорът изпита смътната надежда, че Даг ще го избави от тежкия му вътрешен товар и ще му окаже чест с това, което му носеше лек и забрава. Хвърли тайничко поглед към раницата на Даг, където се намираше шишето с ракията.

Стария Даг изпъна краката си. Ръката му, държаща лулата, се отпусна на коляното му. Бе донесъл много дърва и хвърляше кората с шепи в огъня; колкото повече изгаряше кората, толкова по-задимено ставаше, като димът се издигна като стълб между тях.

Стария Даг се прокашля, но не вдигна глава.

— Нали знаеш какво се случи с госпожица Крюсе? — попита спокойно.

Столчето на майора изскърца рязко, след което настъпи кратка пауза.

— Не, какво се е случило? — гласът на майора прозвуча притеснен и далечен.

— Ти всъщност трябва да знаеш най-добре — продължи Даг спокойно.

— Н-н-е… Защо?

— О, напротив, трябва добре да знаеш. Като баща. Но детето беше мъртво.

Сега не се чу никакво проскърцване на стола, никакъв отговор зад дима.

Вятърът в горите наоколо се засилваше, издаваше силни звуци… и заглъхваше в нежни въздишки, после изсвистяваше и отлиташе далеч през езерото; усили се и отмина много пъти, преди столчето да проскърца и той да отвърне с чужд и пресипнал глас:

— Аделхайд… знае ли?

Отговорът на Стария Даг дойде толкова спокойно, както и по-рано:

— Тя зарови трупа на своята… сестра в непрогледна нощ в градината… със собствените си ръце.

Дочу се звук, подобен на вопъл, проскърцване на трикракото столче — майорът стана, сложил ръце пред лицето си и плачът изригна, когато той стигна вратата.

Даг не помръдна, седеше ниско приведен и гледаше, без да помръдва, огъня. Но отвън се дочу слаб звук, като от допир до желязо; идваше отвън на колибата. Даг вдигна глава и бързо се огледа вътре. Пушката му беше закачена на стената, но майорът не бе внесъл пушката си вътре.

Стария Даг излезе навън и отиде към ъгъла на колибата. Само няколко мига му бяха необходими, за да забележи на мътната светлина на луната някаква сянка, след което се втурна с два-три скока напред и ритна с крак приклада на пушката. В същия миг обаче проехтя изстрел, като пушката падна глухо на земята. Майорът се наклони напред, колената му се подкосиха и той се строполи.

Звукът от изстрела се разнесе безкрайно далеч над горите и продължи да кънти още дълго време, дори в свикналите на гърмежи уши на Стария Даг. Той остана на мястото си, насочил надолу поглед към майора.

Бяха ли думите му твърде жестоки? Той беше сметнал за необходимо да изрече няколко силни думи, за да извади майора от равнодушието му. Но човек не посяга на живота си само заради една дума, дори и да е най-жестоката. Веселяшкият непукизъм на майора явно беше само показен. От вътре отдавна го е било превзело страшно страдание и вероятно при този последен удар всичко в него е рухнало.

Майорът бе постъпил твърде зле, но в крайна сметка подобни неща извършваха и други хора, разсъждаваше Даг, когато коленичи, приближи ухото си до гърба му и се опита да долови сърдечен ритъм. Но ушите му още пищяха силно и той не можеше да различи ударите на сърцето от шума на гората и проскърцването на заскрежената трева.

Вдигна глава и се заслуша вън в замрялата нощ, във всички гальовни шумове, които вятърът донасяше от гората, от дърветата и от водата долу. И тези шумове донесоха със себе си мисли — мисли за това колко тщеславно справедлив се беше почувствал пред нещастието на дребния майор и колко дълбоко го беше възмутила безмилостността му към такова нещастно създание като госпожица Крюсе, а заедно с това и към Аделхайд, и към всички.

При сблъсъка си със смъртта той сега видя съвсем ясно предишните си жестокост и равнодушие към семейството си и към целия свят по времето, когато мислеше единствено за богатство и пари, и днес бе проумял, че през дните на своята строгост той ни най-малко не е бил по-добър от майора и че имаше твърде малко право да го съди. Колко много хора тогава той бе тласнал без никаква полза към бездната посредством своята жестокост? В колко много домове беше закарал лишения и мъка? Неговото държане бе позволено и уважавано от хората — да, бе смятано дори за признато право, докато поведението на майора бе осъждано от всички. Сега гледната точка към живота му се изясни, по-ясна от когато и да било преди, сега, в този момент, в който се бе навел над майор Баре.

Подобни мисли вълнуваха Стария Даг, докато разкопчаваше жилетката и изваждаше ризата му, за да откъсне парче от нея. Така направи нещо като превръзка, сложи я върху челото на майора и я завърза около главата му, за да намали кръвотечението, докато внесе тялото му в колибата. Помисли си, че и предишната вечер го беше носил, чувствайки превъзходство над него. Сега бе принуден да се мъчи да го носи сам без всички онези тщеславни чувства.

Бе минало много време от дните, когато Даг можеше да сграбчи всичко с гигантската си сила, но въпреки това пое тежкия мъж, като го надигна, внесе го вътре и го положи по гръб върху леглото. После сложи цепеница в огъня, след което избухна светъл пламък, донесе кофата до леглото, свали превръзката и се захвана да измие с нея кръвта и саждите от барута по челото. Куршумът бе пронизал косо челото му, отдолу нагоре, но в мрачината не можеше да се разбере дали бе влязъл в черепа. Кръвта непрестанно течеше. Очите му не бяха отворени, както обикновено Даг бе виждал при мъртъвци, и при допир той беше топъл, но ясно е, още не бе изминало достатъчно време, за да може да изстине, ако е мъртъв.

Докато Даг още се занимаваше с разкопчаването на дрехите му, за да чуе сърцето му, майорът потрепна с клепачи, открехна очи и хвърли блуждаещ поглед наоколо. Даг му подаде вода в едно канче, но той не се помръдна да пие, само продължи да гледа с отчаян застинал поглед гредореда на покрива. Даг сложи мократа превръзка на челото, за да не тече кръвта по лицето му. В израза на майора имаше нещо много необяснимо, сурово, решително — така вероятно е изглеждал, когато е натиснал спусъка на пушката.

— Можеш да кажеш нещо — помоли Даг.

Майорът помръдна устни, необичайно строги сега, но продължи да мълчи. Устните отново помръднаха, застинаха и отново започнаха да се движат, като най-после се доловиха думи:

— Спокойно можеше да се намесиш малко по-късно… Тогава всичко щеше да е приключило.

В обикновено веселия му глас имаше такава покъртителна тъга, че Стария Даг не успя да намери какво да каже.

— Вече нямам дом, никъде в този свят… след това, което каза — продължи Баре с несигурен, почти шепнещ глас. — Сред целия мрак край мен, който винаги се опитвах да потуля от себе си и останалите посредством големите си приказки, имаше само едно място, където беше светло за мен. — Помълча за миг, после продължи също така тихо. — Всичко беше просто повърхностно… това и всичко останало, дълги години. Но тази светлина ме обхвана до дъното на душата ми, по-дълбоко, отколкото сам си давах сметка. Усетих го, когато ми каза онези думи. Бе ми останала само една-единствена светлина, дните тук при теб и… при Аделхайд, нещастната. И като си дадох сметка как през последните си гостувалия сам разруших всичко… и тук, в Бьорндал… и накрая, като ми каза и това… Никой човек не може да живее без поне малка светлинка в мрака, а за мен угасна и последният й блясък, когато ми каза това за Аделхайд в градината.

Устата на майора се затвори, той стисна очи, а междувременно сълзите продължаваха да се стичат по бузите му.

11

На връщане от Рьойсла Стария Даг бе мислил дали не биха постигнали съгласие, за да кажат у дома, че майорът е паднал и си е причинил страшната рана от удар в някой камък. Но това щеше да е лъжа при тази сериозна ситуация и затова Даг прогони тази си идея. Вярно, че и твърдението, че е използвал непредпазливо пушката си, не бе съвсем правдоподобно, но беше принуден да лъже, заради майора и заради Аделхайд.

Даг предложи на майора след завръщането им да полежи, като го настанят в стая в новата къща, за да не го притесняват момчетата, както и от всякакъв шум, докато лекарят дойде.

Лекарят пристигна и почисти раната. Куршумът беше строшил костта над челото и бе преминал през челната кост и толкова близо до мозъка, че когато си тръгваше, лекарят прошепна на Даг, че изходът му се струва твърде съмнителен. Майорът трябва да лежи спокойно, докато докторът дойде отново след няколко дни. Имаше опасност и от загнояване или отравяне на кръвта, още повече че при толкова близък изстрел в раната можеше да има сажди от барута.

Аделхайд си бе играла с оръжието на баща си като дете, а и тук, в Бьорндал, неведнъж беше използвала пушка. Имаше достатъчно здрав разум, но бе толкова стъписана от злополуката с баща й и притеснена от необичайната му сериозност, че в нея не се появиха никакви подозрения.

Госпожица Крюсе отдавна вече се бе заела с работата си. Аделхайд категорично й беше казала спокойно да се занимава със задълженията си в къщата, както ги беше вършила досега, и че всичко е забравено и никой никога няма да научи за станалото.

И госпожица Крюсе работеше от ранна заран до късна вечер, но увереността в гласа й се беше изпарила и погледът и нямаше вече предишната си яснота. Хората си мислеха, че причината беше в това, че дълго бе боледувала и затова не можеше веднага да се съвземе.

Аделхайд бе изпратила да повикат госпожица Крюсе в спалнята й. Бе седнала в голямото кресло до прозореца, когато госпожица Крюсе се появи. Беше на четвъртия ден, откакто майорът беше на легло.

Аделхайд бе заровила лице в ръцете си, но щом долови шум по стълбището, вдигна глава и бързо избърса очи.

При разговорите си с Аделхайд госпожица Крюсе беше, както винаги след мъчителната нощ, полумъртва от страх, че ще бъде попитана нещо важно.

В миналото госпожица Крюсе беше уверена и силна, упражняваща цялата власт, предоставена й от времето на Терезе. Когато дойде в имението, Аделхайд не намери причина да се меси в управлението на дома. Сега, след случилото се, Аделхайд й се бе представила в друга светлина. Докато госпожица Крюсе бе боледувала, тя бе поела сама домакинската работа, а освен това при цялата й доброжелателност, тя се бе издигнала над всички дребнавости, макар че в края на краищата тя си беше просто човек. В унизителната ситуация на госпожица Крюсе в Аделхайд се бе надигнал първичният човешки инстинкт — да покаже превъзходството си пред нея в този случай. Това бе стимулирано от болката, което изпитваше при мисълта, че един от двамата й най-близки мъже беше баща на детето.

Сега една друга Аделхайд седеше пред госпожица Крюсе. В позата й, в израза на лицето й, в гласа й — във всичко имаше огромна разлика от онова, което бе по-рано.

Госпожица Крюсе бе застанала до вратата. Между двете беше цялата дължина на стаята. Когато напоследък госпожица Крюсе бе викана при нея, Аделхайд винаги стоеше хладно и неподвижно в средата на стаята и даваше нарежданията си малко отвисоко, с явно показана хладина, безстрастно, но решително. Госпожица Крюсе все по-силно бе усещала това, под тежестта на работата си всеки ден и на страха всяка нощ, че все някога щеше да бъде попитана. Защото след това пребиваването й в Бьорндал щеше да приключи.

Бе застанала на вратата и върху всичко бе изписано притеснението й: върху погледа, ръцете. А факта, че Аделхайд не беше както обикновено в средата на стаята, а седеше в креслото отсреща, приведена напред, в необичайна поза — това така засили страха й, че в ушите й затрещя, а пред очите й се спусна мрак.

Аделхайд се надигна, сякаш искаше да стане, но после пак се отпусна назад и остана седнала, с поглед, забит в пода. Тя изобщо не погледна госпожица Крюсе и при всяка от думите, които най-после успя да изрече на срички, сякаш се вглъбяваше все по-дълбоко.

— Баща ми… ли… беше?

Госпожица Крюсе не издаде никакъв звук. Строполи се и остана просната на прага на вратата.

Аделхайд бе почувствала, че гласът на Стария Даг е несигурен, когато й разказа, че баща й е боравил непредпазливо с пушката. Освен това страхливият поглед на баща й, както и раната в средата на челото му, постепенно пробудиха съмнение в нея. Дали нарочно не бе стрелял? И в същия момент, когато тази мисъл просветна в нея, Аделхайд я свърза с другото нещастно събитие. Защото бе забелязала и оживлението на госпожица Крюсе, когато баща й казваше нещо похвално за нея. След два мъчителни дни тя желаеше най-сетне да разбере каква е истината.

Бяха минали часове, откакто госпожица Крюсе се бе появила в стаята. Аделхайд седеше сама — в креслото, както преди.

Независимо от цялата си мъка господарката се бе оказала принудена да вдигне и утеши госпожица Крюсе, да я отведе в стаята й и да я сложи в леглото й като малко дете. Но преди всичко това госпожица Крюсе отвори цялото си сърце пред нея.

Сега Аделхайд мислеше от часове за госпожица Крюсе и за самата себе си. Беше се отдавала на страданието си, чувствайки, че е много нещастна, защото Даг странеше далеч от нея и бе загубила доверието на Стария Даг. И все пак се бе наслаждавала на цялото богатство на живота, имаше своите малки момчета и трябваше само да потърпи, за да… Сега тя бе научила за съдбата на друг човек, за копнежът към живота, който не можеше да бъде за госпожица Крюсе нищо друго, освен страдание. А онова, което за друг човек беше щастие, за госпожица Крюсе беше свързано единствено със страх и ужас, както и непоносими угризения на съвестта.

Преждевременно Аделхайд строго бе осъдила и мъжа си, и Стария Даг, и госпожица Крюсе, а сега бе разбрала, че срамът тегнеше върху самата нея и баща й.

Всяко нещастие досега тя бе посрещала с горда осанка, опирайки се вътрешно именно на тази горда външност.

Сега всичко бе свършило. Тя се наведе напред и зарови лице дълбоко в ръцете си. Животът никога нямаше да спре да я събаря на земята. И занапред щеше да бъде така. Тези удари бяха само една подготовка… за смъртта.

Някой вървеше нагоре по стълбището с тежки и твърди стъпки. Аделхайд се ослуша, бързо скочи и се втурна към огледалото. Избърса с носната си кърпичка лицето и очите си, оправи косата си и се изправи — по стар навик. Съзнанието й пресякоха светкавични мисли. Защо идваше Стария Даг? От раждането на близнаците досега той не бе идвал в стаята й. Дали не подозираше случилото се с госпожица Крюсе и баща й? Премаля. Какво щеше да каже той за това? И какво тя трябваше да отвърне?

Стария Даг влезе. Застана и се огледа наоколо, сякаш никога не бе идвал тук. Веждите му бяха потънали сред дълбоки бръчки, а на лицето му бе мрачно и сериозно.

След като отстъпи няколко крачки назад, Аделхайд вече стоеше зад голямото кресло и притеснено движеше ръце по облегалката му.

— Ще седнеш ли? — успя да каже най-сетне тя.

— Да — той отиде до стола и седна. — Не си ходила през последните два дни при баща си — рече спокойно. — Той пита за теб.

Аделхайд се обърна бавно към прозореца и се взря навън.

Стария Даг седеше и я гледаше.

— Не ни е дадено да съдим — поучи я той. — Освен това ние, другите, може би невинаги имаме достатъчно милост към ближните си.

Аделхайд трепна. Какво искаше да каже? Дали знаеше нещо, или пък мислеше, че осъжда баща си за пиянството му?

Стария Даг видя безпомощността и притеснението й, които сега я бяха лишили от всякакво самообладание.

— Всичко, което ти знаеш, го знам и аз… Инцидентът с госпожица Крюсе и… всичко останало — каза твърдо той.

Тогава напрежението в Аделхайд избухна. Тя заплака жално зад завесата. Следователно Стария Даг бе знаел всичко и сега идваше да я утеши — точно в момента, когато целият й живот бе потънал в мрак.

— Да, подобно нещо кара гордостта да страда — рече той, — но животът пречупва нашата гордост, Аделхайд. И ние започваме най-добре да го разбираме, когато тя е пречупена.

Стана, направи няколко крачки към вратата, но след това се обърна към нея още веднъж.

— Имаме да си казваме много неща двамата, но тази вечер ти трябва да отидеш при баща си… Не се знае дали ще издържи дълго.

С тези думи Стария Даг си тръгна и стълбището заскърца тежко под неговите стъпки.

Аделхайд се извърна и загледа с твърд поглед към вратата.

Следователно Стария Даг знаеше всичко, имаше свое участие в ужасния инцидент. Ако имаш такова съпричастие в мъката си, може да понесеш всичко по-леко, и той бе дошъл при нея, за да й го каже и да я успокои, като й бе вдъхнал отново нещо от онова предишно усещане за опора. Почувствала го бе като разливаща се топлина по тялото си, докато бе мислила единствено за себе си — както винаги…

Осъзна последните му думи: баща й вероятно умираше… Ненавистта към него, срамът, мъката и най-вече усещането за опора, всичко, което бе мислила и чувствала днес, изчезна с тези негови думи на излизане.

Пред погледа й сякаш минаха за миг картини като видения. Ясно видя пред себе си как баща й пожелава лека нощ в кабинета след сватбената й вечер, как бе я молил с насълзени очи за прошка, че е бил такъв. Но наистина ли му беше простила?

Ненавиждаше го още от девет-десетгодишна възраст, като не бе спирала и до тази минута да го мрази и да се срамува заради него. Със суровия си характер, Стария Даг му беше простил, но тя — не. Нито един път тя не бе направила нищо, за да му достави поне една радост, никога не бе мислила със симпатия за него.

Сега, след предупреждението на Стария Даг, което бе я стреснало като удар на погребална камбана, едва сега видя баща си такъв, какъвто бе в душата й тайно през всички тези години, с тази молба да му прости, а и вероятно вече изпитваше към него мъничко добронамереност.

Ако тогава, в сватбената си вечер, му бе дала една бегла целувка по бузата или дори само един дружески поглед… ала тя вечно бе заета само със себе си и… избяга…

Вероятно през онези дълги нещастни години дори и една приятелска дума би му била от полза. Да, да го беше поканила поне един път, когато той се връщаше към горчивия си живот там, в града, да му бе казала да дойде скоро отново и че ще бъде добре дошъл… Вместо това тя винаги му бе демонстрирала, студена и сдържана, колко се чувства добре, че се избавя от него…

Докато вървеше към новата къща, в съзнанието й се насъбраха всички скъпи спомени за баща й. Колко щастлива се бе чувствала като малка, винаги когато той си идваше в приповдигнато настроение с щурите си идеи. Бе я научил да язди и да кара конски впряг, тогава той беше единствен и всичко за нея. И в ума й за пръв път просветна ярко мисълта, че единствено благодарение на баща си и неговото приятелство с капитан Клинге бе дошла в Бьорндал, където животът й, с всичките радости и мъки, се бе разгърнал.

Сега той, тежко болен и сломен, лежеше от няколко дни само на няколко крачки от нея, вероятно хвърляше погледи към вратата, ослушваше се и безнадеждно чакаше да се появи единствената с неговата плът и кръв.

Аделхайд почука внимателно на вратата на синята стая, отвори я и надникна вътре. Завесите бяха спуснати, огънят в печката пламтеше уютно, а от свещниците от двете страни на таблата на леглото падаше приглушена светлина. Баща й извърна с мъка главата си и погледна към вратата. Първоначалният прилив на обичайното й отвращение от него се изпари за миг заради гледката на огромната промяна, която бе настъпила у него. Необезпокоявано и спокойно лежеше в двойното легло. С бялата превръзка на челото и сериозният вид на лицето си той изглеждаше като истински войник. Очите му просветнаха, когато видя, че е тя, но веднага угаснаха.

Аделхайд бе стояла дълго в залата, за да се вземе в ръце, преди да се качи. Нямаше да е добре, ако го изненада. Сега тя приседна на леглото, отбягваше погледа му и плъзна очи по завивката. Още не знаеше какво да му каже, но се мъчеше да покаже с жестовете си добронамереност и състрадание.

Бе се опитала да се въоръжи със спокойствие, но сега едва ли имаше нужда от него. Насаме тя често се бе карала да бъде различна от тази, която е, но излезеше ли сред другите, дори и сред най-близките си, отново не беше онази, която искаше да бъде.

Така че скоро след бурята на самообвинение и желанието да бъде отзивчива тя отново се взе в ръце, за да седне и да помисли за това дали бе дошла, защото баща й бе на път да се прости с живота, или затова, че той можеше отново да бъде същият както преди. Седна, но вътрешно имаше желание да избяга. Трудно й беше да покаже добронамереност въпреки желанието си в този момент.

Дали не й пречеше да бъде добра с баща си, наслоеното от майка й? Бе получила строго възпитание от страна на майка си и баба си в най-важните години от живота й и това бе толкова вкоренено в нея, че можеше ли да го изтръгне?

Цялото преживяно страдание и динамичните промени през последните два дни — както и събитията от изтеклите няколко месеца, я бяха накарали да преосмисли нещата и да ги види по-ясно от всякога. Но да ги види, не беше същото като да се промени.

Баща й сякаш прозря това и гледаше безучастно. На връщане от Рьойсла Даг му беше казал, че Аделхайд знае всичко — и факта, че тя бе странила от него през последните два дни, той бе приел като знак за отношението й. Бе питал за нея, но сега, когато тя дойде, в нея имаше само хладен спомен за майка й. Харесваше му, че тя все още беше тук… и нищо повече — не бе очаквал друго. Тихо той лежеше през тези странни дни в леглото, безпрепятствено поглеждайки назад към всички онези превратности в живота му.

Аделхайд го попита как се чувства, а той й отговори с обичайния си непринуден изказ:

— И добре, и зле…

Тя водеше вътрешна борба със себе си, опитваше се да върне онова чувство, което бе почувствала, идвайки насам, но не успя да пречупи себе си, нито да изрази нещо от това пред баща си. Двадесет и шест години бе изпитвала погнуса към него, а сега се бе случило и онова, по-лошо от всичко сторено преди. Как да има сили?

Изправи се и вдигна глава, сякаш да се вслуша. Спокойният глас на Стария Даг и неговите думи, казани в стаята й, неочаквано прозвучаха в нея. Бяха се изплъзнали встрани заради внезапната тревога за живота на баща й, но сега отново се върнаха: „Подобно нещо кара гордостта да страда, но животът пречупва нашата гордост. И ние започваме най-добре да го разбираме, когато тя е пречупена.“

Тя се наведе и главата й клюмна. Казаното от Стария Даг звучеше като заключение на базата на горчив опит, който самият той изцяло е преживял. И той не би й го казал в такъв сериозен момент, ако не бе преценил, че тя трябва да го чуе.

Гордостта ли беше онова, което я затваряше вътре в себе си и не й позволяваше да покаже другото? Дали нещастните години не бяха взели връх в съзнанието й?

Опита се да смири отношението си колкото може повече, за да види дали това ще й помогне; и следвайки този подтик, протегна ръка към леглото. Нещо в нея сякаш я въздържаше, обаче тя положи нежно, но твърдо ръката си върху ръката на баща си. Ръцете им потрепериха и тя го почувства. За пръв път от двадесет и шест години дъщеря му се докосваше до него, неговата дъщеря, която той се бе мъчил да съхрани и до днес вътре в себе си като някогашното живо и добросърдечно момиче.

Майор Баре притвори очи. Топлината на ръката й за него беше свято усещане, което той бе имал някога, преди много време, и което сега отново достигаше като прилив в него. Лежеше, изпълнен със страх, че тя може да дръпне ръката си; и мисли, които той наистина бе мислил, но никога не бе казал, сега се облякоха в думи — развълнувани, тихи, срамежливи:

— Не мога да очаквам да ми простиш… всичките страдания… които ти донесох… Аделхайд… но аз те обичах повече, отколкото… забелязваше.

Със срам, който я изгаряше, Аделхайд си спомни как той някога, в недоимък, бе ограничавал всичките си удоволствия само за да й купи хубави дрехи, когато тя бе отишла при него след смъртта на майка си и баба си; многото жертвите, които бе правил за нея, сега изплуваха в съзнанието й.

И тя не можеше да отвърне на думите му, като каже, че също го е обичала, защото това нямаше да е вярно. Усети как сълзи щяха да бликнат от очите й и й се искаше да стане, да се овладее, но се чу да казва:

— Бедни… бедни… татко!

И тогава дойдоха сълзите. С едната си ръка, вкопчена в неговата, с другата, притисната към лицето й, тя заплака за него и… за самата себе си.

Аделхайд си беше отишла. Майорът лежеше сам в синята стая. Той беше казал на Аделхайд, че много би желал да поговори със Стария Даг, ако още не си е легнал и това нямаше да го притесни. Часовете минават бавно, когато човек чака, а майорът чакаше… твърде много.

Дочу да се отварят врати и да проскърцват стъпала, после — стъпки в преддверието, но това не бяха стъпките на Стария Даг. Беше само един от слугите, който трябваше да стои през нощта в съседната стая, за да бъде на разположение, в случай че майорът се нуждае от нещо.

Усещане за хладна самота се възцари над него. Вероятно така щеше да настъпи краят, а че беше край, той ясно си даваше сметка за това. Раната пулсираше и човъркаше в главата му, а пристъпите на мрак идваха един след друг.

Някъде в новата къща се затвори врата и някой се заизкачва по стълбището, после влезе във всекидневната. Дъхът на майора застина от напрежение, после облекчено бе изпуснат. Бяха стъпките на Стария Даг.

Стария Даг нареди на слугата в съседната стая, който трябваше да бди, да си ляга. Сам щеше да се грижи за майора тази вечер, беше си починал няколко часа и затова така късно бе дошъл.

Много приятели бе имал през живота си майор Баре, но такъв като Даг не бе имал — помисли си той.

Даг бе стоял тук от ранна заран и през целия ден, като няколко пъти майорът бе изпадал в безсъзнание. Бе пожелал да види момчетата на Аделхайд и Даг ги доведе; болният поговори живо и приятелски с тях, но когато си тръгнаха, той изведнъж отпадна, захлипа и след това отново загуби съзнание.

Сега, когато се появи за нощното будуване, Стария Даг тайно носеше нещо в ръка и го сложи внимателно на масичката до леглото. Майорът насочи очи натам и видя, че беше чашка, пълна с нещо.

Лекарят беше забранил да му се дава нещо, което разпалва кръвта, защото то можело да докара смърт; но Даг прецени, че тази чашка не може да стори нищо на майора и че ще му достави мъничко удоволствие при цялото това боледуване на легло; а това беше старият френски коняк, останал още от времето на Терезе. Той винаги бе жадувал за него.

Майорът обикновено изпиваше всичко до дъно, когато имаше такъв случай; днес обаче отпиваше по малко и предпазливо, като изпразни бавно чашката, наблюдавайки я с тъжен поглед. Това вероятно щеше да бъде неговата последна чаша.

Стария Даг седна и сведе глава, но от време на време поглеждаше към болния. Майорът бе спал, похърквайки, цели три часа. Сега се събуди и се огледа наоколо. Даг му напомни да не мърда много главата си и той послушно легна по гръб.

— Искаш да кажеш, че идва време да преосмислиш всичко в този живот и да го видиш такова, каквото е — рече той, без да обръща глава… и имаше някаква стара голяма истина в това.

Даг не каза нищо, само погледна замислено пред себе си.

— Аделхайд е идвала тук — рече след малко той.

По лицето на Баре премина някакво чувство. Стисна очи и Даг видя как дишането му стана тежко, задъхано и как по бузите му се стекоха сълзи. Разчувствано, но тихо, някак на себе си, майорът каза:

— Идването на Аделхайд съживи за мен толкова спомени… от времето, когато беше още малка. Това беше най-светлото време в живота ми, после вихърът отново ме завъртя и всичко се плъзна по наклонената плоскост, както беше в младостта ми. — Баре се умълча и остана така известно време, след което гласът му прозвуча малко по-силно и по-разчувствано: — Не, по-добре да не говоря за онова светло време. Пропилях всичко в живота си… всички, които бяха в досег с мен… баща ми, майка ми, жена ми, Аделхайд и много други; а сега и вас тук, и госпожица Крюсе, бедната… последната, която повярва, че в мен има нещо.

Двамата мълчаха дълго време. Никой от тях не чуваше свирепия нощен вятър отвън, нито уютното пращене на огъня в печката вътре. Мислите и на двамата бяха отлетели далеч–далеч извън мястото и времето.

Тогава Стария Даг най-сетне рече:

— Да, не може да се каже, че си бил добър воин.

Тогава майор Баре трепна и въпреки всички забрани надигна глава, дори нещо повече — подпря се на лакти и погледна Даг с такъв поглед, сякаш виждаше призрак пред себе си.

Майорът бе имал една-единствена опора в живота си: като човек и войник той можеше и да не е безукорен, но бе безстрашен воин. Хората, които бяха виждали това, още говореха за решителността и безразсъдната му смелост в мигове на опасност.

— Не съм бил добър воин? — успя най-накрая да каже той.

Стария Даг постоя известно време, сякаш не виждаше и не чуваше нищо, и когато отвърна, гласът му беше спокоен и неподатлив на яростта във въпроса на майора.

— През цялото време аз мисля за… за борбата вътре в мен. А в подобна битка ти не си бил добър воин. Винаги си се поддавал на страстите си, никога не си се борил с тях, а това носи нещастие на човек… на него самия и на хората около него. Живял си първично. Не искам да кажа, че точно аз съм този, които има право да те съди, но мисля само върху онова, което каза — че ти никога не си се борил с това, винаги си се оставял единствено да бъдеш носен и тласкан назад, непрекъснато назад. Мисля си, че ти лежиш сега тук и обръщаш поглед назад към погрома си. Единствено за това мисля.

Майорът отново положи глава на възглавницата, а Даг продължи, първоначално тихо, но след това с по-силен глас:

— И аз съм преживял в живота си много погроми… може да има и други… но ние трябва да се борим и възпротивяваме… докато ни обгърне сетния мрак… на смъртта.

Майорът се бе загледал с празен поглед, като че ли му беше писнало от такива проповеди; но Даг рече шепнешком:

— Накрая ти обърна гръб на битката и… реши да побегнеш.

Тогава майорът обърна глава към него. Погледът му съдържаше настойчив въпрос. По време на военната му служба никога не бе бягал.

— Ти не поиска да продължиш докрай битката — рече твърдо Даг.

Тогава майорът разбра, че Даг говореше за изстрела, лицето му се изчерви, а дишането му дълго време беше неритмично и на пресекулки. Най-накрая каза:

— Вероятно имаш право, че не съм оказвал никаква съпротива и вечно само съм отстъпвал; но при мен нещата се стекоха по различен начин, отколкото при другите хора… за мен беше твърде късно… Никога не си го изпитвал.

И той му разказа много неща от войнишкия си живот с другари, които се надпреварваха в пиене и жени… и как това го е направило такъв, какъвто е. Беше същото онова, което бе казал на Аделхайд, но още по-откровено.

Погледът на Даг отново придоби своя осъдителен блясък.

— Нима си мислиш, че ние, останалите, не сме имали никакви изкушения? Така ли?… И аз имах такива, когато бях млад, и тук, и в града, навсякъде, където съм забелязвал хубава, млада жена. Но така здраво се борех с изкушението, че станах просто враг на жените. А по-късно, при моето благосъстояние и всичко останало, немалко жени са ме желали и са ми хвърляли погледи. Смяташ ли, че съм бил сляп… или безчувствен? Не, бях принуден да се боря и да си проправям път през съблазните. И през още много други изритания, през вродената ми грубост, многото пари и алчността и… всичко останало. По едно време повярвах, че съм завършил благополучно борбата си с живота и съм се сдобил с победа, точно тогава обаче всичко тръгна назад и аз проумях, че цели тридесет години съм бил заслепен от богатството, опомних се и започнах отново да се боря. Човек е принуден да понася загуби, но не бива мързеливо да се примирява с тях. Трябва да се изправя за нова борба. За това е нужна такава смелост, каквато и за това да отстоиш себе си като мъж в разгара на една битка. Миговете на борбата са най-светлите в живота ни, всичко останало е мрак… живот смърт…

Майорът мълчеше, но Даг позна по погледа му, че следя мисълта му.

Дълго време никой от двамата не каза нищо, но Даг беше неспокоен, като че ли нещо му тежеше на сърцето, и накрая той го разкри — набързо, сякаш нямаше време:

— Какво мислиш; да повикаме ли свещеника утре?

Майорът раздвижи ръката си, сякаш се бранеше от нещо, а изразът на лицето му изписа едно решително не.

— Твърде късно е… Цял живот съм странил от подобно нещо, нека остана така.

Но в последните думи гласът му не звучеше толкова категорично.

— Щом аз успях да се пречупя и да ти кажа това — рече Стария Даг — и ти ще трябва да се пречупиш и да го приемеш. Горе на Рьойсла, а и днес, ти се докосна до светлите мигове на живота. Колкото и смел човек да си, и ти носиш в себе си същото нещо, което таим и ние, останалите.

— Добре, но не точно този свещеник — рече накрая майорът.

Стария Даг знаеше, че свещеникът е далечен роднина на съпругата на майора — и двамата знаеха за живота на майора, а Даг дори бе разказал на Баре за погребението на пияния ленсман и как твърдо се беше държал свещеникът. Това беше всичко, което си мислеше майорът. Даг помисли още малко и рече:

— Разбираемо е. Но в такива моменти човек няма нужда от свещеник, който да говори така, както му харесва. Той ще дойде, за да се бори не срещу теб, а заедно с теб. Няма да те съди, защото ще оцени колко ти е струвало да го приемеш. И ще открие, че си на добър път.

Майорът се опита още веднъж да възрази, че е твърде късно, но Стария Даг вече се бе изправил да си върви. На вратата просто каза:

— Пребори се вътре в себе си за това, Баре. Докато у нас трепти искрица живот, имаме правото да се борим. — Гласът му стана несигурен и той затръшна рязко вратата зад себе си.

Стария Даг събуди слугата, за да поеме будуването, и пипнешком се отправи в тъмното към спалнята си. Много неща бе извършил през живота си, но това, че убеди майора да приеме свещеника, беше едно от най-трудните.

12

Когато свещеникът пристигна, първо седна на масата със Стария Даг в залата. Даг му разказа как снощи бе поговорил доста твърдо с майора и заради това той сега най-малко се нуждаеше от строгост.

Свещеник Рамер може и да беше строг свещеник, но бе също така и разумен човек. Стария Даг му бе станал доверен приятел в един труден момент и свещеникът знаеше, че това, което той му казваше за сериозни неща, винаги е трезво обмислено. Затова не намери повод да се усъмни в това, че Даг наистина е поговорил твърдо с майора, но все пак искаше да научи от какво имаше нужда Баре, че го бяха повикали.

— Простреля се — отговори Даг бързо и лаконично.

Беше се подготвил за този въпрос.

Свещеникът погледна замислено пред себе си и поиска да разбере подробности, но Даг се наведе над чинията си с такъв студен и категоричен израз на лицето, че гостът се отказа. Щом не желаеше да разкаже повече за изстрела, връзката лесно можеше да бъде разгадана. Свещеникът повдигна вежди и пак се загледа пред себе си. За пръв път се натъкваше на подобен случай. И не можеше да прецени дали да каже на майора открито мнението си. При всяко положение ситуацията беше твърде сериозна.

Даг все още можеше светкавично да прозира всичко и се досети за колебанията на свещеника, преди той да е проумял това.

— Обсъдихме целия му живот, от люлката до гр… границата — рече Даг спокойно, — а също и за изстрела — добави той по-гръмко.

Свещеникът не даваше вид напълно да се е успокоил от казаното, но не отговори нищо. Бе дошъл да изпрати майора по пътя му към вечността, следователно негово беше решението да избере най-подходящия начин.

Като се доближи до леглото на майор Баре, свещеникът едва ли можеше да се нарече мек духовник. Но разговорът им започна така тихо и спокойно, разгърна се така неусетно и с такава поглъщаща сила, че едва след това на майора стана ясно каква мъчителна, но освобождаваща буря бе преживял.

Устата на свещеника беше строга, но погледът му бе мек, когато се върна при Даг в залата.

— Много неща в живота на майор Баре са могли да бъдат съвсем различни — рече свещеникът, — ако е имал опора.

Стария Даг продължи да мисли върху тези думи дълго време след заминаването на свещеника. Майорът беше женен за родственица на свещеника, негова дъщеря беше Аделхайд. Думите на свещеника прозвучаха като присъда над двете жени от собствения му род.

Жената на майора бе лична позната на свещеника, а с Аделхайд той бе имал, както бе известно на Даг, сериозен разговор преди сватбата й, но и по-късно тя често се бе отбивала в дома на свещеника по време на разходките си на кон. Той можеше, следователно, да има мнение и за нея.

Мислейки си, Стария Даг стигна до заключението, че Аделхайд никога не бе имала близки отношения с баща си, а и от това, което бе показала към Младия Даг, трудно можеше да се прецени. Горе, в планинската колиба, тя се бе борила с достойна за възхита сила за живота на мъжа си, а също и за самия него, за Стария Даг, тя често бе била като същинска божия благословия, силна и непоколебима с думите и делата си през онази тежка зима, когато самият той беше вътрешно разколебан.

Свещеникът явно си бе направил неумолимите заключения въз основа на нещо…

Стария Даг не попита нито свещеника, нито майора какво си бяха казали помежду си.

Когато по-късно през деня отиде при майора, той лежеше сериозен и тих, като по нищо не личеше какъв ефект бе имало върху него посещението на свещеника. Отивайки към него, Стария Даг бе разсъждавал още веднъж върху казаното от свещеника; ясно бе това, че не можеше да разбере как жената се бе разделила от мъжа си. Но на Даг му хрумна друго, защото познаваше майора от десет години и сам можеше да помисли за него и да му стане опора. Имаше много задължения в живота си, но все пак бе длъжен да се погрижи за такъв близък човек като дядото на момчетата. При мисълта за собствената си грешка той забрави жената на майора и Аделхайд, както и всичко останало. Да, не беше съвсем сигурен дали свещеникът не бе отправил намек точно към него.

Стария Даг не бе могъл да прогони досега от себе си мисълта, че беше най-добре майорът да си отиде от този свят, но сега промени мнението си. Изпитваше желание да поправи грешката си и да навакса пропуснатото. И това силно желание, че майорът трябва да оцелее от изстрела, се превърна в твърда вяра и преди още да си бе изяснил добре всичко.

— Щом отново се изправиш на крака, Баре — рече той, — ще наредиш да ти донесат нещата от града и ще останеш да живееш тук, в новата къща. Тогава двамата ще ходим в гората, ще се връщаме с много отстреляни птици и ще си живеем мирно и дружески, ти и аз. А от време на време ще си говорим на сериозни теми.

При първите му думи майорът обърна глава и насочи ужасен поглед към Даг, сякаш го пробуждаха от мъртвешки сън, но скоро отново отпусна назад главата си, точно както бе наредил лекарят, единствено очите му гледаха с внимание Даг.

Когато Даг стана, посегна и хвана ръката на майора. Баре дишаше трудно, без да каже нито дума, но Даг никога повече не успя да забрави неговия поглед.

Майор Баре почина същата нощ.

Веднага бе доведена Ун Хамарбьо и тя остана на стража при мъртвия, както беше според стария обичай.

Аделхайд научи за смъртта на баща си чак следващата сутрин и преди да влезе заедно със Стария Даг в синята стая, Ун вече беше махнала превръзката от брадата и тежестите от очите на майора. Възглавниците и покривките бяха сменени; бяха огледално гладко изпънати, а от стените на стаята падаше синкав отблясък върху таблата. Високо върху възглавниците бе отпусната главата на майора, със снежнобяла превръзка, изпъната на челото му.

Аделхайд стоеше като вцепенена. Нима баща й е бил толкова красив?

Всичко нездраво, провиснало бе заличено. Лицето му беше твърдо и решително, с гъстите, извити в мощни дъги вежди, носът бе изтънял, изпъкваше нагоре с дръзките си очертания. Устата, с дебелите, но добре оформени устни, беше плътно затворена, а мощната линия на брадата завършваше картината — наследник на няколко поколения офицери.

Гледката вероятно бе предизвикала много чувства и в сърцето на Стария Даг, защото и той остана продължително време като вкаменен. След това си пое дълбоко дъх и каза силно:

— Вечна ти памет, майоре — и после мина от задната страна на леглото и взе ръката на Баре за последно сбогом. — Благодаря ти за всичко хубаво… — рече той с хриптящ глас.

Сълзи се стичаха по лицето на Аделхайд, но тя не отиде до леглото на мъртвеца. Може би защото Стария Даг бе застанал там, може би защото Ун седеше като вцепенена край стената, но може би най-вече защото възпитанието й пречеше, както във всички важни моменти в живота й, да изпълни естествените подтици на душата си.

След първото посещение на лекаря Стария Даг бе изпратил бързи пратеници в града, за да подготвят роднините и близките приятели на Баре. Те пристигнаха твърде късно, за да го заварят жив, но тъкмо навреме, за погребението. В продължение на два дни къщата бе пълна с гости.

На масата, преди отиването в църква, за майора бяха казани повече добри неща, отколкото през целия му дълъг живот.

Последните гости си бяха отишли сутринта и на Аделхайд се струваше, че заедно с тях си беше отишъл и целият живот, и всякакъв шум.

Откакто бе разбрала истината от госпожица Крюсе, тя стоеше встрани от всякаква работа в домакинството и цялата тежест по време на дните около погребението падна върху госпожица Крюсе, която отново бе поела, тихо, но изцяло, всичките си задължения.

Аделхайд бе приспивала в компанията на гостите терзанията си, но сега те изведнъж я нападнаха. Горчиви угризения, че не бе сторила повече за баща си, че не бе стояла през последните му дни по-често до него, че не бе се държала дружелюбно към него и че дори не бе погалила ръката му, когато той бе на смъртния си одър в синята стая — не можеше да понесе всичко това.

Децата бяха оставени на произвол почти през целия ден. Идваха да се нахранят в кухнята, а през останалото време се гонеха в двора, където се трудеха работници и слугини. Аделхайд им обръщаше внимание само когато трябваше да ги облече сутрин и да ги приготви за спане вечер. За обед и вечеря тя беше долу в залата и се хранеше заедно със Стария Даг, който днес бе мълчалив и вглъбен.

Младия Даг се бе прибрал вкъщи за погребението, но през цялото време бе унесен, сякаш не бе тук духом, и бе толкова навъсен, че пронизваща болка разкъсваше сърцето й винаги, когато го погледнеше, а още същата вечер той отново пое към гората.

Аделхайд бе приготвила момчетата да спят. Леглата им бяха още в стаята на Даг, където бяха преместени по време на болестта на госпожица Крюсе, но тя оставяше вратата отворена през нощта.

Тя стоеше пред огледалото в Стаята на госпожицата, но не се поглеждаше в очите, защото не искаше да види отчаянието, изписало се на лицето й. Гледаше само косата си, докато я решеше с четката — всекидневен навик, преди да слезе за вечеря в залата. Не й се мислеше за храна, но трябваше да слезе долу по стълбището.

Никой от Аделхайд и Стария Даг не яде както трябва и никой не каза и дума. После тя прошепна тихо „Лека нощ!“ и се насочи към преддверието, готова да поеме към една мъчителна вечер и безсънна нощ.

Тогава Стария Даг се покашля и тихо я помоли:

— Можеш ли да останеш още малко тук тази вечер?

Думите бяха толкова неочаквани за Аделхайд, че тя спря неподвижно на прага — сякаш искаше отново да ги чуе. Обърна се бавно и погледна учудено към него. Напрегнатият й поглед толкова явно говореше за дълбокото й страдание, че Стария Даг забрави всичко и се загледа безмълвно в нея, прониквайки в отчаянието й…

Без да каже дума, той се приближи до нея и я прегърна през раменете, като я поведе към старата стая. Натисна бравата и вратата се отвори изцяло.

Беше нощ и мрак, но Стария Даг донесе сух мъх и брезова кора, за да запали сухите брезови цепеници в камината там. Искрата на кремъка накара Аделхайд да се напрегне и да застане нащрек, докато пламъкът на огъня прогони тъмнината и напълни всичко там със спомени за толкова много неща.

— Можем да поседнем за малко тук — рече Стария Даг, след като запали огъня и сложи два стола до камината.

Аделхайд изви стола си така, че да може да вижда цялата стая. Старите зеленикави стъкла на прозорците сега оживяха заради игривите пламъци, дебелите пънове стояха като тъмни очи насред златните светкавици на огъня. Оръжията под гредите и по стените винаги бяха придавали според Аделхайд особена строгост на старата стая. Виждаше ги като свидетели на едно време, когато човешкото съществуване е било още диво и сурово, лишено от милост. Но заради спомените от последните години и особено заради случилото се в последно време старата стая сега не й се струваше толкова безкрайно чужда. И сега човешкото съществуване бе сурово, сурово и диво, безмилостно.

Помисли си, че не е била тук от Коледа насам, спомни си хубавите моменти, които бе имала тук със златна неизразима радост насред цялата й мъка. Да, спомни си първата Коледа тук, в Бьорндал, припомни си радости и скърби, които бе преживяла тук, а след това и онази дъждовна есенна вечер, най-ярката в живота й, когато Стария Даг каза на Младия Даг, че ще бъде щастлив с нея.

Много неща се бяха случили и спомените сега оживяха вътре в нея. С широко отворени очи тя гледаше към пламъците на камината, сякаш не бяха пламъци, а образи, които се редуваха един след друг.

Гласът на Стария Даг я извади от унеса на спомените. С основание той мислеше, че тя си спомня за баща си.

— Да, много неща се надигат в съзнанието на човек, когато някой близък си отиде, за да не се върне повече никога — рече той. — Често ми се струва, че ние, хората, само след такава загуба ставаме такива, каквито всъщност би трябвало да бъдем винаги. Тогава нашият поглед прозира съвсем лесно и вижда отвъд онова, с което дребнавият ни разум обикновено се занимава и което изкривява толкова много за нас образа на нашите близки. Едва след това ние мислим повече за доброто, което е било в тях и което вероятно сме могли да разгърнем… ако сме се осланяли преди всичко на него и ако сме им показвали, че го виждаме. Да, ние твърде малко мислим за това как да си помогнем един на друг.

Изричайки тези думи, Стария Даг мислеше не само за себе си, но и за Аделхайд; дори не можеше да заподозре колко болезнено щеше да я засегне това и той я погледна изненадано, когато тя изведнъж избухна в плач. Но отново втренчи очи в пламъците, докато тя изплаче на глас болката си, както я бе виждал да го прави единствено след смъртта на първите й момчета. Той гледаше в жаравата, а в очите му нямаше милост. Те сякаш гледаха спокойно, далеч, към нещо безкрайно отвъд стените на старата стая.

Аделхайд се поуспокои, когато стоновете на сърцето й отекнаха в един финален стон. Огънят в камината бе преминал в тихо жужене. Самотни мънички пламъчета продължаваха да играят около останките от пъновете и Стария Даг гледаше тихата жар, подпрял глава на ръката си.

— Да, да — рече той приглушено, — когато човек погледне към живота зад себе си, открива в него толкова много скръб, че би могъл да грохне под товара й… Обаче… — той повдигна глава, а в израза на лицето му имаше такава могъща сила, както винаги в решителни мигове, — животът иска от нас своето, Аделхайд, иска го дотогава, докато още продължаваме да дишаме. Длъжни сме да стоим изправени и да вървим напред, каквото и да стане, трябва да се опитаме да пренесем във всекидневието си поне частица от онова, на което ни е научила скръбта.

Или Стария Даг потъна в мислите си, или пък искаше да даде на Аделхайд време, за да може да проникнат думите му дълбоко в нея, но той замълча задълго. Изглеждаше, сякаш обмисляше какво да й каже.

— Често имах желание да си поговоря отново с теб, както нашите разговори отпреди — продължи най-после. — Спомняш си, от есента и зимата преди две години. Взимал съм много пъти Библията на твоя дядо и я превърнах в основа за сериозни размисли. Но не можех досега да намеря подходящите думи, за да ти обясня това… Тази вечер мога да опитам: всичко, което го има там за молитвата и милостта на Бога, е вярно само за себе си, обаче… то може да помогне на човек само ако нещата се отнасят до това да се облегне върху него и да заспи. Мъките ми тогава, във връзка с откупа, бяха съвсем основателни. Но не само добрите ни дела и мисли са своеобразен опит да се спасим и да се пренесем лесно във вечността… Същото е и с молитвата. Нашите мисли са така дълбоко вкоренени в нас, че не можем да се освободим от тях… Разсъждавах върху онова, което ми разказа за историята с Даг след инцидента в Планината на мъртвите… как душите, подобно на вълнуващи се треви в един ручей, текат, текат и все пак не се преместват и милиметър напред от мястото си, защото… са вкоренени там. Навярно така трябва да е и с нас, докато живеем на земята. Колкото и надалеч да проникваме с нашите мисли, те все пак са сраснали с нас и не могат ни избавят от корените на нашата човешка същност. Постоянно дирим единствено доброто за себе си, било за този живот или за отвъдния. Само когато прозрем ясно това нещо, едва тогава разбираме, че единствено Бог може да ни приготви за вечността. Милост ще получим само ако правим всичко, което можем, за да я заслужим… и това е единственото нещо, което наистина можем тук на земята, единственото нещо в този живот. Безполезен е опитът ни да проникнем във вечността с мисли или молитви. По този начин ние никога няма да я постигнем. Винаги мислим единствено за самите себе си и за откупване на греховете си, независимо дали се молим, или се опитваме да правим добро. Всичко е егоизъм.

Стария Даг отново подпря челюстта си с ръка, а с другата приглади косата зад ухото си. Не беше доволен от себе си. Той не можа да изрази мислите си така ясно, както те бяха вътре в него. И имаше впечатление, че Аделхайд не го слуша. Той бе имал намерение да поговори с нея за това по начин, по който тя да го разбере. Беше твърде близо до това. Приклекна пред камината и сложи нови цепеници, така че огънят отново пламна.

Аделхайд бе потънала в скръб — разтърсващо чувство, което бе изпитала преди две години с Младия Даг, както и сега, след смъртта на баща си, която я бе парализирала.

Вероятно заедно с огъня се съживиха и мислите на Стария Даг, защото той се облегна назад в креслото, сякаш осъзнал, че отново е постигнал яснота, и отново подхвана мисълта си:

— Щом нашите сили не могат да излязат извън земния живот, ние трябва да ги използваме именно тук, в този живот. Не бива да се загубваме в книги и речи, както и да се отпускаме в жалко отчаяние, защото не можем да надскочим възможностите и способностите си. Длъжни сме да се примирим с това, че сме хора, и да се доверим на последното пътуване към Бог; защото там ние сме безпомощни. Смятам, че е напълно излишно човек да шепне в полусън, сутрин и вечер, всевъзможни молитви. Човек трябва да се придържа към „Отче наш“… това правеше и баща ми. Тази молитва съдържа всички силни думи и заради това човек трябва да я казва внимателно, така че да я чувства в себе си през целия ден и след нея вече да се насочи към всекидневната си работа. Това иска животът от нас… защото ние сме в живота, докато сме на земята. Последният ред от молитвата в Библията на епископа: „Молитвата е пътят на човека към Бог“ може да има и друг смисъл. Аз я тълкувам, че молитвата е не само мисли и изрази, но също така и дела — и делата са онези, които се изискват най-вече от нас… и са полезни на другите. А това не могат да го направят единствено мислите и словесните молитви. Всичко, което по-рано ми беше толкова тъмно, сега ми си вижда съвсем просто и ясно. Ако бях свещеник, проповедта ми на всеки празник щеше да бъде, че човек трябва да има топло сърце и добра воля и да бъде готов да помага; защото това е истинският път на нашата воля и той носи добро и на нас, и на другите.

Старият Даг извърна лице към Аделхайд.

— Сега разбираш — продължи той, — защо отново започнах да обикалям полето, да ходя в колибите горе, в гората. Има много работа там. И освен това: там горе, в гората, аз се съживявам и намирам в нея, както и във времето, и в промяната на годишните времена, също толкова много от нашия Бог, колкото намирам в книгите и думите. Скитаме с момчетата в гората, защото аз, старецът, отново се подмладявам чрез това, а и за да остане като спомен в съзнанието на децата. Защото те може би ще намерят някога опора в думите на дядо си. Ние сме слаби същества, Аделхайд. Колкото и силни да се чувстваме, ние все пак имаме нужда от някаква опора, било в църквата, било в семейството ни, било във верни приятели. Ако не бях имал тази опора, за мен щяха да съществуват само парите, за нещастие на всички тук, в селището, и отвъд, в полето.

С последните думи в Стария Даг се завърна старата му непоколебима сила, а новият огън в камината го окъпа в светло сияние. После обаче пламъците угаснаха и тъмнината на старата стая започна да се спуска над двамата.

Стария Даг седеше както преди, но очите му бяха потъмнели. Заключенията, до които беше стигнал, бяха съвсем ясни за него, сега той ги бе оформил в думи и ги бе казал на глас.

В мислите си видя ясно уверената фигура на баща си, строгото лице на Ане Хамарбьо. В тези две фигури беше силата на рода, а в него — отговорността за това, което е било, и това, което е трябвало да бъде. Горди спомени за успех и победи имаше в миналото, но то помътняваше в мрака на самотата.

Пред погледа на Даг оживя лятна вечер и силуетът на Дортея по стълбището, чийто глас на доброто бе стигнал до сърцето му.

Последните мигове на Терезе на стола до прозореца във вътрешната стая, когато тя му благодари за всичко добро през целия й живот, докато той бе потънал в мрака на греха да бъде алчен за пари…

Треперещият глас на стария Клинге му напомни за товара на бедността.

Написаното от ръката на епископа в Библията, над което бе размишлявал в нощните часове на един от най-трудните моменти в живота си, през зимата преди две години…

Дръзките думи на свещеника за индулгенциите, които го бяха избавили от високомерието и го бяха накарали да търси верния път, както и случилото се съвсем наскоро, когато свещеникът дойде на смъртния одър на майора и ги накара да осъзнаят, че хората се нуждаят от помощ.

Аделхайд свали бързо поглед надолу, веднага щом усети, че Стария Даг най-сетне вдигна главата си. Убедителната сила на думите му още ехтеше в ушите й. Погледнат от дъното на нейното отчаяние, той й се струваше оживял образ на спокойствието и мира.

Аделхайд се изкачи по стълбището, сякаш носеше тежък товар.

Стария Даг сам се бе освободил от мрака, който надвисваше над него заплашително, беше се освободил без нейна помощ. Сега той отново бе застанал насред живота, по-спокоен от когато и да било преди. Повече никога нямаше да говори с нея върху подобни въпроси.

Всичко, което бе казал, звучеше така истинско, но… то не се отнасяше до нея. Какво можеше да направи тя, как можеше да върви във всекидневното си съществуване по пътя към Бог?

По-нещастна от когато и да било, тя отиде в стаята си.

13

Старият Пер Барвол и един младеж от Фриланд смъкваха дървени трупи по реката под Свартиерн. Предишния ден и в мразовитата нощ трупите бяха замръзнали и хлъзгави. Пер беше все още доста силен, за да се справи с тях, макар и с малко помощ, но днес работата им вървеше бавно, защото и младежът, един от най-младите в групата, трябваше да си почива всеки път, когато Пер сядаше върху дървения материал.

Пер гледаше слабото февруарско слънце върху студено-сивото небе и си мислеше, че хубаво би било да се отиде до колибата при езерото и да се запали там огън в огнището, както и една лула. Но още беше твърде рано — трябваше отново да се захванат със смъкването на дебелите трупи, струпани като на клада, трябваше да отхвърлят малко работа и за утре. Младежът и Пер бутаха, опитвайки се да търкулнат едно дърво, напрягаха се, обикаляха около него, оглеждаха го колебливо, разритвайки с крак снега встрани, почесваха се по главите и после започваха отново усилията си. Но дървото не мръдваше. В мига, когато се бяха напрегнали най-много, дочуха леко приплъзване на ски и пред тях се появи Младия Даг.

Имаше на бузата си гънка, която можеше да се изпъва в добродушна усмивка нагоре или да се опва в строг израз, но човек никога не можеше да предусети кога ще е едното или другото — той беше неразгадаем. Очите му бяха по-често тъмни от надвиснала тъга, но понякога можеха заискрят от радостна синева. И когато радостта понякога продължаваше толкова дълго, че гънката на бузата му започваше въпреки забележимото му нежелание да се вдига нагоре, тогава неговото обичайно строго лице придобиваше такъв изненадващо топъл, красив вид, който обезоръжаваше всеки, който го срещаше за пръв път.

В момента обаче нямаше дружелюбност нито в очите му, нито в гънката на бузата му. На лицето му бе изписано единствено строго безразличие.

Пер се надигна засрамено, но се отказа от намерението си под погледа на Даг; бе невъзможно да се помръдне дървото.

— Сковано е от лед и изобщо не може да се подхване — оправда се.

Даг се плъзна и се приближи съвсем близко, свали ските, прекрачи дървото и се наведе.

— Който не може нищо, нищо не постига — рече той, сложи ръцете си под дървото и го надигна с такава сила, че ледът изпука. След това отново сложи ските си и си тръгна, без да каже и дума повече.

Пер Барвол седеше изморен край огнището в колибата при Свартиерн, пуфтеше и дърпаше от лулата си, като се опитваше да изкара още дим от последния останал тютюн вътре. Бузите му се издуваха и вдлъбваха, а вътре се подмяташе залъкът. Тъй като им беше известно, че Даг е наблизо, двамата работници се притесняваха да се впуснат във вечерното си празненство, преди да са завършили изцяло работата си, а и случката с него бе спуснала тъмната си сянка върху работния им ден. След вечеря младежът си беше легнал да спи, а Пер остана да седи смръщен с лулата си. Изведнъж подскочи и се вслуша, след това пъхна бързешком лулата в джоба си и се изхрачи в огнището.

Дочу се звук от закачане на ски до стената и Даг влезе вътре. Настани се до огнището и потрепери, явно бе измръзнал при пътуването си в студа. Пер се почуди дали да не му предложи нещо за вечеря, но тъй като Даг бе внесъл раницата си и я бе закачил в колибата, вероятно сам щеше да се обслужи.

Даг бе започнал да пуши през последните години и запалваше твърде рядко, но сега извади пръстената си лула заедно с тютюн от раницата си. След това пак седна до огнището, посягайки към жарта на огъня.

Пер се бе заковал свит и смирен на мястото си, следейки напрегнато онова, което правеше Даг, но не можа да се въздържи и вдъхна шумно от дима на лулата.

Даг му хвърли бегъл поглед, след това пъхна ръка в джоба си и извади фишек тютюн.

— Вземи го — рече той и му го метна.

Пер не успя да реагира навреме и му се наложи да търси тютюна под столчето си. Започна, мънкайки, да благодари и да говори, че не може да приеме, след което дълго остъргва и почиства лулата си, като накрая стана на крака, за да върне фишека тютюн.

— Можеш да го вземеш — рече Даг.

— Целият фишек? — попита Пер.

Даг не отвърна и Пер отново се настани на столчето, като обръщаше и разглеждаше от всички страни големия фишек тютюн.

Когато Пер и младежът станаха от леглата, Даг не бе мигнал цяла нощ. Последния път, когато бе идвал тук, бе почти същото. Бяха го донесли тук от планината, а баща му и Аделхайд се бяха грижили за него в продължение на много дни. След това Аделхайд бе толкова различна, както никога преди. Бе обляна в сълзи, мислейки, че той ще умре.

От инцидента в Планината на мъртвите Даг повече не бе идвал в колибата при Свартиерн. Защо се бе върнал? Дали не бе имал чувството, че е бил твърде рязък към един възрастен човек, и сега искаше да му се реваншира?

Пролетта и лятото отминаха и отново настъпи есента.

Младия Даг тръгна от изток към Скарфиел една слънчева утрин. Небето бе есенно светло и прозрачно и изглеждаше по-високо от друг път. Тук имаше повече трепетлики, диви круши и брези, отколкото иглолистни дървета, и сега, в сезона на листопада, тревата бе покрита с многоцветни листа. Под сенките те блестяха от сланата, а на слънчевите места бяха потъмнели от влагата.

Даг вървеше под редуващи се слънце и сенки, които все още бяха хвърляни от неоголелите съвсем дървета. Неговият поглед се задържаше за миг върху листата на земята и после пак се издигаше към високото небе. Гърдите му поемаха студения, сух и свеж въздух, и дъхът му се превръщаше в пара пред него. Даг вървеше бавно и предпазливо с утринно събудени усещания.

Струваше му се, че от известно време във вечерната тъмнина нещо върви след него, около него, редом до самия него. Не само заради това, че бе чул един път как сухо клонче изпращя по-силно, отколкото биха могли клончетата да пращят от само себе си на земята; бе имал и усещането, че някой го дебне в горския буренак, че чува стъпки на обувки, които докосват земята — така леко и недоловимо дори за неговия толкова опитен слух, че шумът им се сливаше със звуците на нощта.

Можеше ли да бъде някоя хитра планинска мечка, която да го следваше предпазливо? Или пък беше човек? Когато след това на светлината на деня потърси следи, не успя да открие нищо. Бе немислимо една мечка да бъде толкова хитра, че да върви с лапите си само по камъните, а в съвсем беглите следи, които смяташе, че е видял в мъха и в пожълтялата трева, не личаха мечи нокти. Единственото възможно нещо беше предположението, че след него върви някакъв горски скитник, хитър като самия него и обут с връхни калцуни от еленова кожа. Даг също използваше такива калцуни, когато искаше да дебне някои много страхливи животни. Първите подобни калцуни бе получил като малък от баща си; при други хора никога не бе забелязвал такива калцуни.

Дали тук някъде в гората не обикаляше чуждоземецът убиец, който се бе нахвърлил върху него с брадва в колибата Вестли? Дали този бандит не го дебнеше с еленови калцуни сред вечерния мрак? Дали той бе така неблагодарен, че да замисля отмъщение заради урока, който бе получил тогава?

Младия Даг се дразнеше от това коварно дебнене. Искаше да накладе огън за през нощта и да залегне и бди, но трябваше преди това да намери някое място, където гърбът му да бъде защитен, пък тогава нека дойде псето проклето. Щеше да го посрещне, както му се полага.

Тези мрачни мисли бяха обсебили Даг при обиколката му в тази слънчева сутрин, когато бе решил да се изкачи до Скарфиел. Дотам бе далеч, но му бяха известни места, където можеше да си полегне, като гърбът му бъде защитен, а огънят — пред него. Когато след това огънят изгори и само на последния отблясък на жарта се вижда спящата му фигура, тогава този, който го дебнеше, щеше да се появи.

Покритите с гори хълмове, по които Даг се изкачваше, водеха към един висок хребет, зад който се простираха широки блата, а сред тях — тесни ивици твърда почва, обрасла с брезови горички.

На високия връх Даг изведнъж се спря като закован на мястото си. Със светкавична бързина свали пушката от рамото си и я подпря на коляното си, като постави лявата си ръка на цевта, а дясната — плътно до спусъка. Върху една от ивиците почва сред блатото бе застанал лос, силно животно, което си почиваше сред пустотата. Над блатото се стелеше було от ароматна мъгла, а сред нея се полюшваха копринено бели къдрици на узрели блатни растения.

Ръцете на Даг стиснаха здраво пушката — бяха готови да реагират на стария навик, но нищо друго в него не трепваше. Очите му първоначално имаха студен блясък, както винаги преди някоя бърза реакция, но скоро погледът се смекчи, втренчен надалеч. Лосът изпъна дългите си, светли, задни крака, а предната част на тялото му застина в неподвижна, издаваща сила поза. Сега той надигна муцуната си във въздуха, сякаш се подготвяше да нададе мощен рев — силните му рога бяха извити назад, а над гъстия гребен на гривата му слънчевата светлина проблясваше върху мокрите му трептящи ноздри, които душеха въздуха. Топлият му дъх се носеше на пара и пълзеше около тялото му.

Даг прецени, че никога досега не бе виждал такова чудно създание, такъв силен лос, още повече, че преди изобщо не се бе заглеждал така. Винаги, когато видеше такъв екземпляр, изстрелът му отекваше още в същия момент. Щеше да постъпва така и по-нататък, обаче тази вечер в душата му имаше нещо особено. Ако този елен можеше да остане да стои така, Даг с удоволствие щеше да отиде до него, да го хване за рогата, да го разтърси здраво и да го погали по гъстата грива.

Очевидно той се чувстваше съвсем сигурен заради огромната си сила, точно както се бе чувствал Даг преди няколко години. Но вече бе станал несигурен у дома, както и тук, в гората, където нещо го дебнеше. Трябваше ли да изпрати в гърдите на животното, което не подозираше нищо, един подъл куршум? Не, това можеше да стане друг път, когато щеше да имаше настроение, но не и сега.

Какво се случваше с него? Не бе ли се отчуждил от рода си? Не, той само се бе сближил с гората. Никога досега не се бе чувствал като част от горите и всичко, което живееше тук в хармония, която един ден щеше да погълне самия него. Това, че коварството на живота го дебнеше и тук, в гората, за него беше просто едно болезнено предупреждение.

Свали ръка от спусъка и леко чукна с нея по ръкохватката на пушката. Лосът изведнъж сведе главата и рогата си, сякаш искаше да се представи за колкото е възможно по-малък и незабележим, след това се хвърли встрани и препусна в див бяг през боровата гора отвъд блатото.

Високо на западния склон на Скарфиел се мержелееше като звезда малък огън, който ставаше все по-ярък и ярък, колкото по-гъст се спускаше мракът над горите.

Даг се бе отклонил към старата пътека, която се виеше откъм западната страна на планината, и бе наближил завоя, преди вечерният мрак да прогони светлината на есенния ден. От там бе хвърлил поглед надолу към горските долини на юг и запад, както и нагоре към високата планина на север, която се открояваше вече със суровата си зимна белота на фона на синьото небе. Постоя, съзерцаващ гледката, и си припомни как се бе инатил тогава при изкачването си на Планината на мъртвите, докато зимните виелици стенеха край него.

С гръб към скалния зъбер, Даг седеше и вечеряше край огъня, който буйно гореше и се извиваше от вятъра, даваше му топлина и се устремяваше високо в мрака, когато вятърът задухаше силно, и хвърляше сянка върху скалния зъбер. Наоколо го заобикаляше рехава гора от бор и смърч — наклонени, обрулени от вятъра, немощни дървета с разкривени стъбла и изсъхнали клони откъм страната на вятъра. Сред тях имаше брези и диви круши.

Вятърът имаше неочаквано студен дъх и около скалата зад гърба на Даг имаше ледено течение. Той си бе подготвил хубава, дебела постелка от зеленина на смърч, като бе оставил и малко за покриване, но тази нощ една ли щеше да спи — беше му ясно още от сега.

Предъвкваше залъка си и се вслушваше с напорени уши във всички шумове. Погледът му пронизващо и бързо проучваше мрака. Все пак, след като се нахрани и завърза раницата си, той се поуспокои. Умората след дългия преход днес и топлината на огъня го надвиха, като го накараха да потъне отново в обичайното си безразличие. Подпря лакти на колената си, сложи лице между дланите си и заклюма край огъня. В гласа на вятъра тук горе, в Скарфиел, звучеше безкрайна необятност. От горите долу долиташе далечен, приспивен шепот, а езерото под северния склон на планинския хребет удряше вълните си в каменните брегове. Даг свеждаше глава все по-надолу към огъня, като все по-рядко отваряше очи, за да се огледа наоколо.

И ето че изведнъж той вдигна едва забележимо глава над ръцете си. След това остана така неподвижен, като обаче се вглеждаше пронизващо в мрака зад огъня. Там долу, където се виждаше пътеката, там беше! Сред мрака се бе мярнало на светлината на огъня нещо, макар и съвсем за миг, човешко лице. Точно на човешки бой от земята. Но само кратко появяване, след това веднага изчезна.

Онова обаче, което накара погледа му да застине неподвижно, беше, че нещо във видението му напомни баща му. Дали той не бе на смъртно легло и дали това бяха предвестници на смъртта му — тези призраци, които го дебнеха и тормозеха през последните нощи? Беше чувал подобни неща. Горските жители знаеха много истории за привидения през последните дни на някой човек. Но дали Даг бе напълно буден, когато му се стори, че вижда човешки образ, или бе в полусън? Трудно можеше да бъде сигурен в това.

Обзет от тези мисли, той отново задряма, но изведнъж вероятно много ясно бе чул някакъв звук, защото вдигна рязко глава и… от мрака се появи баща му.

Мислите в съзнанието на Младия Даг се завихриха: значи баща му беше онзи, който го бе дебнал — затова бяха тези предпазливи шумове, които човек не можеше да разгадае. Значи неопределимите следи бяха от неговите еленови калцуни. Но защо го дебнеше баща му в мрака, защо не се бе показал досега пред него?

— Добро ходене, докато се изкачи човек до тук — рече Стария Даг, дишайки тежко. Бе се изпотил, докато изкачи високото.

Край огъня имаше голям камък, обрасъл с мъх, и той седна на него, като сложи пушката и раницата до себе си, погледна бегло към огъня, после към нощния мрак и после продължително се взря в небето, като че ли искаше да намери всички съзвездия. После отново погледна към огъня — не поглеждаше само към сина си. Стария Даг, който беше толкова уверен пред всички хора, се чувстваше несигурен пред собствения си син, откакто той бе пораснал. Наистина, той беше произнесъл през онази съдбоносна вечер онези думи, които свързаха Младия Даг и Аделхайд, но това бе всъщност единственото нещо, с което се бе намесил в живота на сина си.

Между бащата и сина съществуваше едно дълбоко, непреодолимо притеснение. През годините, когато Младия Даг растеше, майка му беше постоянно заета с грижи около домакинството и снабдяването на цялото селище, а баща му беше така затрупан с работа и потънал в паричните си дела, че беше сляп за всичко наоколо си, включително и за синовете си.

Така Младия Даг бе оставен сам на себе си и никой на този свят не знаеше какво ставаше дълбоко вътре в него. Бе мълчалив по природа като прадедите си, а гората и самотата не бяха го направили по-разговорлив. Какво от твърдостта на баща си в сделките бе видял и какво мислеше за нея, Стария Даг не знаеше, както не знаеше и дали синът му си мисли нещо за това, че баща му много рядко му беше обръщал внимание.

Така се получи, че ако Стария Даг, при цялата му самоувереност, се чувстваше някъде несигурен, това беше тъкмо пред сина си. И ако през последните години бе смятал за своя задача да се доближи до близките си и да им помага колкото е възможно повече, за сина си се бе сетил най-накрая.

Откакто свещеникът му бе казал онези думи за майора, той също бе си дал сметка, че всички хора имат нужда от опора, и угризенията му бяха насочили мислите му към човека, който му беше най-близък и който също имаше потребност от помощта му.

Младия Даг нямаше ни най-малка представа какви душевни борби бе преживял баща му в мрака, съвсем близо до него, и колко пъти се бе отдръпвал, изплашен в последния миг, от желания от него разговор на четири очи със собствения му син. Преди единадесет години баща му за последен път бе заобиколил възможността да се сближи със сина си. Беше през пролетта след смъртта на Терезе, когато той бе взел у тях капитан Клинге, за да не бъде принуден да остане сам със сина си. Стария Даг не можеше да си спомни за нито един разговор на четири очи със своя син през последните две десетилетия, освен няколко случайно разменени думи за времето или други подобни неща.

Младия Даг продължаваше да стои край огъня, подпрял брада на ръцете си. Бе погледнал веднъж — два пъти към баща си и след това към звездното небе, за да види дали баща му не наблюдава там нещо необичайно. Вечерникът беше поутихнал, но около скалата продължаваше да подухва студеното течение, а от горите и Скарфиел се дочуваха звуци и бучене, което ту се засилваше, ту утихваше.

Стария Даг сложи дърва в огъня и загледа как пламъците ги обгърнаха, а димът изчезна в мрака.

— Виждал ли си тази година мечка? — попита най-после той.

Видя се, че синът се напрегна да си спомни.

— Не, не съм. Само следи, на север от Свартиерн и от колибата Вестли, и тук наоколо, към планината. А рибарят Бьоре видял веднъж една долу до водата.

— Лосът не се плаши тази есен — рече Стария Даг.

Младия Даг му хвърли бърз поглед. Толкова ли близо до него е бил баща му, че е наблюдавал случката с лоса в блатото?

— Където и да отидеш, навсякъде можеш да попаднеш на следи от лос — продължи бащата.

След това Стария Даг изрече всевъзможни неща, но всеки път имаше нужда от време, за да му хрумне нещо. При това той не гледаше сина си — съзерцаваше единствено огъня или земята, или пък планините, но най-често гледаше към небето, където звездите ставаха все по-гъсти.

Бащата и синът донесоха още зеленина от смърч и приготвиха още едно място за спане. После си легнаха, като се облегнаха — Младия Даг на скалата, а Стария Даг на камъка, на който преди това бе седял. Сложили раници под главите си, с пушки, готови за действие, те гледаха втренчено огъня. Двамата изцяло си приличаха и в това.

Дълго време лежаха мълчаливо, докато накрая Стария Даг заговори, с глас, в който ясно се усещаше неговата несигурност:

— Вероятно си чувал или пък видял, че бях твърде суров човек в сделките, в опазването на правата си и други подобни неща… по-рано, някога. В подобни ситуации човек излиза извън себе си. Повечето хора не могат да се наситят, докато не се намерят под земята, но не в това е смисълът на живота… Алчността на тези, които са имали превес над другите, тя прави живота на повечето хора така непоносим. Човек трябва да покаже, че има сърце… ако желае сам да намери мир, а това носи полза и за останалите. Един ден ще поемеш голяма отговорност, когато ти ще управляваш имението… след мен, а човек трябва да се пази от лицемери и ласкатели, които искат да мързелуват за сметка на останалите хора; ако обаче някой се опитва и стреми с всичките си сили да постигне нещо, на него трябва да се помогне.

Това и много други неща каза Стария Даг.

Младия Даг отначало бе лежал неподвижно на мястото си, без да вдига поглед. Но когато се досети накъде клонят думите на баща му, бузата му леко се изопна, а гънката на нея стана ясно забележима. Но сякаш бе застинала наполовина в груба, неестествена усмивка. Под полузатворените му клепачи погледът, пронизващ и бляскав, наблюдаваше играта на пламъците. Позата му сякаш изразяваше, че отдавна вече си е съставил мнение за тези неща.

Студеното течение край скалата не спря през цялата нощ, за сън не можеше и да се мисли. На сутринта вятърът се обърна с леденостудени пристъпи на север, като започна да вие високо в скалните пукнатини и сред кривите дървета, увиснали над пропастите.

Стария Даг се надигна, треперещ от студ. Беше си легнал потен и вероятно се беше простудил през нощта. Прокашля се и рече с дрезгав глас, застанал почти с гръб към сина си, докато мяташе на гърба си раницата и пушката:

— Трябва да опиташ… да се оправиш… с Аделхайд.

Младия Даг беше седнал и дълго време гледа втренчено след баща си, докато той пое бавно надолу по пътеката и изчезна.

14

От дълго време нищо ново не се бе появявало в старата къща, но тази година това се случи. Появи се часовник в залата. Изправен и високомерен, той стоеше до вратата, отвеждаща към кабинета, тиктакаше и доста силно и звучно отмерваше всеки час през деня и нощта.

Часовникът бе единственият предмет за спомен, останал на Аделхайд от баща й и неговото семейство, и бе поставен в залата по нейно желание. Стаята й не беше подходяща за него, защото мястото му не беше там, където се спи. Той бе поръчан от Англия от дядо й, като вътре в него бяха написани годината, името на производителя и града — Лондон, но на циферблата, по който стрелките отмерваха времето чак до вечността, бе написано: „Memento mori“.

Той припомняше на Аделхайд мрачните моменти от времето на окаяната им бедност и я караше да бъде смирена сега и да понася скръбта си. Винаги, като минеше покрай него, го заглеждаше, почистваше и забърсваше праха, сякаш той бе много повече неин от всичкото богатство, което я заобикаляше.

След нощта, прекарана на Скарфиел, Стария Даг се върна късно следващата вечер. Беше в добро настроение, като човек, който най-сетне е направил нещо, от което се е страхувал дълго време. Преоблече се в стаята си и седна в залата до камината, за да изпие цяла кана горещ грог с билки. Имаше чувството, че нощният планински мраз още пълзеше по тялото му. Затова се настани съвсем близо до камината, като сложи преди това пял наръч дърва от бреза в нея. Никога досега топлината не му се бе струвала толкова приятна. Огънят отвън и горещото питие, което беше вътре в него, му създадоха усещане за благодат. Запали лула, но тютюнът не му се услади, сигурно гърлото му бе възпалено.

Часовникът до вратата на кабинета проскърца и се накани да удари. Стария Даг се извърна от креслото си към него, а той в същото време отброи своите десет звънливи удара. Какво хубаво нещо беше един часовник! Откакто бе поставен там, можеше да се каже, че никой не се чувстваше самотен в залата. Тиктакаше и отброяваше, като отмяташе времето, а ударите му бяха ясни като звън на камбана. А що се отнася до мъдрата сентенция на циферблата, която Аделхайд му бе превела, всекиму би било от полза, ако е пред очите му винаги.

Той се обърна отново към огъня и сложи още дърва, премести стола си още по-близо, стъпи на каменния ръб и усети как топлината плъзва нагоре по краката му като сърбеж.

Следващата утрин Стария Даг така кашляше и кихаше по време на закуска, че момчетата се смееха с цяло гърло. Той също се смееше с тях, като в същото време бършеше пот от челото си.

След това той ги заведе на обичайната сутрешна разходка към пасбищата. Плътна слана бе покрила тревата и отпечатъците от дирите им се виждаха ясно. По-голямото момче вървеше след него, като по едно време се опита да стъпва в дирите му, но мъничките му крака не можеха да направят такъв разкрач.

— Добре го правиш — рече Стария Даг, — от рано си започнал да вървиш по дирите на дядо си. — После погали по главата по-малкото, което мълчаливо припкаше до него. — Боргландският господар — рече спокойно, сякаш на себе си, той.

Момчетата поискаха да научат къде е бил през последните дни и той им разказа за Скарфиел, където имало русалки и тролове, които сривали такива огромни и тежки камъни в езерото, че рибарят Бьоре подскачал в леглото си и, подскачайки, се намирал чак на другия бряг. Да, Стария Даг знаеше и разказваше много истории за горите, когато беше в подходящо настроение. Но днес той бързо се изтощи и остави момчетата сами да си играят.

Бяха на най-високото на пасбищата и Стария Даг вървеше, подпирайки се на оградата, отделяща пасбищата от гората, като накрая приседна на един камък с гръб към имението.

През нощта беше кашлял ужасно и сега се чувстваше доста отпаднал. Понякога по тялото му преминаваха студени тръпки и той се чувстваше все по-изморен. Сутрешното слънце падаше точно над мястото, където беше седнал, но сега беше късна есен и вече не беше топло.

Лек ветрец полъхваше от горите, като си играеше едва забележимо с листата, останали на дърветата или пък лежащи в тревата. Стария Даг обърна глава и погледна към боровете наблизо. Извисяваха се, а клоните им сякаш си почиваха сред полъха на вятъра. Не си бе давал сметка за това друг път, но днес го усети, защото и сам усещаше вътре в себе си подобна особена необходимост от почивка. Облегна се здраво на оградата и притвори очи; и неговите по принцип вечно будни мисли, и те сякаш си почиваха на вятъра; да, сякаш бяха понесени от шепота на вятъра. В него бе останало само едно нещо — волната песен на горите, която звучеше в душата му още от първия ден, когато се бе осъзнал като човек. Стори му се, че ще се срине от камъка, за да се слее със земята… със земята… и да стане малък… да стане на земя… да се слее с това тихо, тихо горско шумолене. Остра кашлица раздра гърдите му и го върна отново в така наречената реалност. Изкашля се и се изплю, след което се подпря на оградата и стана.

Най-добре в такова положение беше човек да си отиде вкъщи, докато съвсем не му е притъмняло пред очите.

Повика децата и хванал по една ръчичка в ръка, Стария Даг се заспуска от горския склон, през пасбището, към къщи. Момчетата гледаха нагоре към него, той стискаше ръцете им по-силно, отколкото когато ги водеше предишен път, но на тях им беше доста трудно да вървят с неговата крачка и затова нищо не говореха.

Стария Даг се бе отпуснал в едно кресло пред камината в залата. Стори му се, че не е достатъчно топло, и започна да слага дърва в камината, докато огънят се разгоря и се превърна едва ли не в истинска огнена стихия.

Аделхайд дойде от кабинета, искайки да се изкачи по стълбището.

— Наклал си голям огън — рече тя.

— Да, студено е.

Изгледа го продължително и бавно се заизкачва по стълбището.

Стария Даг се бе задържал в леглото си. Никой, даже и най-старите хора в имението, не помнеше Стария Даг да е лягал някога болен. Наистина, бе заявил, че е само уморен и иска да си почине поне веднъж в продължение на целия ден, но през деня над имението се спусна някаква странна тишина! На другия ден също не се появи на масата, а яденето, което му бяха занесли до леглото, беше върнато в кухнята недокоснато.

Аделхайд бе решила, че ще му е неприятно, ако отиде при него в спалнята му, но когато той се задържа в леглото и втори ден, тя отиде.

Стария Даг надигна глава от възглавницата и като забеляза, че е тя, седна, постави възглавницата зад себе си и се облегна на насрещната табла на леглото. Ръцете му бяха изпънати пред него: лявата — на ръба на леглото, а дясната — върху завивката, като че ли искаше да направи впечатление на съвсем здрав човек.

Аделхайд изписа на лицето си колкото е възможно по-обикновен израз, седна до леглото и насочи поглед малко встрани от него.

— Сега лежа тук и мързелувам — рече той и наистина, като направи тази малка приветлива вметка, гласът му прозвуча както обикновено.

В същия момент обаче той бе сполетян от пристъп на кашлица, дръпна завесата на леглото откъм страната, която бе по-далеч от Аделхайд и плю в една купичка. Избърса устни с носна кърпичка, но я хвана така несръчно, че Аделхайд видя кафяво-червените петна.

Стария Даг улови изплашения й поглед и бегло се усмихна.

— Нещо само се е разранило… от постоянната кашлица.

Аделхайд се чудеше как да предложи да повикат лекар, но сега забрави всякаква предпазливост и рече, че трябва да бъде изпратен някой да повика лекаря.

Стария Даг я погледна изненадано.

— Мислиш ли, че е нужно? — рече той и избърса с носната кърпичка потта от влажното си чело, но гласът му прозвуча леко колебливо. Все пак успя най-после да си върне усмивката и отново се настани съвсем спокойно и удобно в леглото.

— Това е… Търчиш цели три четвърти век и когато ти се доще да помързелуваш някой ден, веднага бързат да те изправят на крака със заплахата, че ще повикат лекаря — рече той със спокоен, приятелски глас.

Аделхайд се опита още веднъж да го уговори, но той категорично отказа.

— Бих искал само да има някой, който да наглежда печката, както и нещо силно за пиене, така ще се излекувам и сам. Кажи на Сивер Бакпе да ми доведе Евен Стайнрюд. Този младеж проби с огън дупка в скалата при Стиернебек, той ще може да поддържа хубав огън и тук.

Гласът му прозвуча твърдо, но леко отчуждено за слуха на Аделхайд.

Тя се надигна насила усмихната и каза, колкото можеше по-спокойно, че се радва, че той се чувства толкова добре.

Доста време мина, докато се появи Евен Стайнрюд; Аделхайд с мъка бе успяла да се овладее, докато стигне стаята си, след което сълзите рукнаха. Не си спомняше колко време бе лежала в леглото си и плакала непрекъснато; вероятно бяха минали часове, докато тя най-сетне успя да се успокои дотолкова, че да може да предаде заповедта на Стария Даг в кухнята. По-късно й се струваше направо невероятно, че действително е била долу; бе плакала цял ден и цяла нощ, без момента, когато сложи момчетата да си легнат. Чак когато навън просветля, тя заспа в леглото си, напълно изтощена и както беше облечена.

Хората плачат за себе си и Аделхайд отново и отново бе повтаряла през сълзи: Нямам нищо повече в живота си…

Сивер Бакпе не знаеше какво се бе случило, когато получи заповедта на Стария Даг, а младежът от Стайнрюд беше направо стъписан. Едва ли бе виждал някога Стария Даг, а и кракът му никога не беше престъпвал прага на преддверието. А сега Сивер Бакпе му бе казал, че трябва да се приготви, да влезе първо в преддверието, да събуе обувките си там, след това да влезе в залата, да продължи наляво и да почука на вратата на спалнята.

Евен направи така, както му бе наредено, без да му мигне окото. Но два-три пъти дръпна ръката си, преди да се осмели да почука. Бе така възпитан, че не знаеше какво е страх, но тук нещата бяха различни. Трябваше нещо да не е наред; после обаче той почука внимателно.

Стария Даг отново бе седнал в леглото, когато Евен се приближи до него и застина, свел поглед и в очакване.

— Младеж като теб може спокойно да гледа високо — рече старецът. — Разбрах как си се изявил при Стиернебек. Затова те посочих за помощник на Сивер Бакпе. Той вече не е твърде млад и някой ден ще трябва да бъде заместен. Дръж си ушите и очите отворени. При работяга като Сивер може да се научат много неща и ако си възприемчив, един ден ще станеш главен ратай вместо него.

Евен Стайнрюд затвори внимателно вратата на спалнята и тихо се измъкна навън, по чорапи, мина през тъмната зала и влезе в старата стая. Там той си легна, както му бе поръчал Стария Даг, зави се с мечата кожа и облегна гръб на стената. От там можеше да чуе, ако Даг почука на вратата, и после да мине през външната врата на старата стая, вместо да прекосява залата и да притеснява с шума на вратите останалите хора в къщата — така му бе казал Стария Даг. Разбира се, казвайки тези думи, той бе имал предвид най-вече Аделхайд, защото тя не биваше да знае, че той е толкова зле, че се нуждае от помощ.

Стария Даг се беше поразсънил след нощта, прекарана в мъчителна треска. Вратата проскърца и нещо застана до леглото, близо до краката му. Той се надигна в леглото, за да види какво е. Беше Малкия Даг, който бе застанал долу и го гледаше с втренчен поглед, сякаш очакваше нещо.

— Дядо, наистина ли ще умреш? — попита го той напрегнато.

Лицето на Стария Даг трепна, но той вдигна глава и погледна детето с твърд поглед.

— Къде чу това? — рече той.

— В кухнята. Но защо ще умреш, дядо?

— Всичко живо трябва един ден да умре…

— И аз ли ще умра?

— И ти.

— Но това ще стане след много време, нали?

— О… да, така си мислят всички.

Една слугиня надникна уплашено през вратата и изведе момчето навън.

15

Докторът дойде и си отиде, като каза на Аделхайд, че трябва да бъдат подготвени за всичко.

Свещеникът също дойде, но по това време Даг бе в унес и бълнуване и той трябваше да си тръгне, без да е говорил с него, но заяви, че скоро щял да се върне отново.

Аделхайд бе помолила Евен веднага да я извести, когато Стария Даг отново дойде в съзнание, но младежът почука на вратата й едва вечерта. Тя се разтрепери от смъртен ужас, че вероятно всичко вече е свършено, но радостта, че той е отново в съзнание, оживи лицето й, докато слизаше надолу към спалнята му. Забеляза, че бяха подредили стаята за посещението й; може би затова бе чакала толкова дълго. В печката огънят бумтеше толкова силно, че вратичката й направо пращеше. Брезовите цепеници подредени старателно до стената, а подът бе изметен скоро. Завесата на леглото бе спусната ниско надолу отвсякъде, само от страната към прозореца бе грижливо надиплена. Там бе и креслото, а на нощното шкафче до главата на болния имаше свещ, кана с вода и чаша. Лекарствата бяха прибрани. Завивките бяха изпънати, а Стария Даг стоеше облегнат на горната табла на леглото, с възглавници зад главата и гърба му.

Майката на Аделхайд беше починала от белодробно възпаление; затова на нея й беше известно каква болка раздираше сега гърдите и главата на Даг, както и колко бе изтощен от кашлицата и треската. Но независимо от това той имаше толкова силна воля, че бе наредил всичко да бъде оправено и изчистено, преди да дойде тя; самият той не искаше да лежи и да си почива, от което имаше нужда, а стоеше ковкото е възможно по-непринудено, като че ли нямаше никаква сериозна опасност. Виждаше се, че Евен го беше обръснал, защото лицето му бе гладко и чисто. Косата му не беше сресана с гребен, а само пригладена назад с ръка. Ризата му бе разгърдена. Бузите му бяха зачервени от треската, а върху лицето му имаше опустошителни дири от болестта, но върху него бе изписано уверено спокойствие. Хлътналите очи бяха по-тъмни от обикновено, но ясни и уверени.

— Трябва да се опиташ да оздравееш, да станеш и да излезеш на чист въздух — рече Аделхайд с възможно най-безгрижен вид и седна.

Стария Даг облегна глава на най-горната възглавница и се загледа някъде далеч, с поглед, минаващ край нея.

— Май вече съм издишал всичкия чист въздух, който ми е бил определен в моя живот — отвърна той.

На Аделхайд не й дойде на ум нищо да отговори и между тях настъпи дълга тишина. После леглото проскърца, Стария Даг вдигна глава и рече с възможно най-сигурен глас, в който като че ли имаше и нюанс на стаена насмешка сред цялата сериозност:

— Човек не бива да умира върху възглавниците. Той трябва да падне неочаквано насред делата си… — и след като си пое няколко пъти дъх, бързо и рязко, той продължи: — Но и това трябва да има своя смисъл. Така човек има време да помисли върху всичко добро, което Господ е благоволил да стори, и… за всичко добро, за което не е имал достатъчно време да извърши…

Аделхайд намери сили внимателно да добави:

— Но ти от отдавна вече не си толкова суров, както по-рано…

— Човек винаги намира с какво да се оправдае — рече той, отпусна глава назад и притвори очи.

Аделхайд разбра по стиснатите му устни и сбърчените му вежди, че отново има пристъп на кашлица. На челото му изби пот и червенината на лицето му стана по-морава. Дишането му стана накъсано и трудно, после дойде кашлицата. Аделхайд стисна силно очи, но сълзите избиха зад клепачите и се стекоха по лицето й. От гърлото му се чуваха такива звуци, сякаш нещо разкъсваше гърдите му отдолу догоре, къс по къс. Според онова, което бе говорила майка й, сега той вероятно изпитваше неимоверно страдание.

Всичко си има край и в леглото настана тишина. Главата на болния лежеше спокойно и си почиваше на възглавниците. Устата бе полуотворена, той се бореше за въздух, дишайки често и задъхано. На бузите му имаше тъмночервени петна, а потта блестеше на капки по челото му и се стичаше надолу по бузите му.

Аделхайд усети силно желание да вземе кърпичката от възглавницата и да избърше челото му. Но той бе повикал Евен Стайнрюд да му прислужва и вероятно не желаеше никаква женска суетня край себе си.

Сякаш от дълбок сън я изтръгнаха спокойните думи на Стария Даг.

— Болестта трябва да действа здраво, ако иска да победи човек като мен — рече той.

— Все пак по-добре сложи отново главата си на възглавницата и си отдъхни — помоли го тя с глас, изпълнен с болка.

Бавно той сви рамене.

— Времето за почивка ще дойде… скоро. Може би това е последната вечер, в която можем да разговаряме с теб.

Спазъм на плач пропълзя в Аделхайд, но тя го обузда, като вледена от мраз. Смъртта й се виждаше толкова близо, че и плачът й се струваше нещо напълно безсмислено; да, усещаше смъртта съвсем близо до себе си, не както я бе чувствала тогава до смъртния одър на майка си, на баба си или на баща си. Имаше усещането, че самата тя е обгърната от смъртта, защото познаваше Стария Даг така дълбоко и изцяло, както никого от собствения си род, защото той беше за нея всичко онова, което не бе успяла да открие в близките си по кръв.

Гласът на Стария Даг я стресна.

— Още едно нещо ме безпокои: Даг. Не зная какво става с него. Ти ще трябва да разбереш това. Той има добро зърно в душата си, макар че то, по всичко личи, се намира твърде дълбоко. И още едно: разговаряй с леля си, когато нещо не се получава както трябва. Тя е умен човек.

Думите му бяха толкова спокойни и естествени, че Аделхайд се изненада как е могла да помисли, че идва смъртта на стареца. След тази първа неволна реакция, която думите му предизвикаха у нея, всичките й мисли се концентрираха върху мъжа й. Думите на Стария Даг дойдоха като слънчев лъч в мрака, който е обграждаше. Все пак тя не искаше да остане съвсем сама на този свят, когато той умре. Младия Даг поне беше жив, макар и да странеше от нея. Тя вече нямаше големи желания. След това в съзнанието и проблесна друга мисъл.

— Нареди ли да доведат Даг? — попита тя.

— Да — отговори Стария Даг, — но не ми се вярва, че ще успее да дойде преди… да съм заминал. Срещнахме се с не го преди няколко дни в гората. Трябва да му предадеш поздравите ми и да му кажеш, че… съм мислил много за него.

Казаното накара Аделхайд да се замисли. Никога не ги бе виждала или чувала да си говорят двамата. Дали случайно се бяха срещнали, или Стария Даг беше потърсил тази среща? И защо? Освен това дали бяха говорили двамата — и какво, дали се бяха разделили скарани, щом Стария Даг бе пратил за него толкова късно, дали безпокойството му за Младия Даг не идваше от това?

Бързо мислите на Аделхайд се насочиха от смъртния одър на Стария Даг към собствената й вътрешна борба и притеснението за Младия Даг.

Но гласът на Стария Даг отново я върна в страшната реалност:

— Не искам да слагате над гроба ми желязна плоча. Имена и букви не помагат във вечността. Оставете да растат треви и цветя там, където ще лежа; направете един дървен кръст и го сложете отгоре. Когато този кръст изгние, никой вече няма да знае за мен. За кръста можете да вземете дърво от гората зад северната ограда на пасбищата, до сиво-белия камък; защото това беше последното място, на което седях и се чувствах слят с гората.

При последните думи гласът му прозвуча малко несигурно, но когато Аделхайд го погледна, в очите му нямаше и следа от влажност, а само застиналия блясък на треската, и той седеше на възглавниците в същата твърда поза. Бе чувала, че селски жени в последните мигове преди смъртта си намираха в себе си сили да разпределят между дъщерите си дрехи и скъпоценности — спокойно, като че това е някакво ежедневно занимание. Но й се струваше съвсем неразбираемо, че Стария Даг, чието становище за смъртта добре знаеше, можеше да мисли в такъв момент за подобни неща.

В същото време, докато тя седеше така, далеч от това, което той виждаше, далеч и от разбирането на вътрешната му същност, Стария Даг добави нещо, подобно на отглас от някаква безкрайно далечна безбрежност:

— Кръстът има своя смисъл. Ние го възприемаме само като знак на смъртта, а той всъщност е знак на самия живот: преди, в, и след смъртта. Замисляла ли си се някога върху това?

Аделхайд бе принудена да отговори отрицателно на този въпрос; мислеше за дървения кръст на гроба му така, както живите мислят за това нещо, и както самият той се бе погрижил за една масивна плоча на гроба на полковник Фон Гал, с герб и красива украса. Тя не проумя нищо от последните думи и си помисли, че умиращите често пъти говорят безсмислени неща. Наведе се над нощното шкафче, почисти свещта и пламъкът й се издигна голям и светъл.

Стария Даг имаше нов пристъп на кашлица, по-лош от всички предишни. След това се отпусна назад върху възглавниците и остана да лежи върху тях, дишайки накъсано и често, като че ли дробовете му не можеха да поемат повече въздух.

Аделхайд стоеше мълчаливо. Страдаше заедно с него при всеки пристъп на кашлицата. Взря се над него — не можеше да устои. Взе кърпичката от възглавницата и избърса челото му няколко пъти, след това и лицето му, кръвта и пяната по устата му, дръпна завивките нагоре… И насред цялото си отчаяние откри в това някаква утеха. Дали той беше в безсъзнание, или пък бе забелязал това — беше все едно. Най-сетне се бе докоснала един-единствен път до лицето му, бе се осмелила да му помогне, да покаже една външна проява на любовта си.

Приглади косата му с ръка. Отвън тази есенна вечер вятърът донесе шума на гората, който прегърна нежно селището — и света.

Тя бе до леглото, когато Стария Даг отвори очи и я погледна право в нейните. Тя си спомни онова, което й беше казал вечерта след погребението на баща й — че хората са слаби същества и имат нужда от опора…

Очите на Стария Даг бяха изгубили силния си блясък. Сива пелена се спусна пред тях, докато те обгръщаха милото, красиво лице до леглото му, след това пелената започна да става все по-плътна и плътна, и те вече можеха да различат само един доста неясен човешки силует.

Той хрипаше сподавено и дишаше напрегнато, колко го му позволяваха болните дробове, а после намери думи — толкова тихи, че Аделхайд можеше да чуе заедно с тях и ромона на ручея и нежния успокояващ шум на гората:

— Поиска ти се да ме утешиш, Аделхайд… с доброто, което съм сторил през последните години, или… със злото, което съм отбягнал да сторя. Но в един дълъг живот има много добро, което човек е пропуснал да направи, както и много зло, което е направил. Това не мога да не призная нито аз, нито който и да е друг относно себе си. Човек трябва да се стреми и да действа с най-добра воля и съзнание, но… той прави онова, което го подтикват условията на неговия живот, тласкан заради човешката надпревара: заради себичност или мисъл за опрощение на греховете му. По-далеч човек не може да отиде. Поставяме на първо място разума и предпазливостта; но те не стигат по-далеч от… ежедневието. Някъде вътре в нас има нещо по-силно, но земните сметки го прогонват дълбоко в душата ни. Това е убеждението или пък силата на усета; наречи го както щеш. То стига много по-далеч от разума и мисълта… стига до вечността. То трябваше да бъде водещо у нас. То ражда топлота и смелост, ражда всичко онова, което ни кара да действаме отвъд късогледия разум и хладното недоверие. Вътрешно ние сме обърнати наопаки: голямото е навътре, а маловажното е навън.

Стария Даг отново получи пристъп на кашлица, но този път в гърдите му сякаш се бореха животът и смъртта. Аделхайд скри лице в ръцете си, а след това притисна длани към очите и ушите си, за да не чува и не вижда нищо.

Щом пристъпът отмина, тя избърса с кърпа строгото му лице, с очи затворени в смъртна умора и със стисната устни, и остана наведена над него. Дъхът му беше толкова насечен и лек, сякаш при следващото вдишване щеше да секне.

Тогава разумът и предпазливостта напуснаха иначе толкова сдържаната Аделхайд Баре. Сега тя бе победена от непреодолими, могъщи сили. Ръцете й опипаха челото на Стария Даг, тя се наведе над него и устата й го докосна.

След това седна задъхана и гледаше лицето му с плах поглед. Дали беше в съзнание, когато тя се беше забравила? Дали беше в съзнание сега? Щеше ли отново да дойде в съзнание?

Вечерта се превърна нощ, часовете отминаваха, а погледът на Аделхайд бдеше над леглото. Тя ставаше от време на време, за да му оправи възглавниците и после сядаше отново; а ромонът на ручея в градината и далечния шепот на гората се сливаха със зачестеното дишане в мрака на леглото.

Аделхайд беше заспала. Сепна се, защото нещо се раздвижи и когато тя отвори очи, Стария Даг лежеше съвсем близо до нея, в края на леглото. Беше приведен напред, главата му бе паднала тежко, а очите му гледаха пред себе си. Устните му трептяха и той успя да каже на пресекулки, борейки се за глътка въздух:

— … Онова, към което се стремим и което търсим ние, хората… това е… радост в живота… и мир… във вечността… А дотам води само един-единствен път: пътят навътре… в сърцето. Това виждам сега, когато гледам назад към целия си живот… и Той го казва… Той, който има правото за това… Той, който е при нас, когато всичко в нас изгасне. Пътят към смисъла на живота води, въпреки разума и мисълта, към… неговата проста заповед… Няма друг път, освен… Христос!…

Стария Даг се надигна нагоре и после пак се стовари надолу, от светлината — в мрака на леглото.

Аделхайд слушаше, вдигнала глава и притиснала ръце върху коленете си, защото й се струваше, че най-последната дума не бе секнала заедно с гласа му — тя плуваше още във въздуха, носеше се още там, където гласът на Стария Даг я беше произнесъл.

Безброй пъти бе чувала да се произнася това име, уморено и беззвучно, в църквата и в къщата на баба си, една ежедневна дума без празничен звън.

Сега си спомни, че по време на всичките им вечерни разговори със Стария Даг за словото Божие, това име никога не бе произнесено, и на нея й се бе струвало направо невъзможно някога той да може да го изговори на висок тон. А сега, сега то остана, след като мъжественият, силен глас вече беше заглъхнал извисяващ и свещен над нея… някъде…

Аделхайд не забеляза колко време бе седяла така. Ромонът на ручея и шумът на вятъра в горите бяха станали невероятно доловими. Инак всичко бе замлъкнало.

Надигна се, приближи се до леглото, за да покрие болния със завивката, но ръцете й посегнаха и застинаха вцепени във въздуха.

Стария Даг Бьорндал бе изрекъл последната си дума…

Втора част

16

Минаха дни и нощи, преди да намерят Младия Даг в гората и когато той дойде в имението, баща му вече бе мъртъв.

Даг остана дълго време сам в спалнята, където бе положен Стария Даг. След това той поговори с госпожица Крюсе и научи, че госпожица Рамер е идвала по-рано днес и че е изпратено известие на търговеца Холдер, роднините на Аделхайд и други, както и че всички приготовления за погребението са в ход. Госпожица Крюсе видя за миг сълза в застиналите му очи, когато той се обърна и се запъти към стаята си. Той остана там в продължение на няколко дни преди погребението и не идваше да се храни. Никой не видя повече сълзи в очите му, но в погледа му имаше момчешка безпомощност, като че ли той не проумяваше нищо от това, което се беше случило; всеки ден оставаше задълго при баща си, а според някои дори бе седял там през цялата последна нощ — без да запали светлина.

Посрещна пристигналите гости, като че ли не беше духом тук, поздрави ги с ръкостискане и някоя дума, но очите му гледаха така, сякаш не виждаха. Госпожица Рамер трябваше да се погрижи за гостоприемството — и Аделхайд не беше на себе си. Тя непрекъснато плачеше тихо, а лицето й беше застинало като маска, когато беше сред други хора. Едва намери сили да предаде на Даг, преминавайки през всекидневната в новата къща, последния поздрав на неговия баща.

Когато всичко приключи и гостите си тръгнаха, Даг отиде в гората, но противно на навика си, се върна още същия ден. Пренесе се изцяло в кухнята, където оставаше през по-голямата част на деня. Можеше да бъде видян навън само при разсъмване или при свечеряване; и ако неочаквано го видеха, оставаха с впечатлението, че не е с ума си. Видът и поведението му бяха като на стар човек и твърде много напомняха Стария Даг.

Аделхайд също не се чувстваше по-добре, виждаха я много рядко, и то винаги със следи от плач, като в безизходица.

Сивер Бакпе и госпожица Крюсе се справяха с всичко необходимо и външно всичко си беше в реда на нещата, но Даг и Аделхайд изглеждаха безкрайно отчаяни, което се отразяваше върху цялото имение и всички хора в селището и гората, като се простираше и върху много хора в полето, на които Стария Даг бе помагал. Като че ли очакваха да се случи нещо сега, когато вече го нямаше — някакво нещастие за всички…

Това усещане се вплиташе в грижата за нещата от всекидневния живот на хората, за които си говореха ежедневно: за лошите цени на пшеницата, за ниските продажби на дървения материал, а от града пристигаха плашещи вести за загубите и фалита и на най-едри търговци, един след друг.

Отпразнуваха Коледа и тази година. Госпожица Крюсе се постара.

На коледната трапеза в залата, както всяка година, дойдоха всички от имението, до най-последния носач, нахлуха с тропот, преминавайки през полумрака край стените, и оглеждаха дългата маса, на която всеки път, когато някой влезеше през вратата, свещите трепваха. Искрящите им пламъчета се отразяваха, играейки си, в прозорците и хвърляха леки, местещи се сенки върху богато подредената трапеза.

През множеството на дошлите премина въздишка на облекчение, когато влезе Аделхайд, бледа и скована, както винаги напоследък. Кимаше наляво и надясно, безизразна, като в сън, и гледаше далеч над трапезата, сякаш не бе духом тук. Всичко беше както всяка Коледа — и старата Библия лежеше разтворена пред трисвещника на масата, на мястото, където Стария Даг сядаше.

Аделхайд се стъписа. Високите кресла на Стария Даг и Терезе, които преди бяха във всекидневната, бяха сложени тук. Досега креслото на Терезе никога не бе стояло на коледната трапеза. Защо сега беше тук?

Зад нея вратата се отвори и леля Елеоноре влезе в залата. Тогава Аделхайд проумя преместването на креслата. Леля й беше идвала тук малко преди празненството и дълго бе обсъждала нещо с госпожица Крюсе. По тялото й преминаха студени тръпки. Дали Даг щеше да дойде и дали щеше да седне в креслото на баща си? И дали ще успее да се овладее, за да прочете текста от Библията?

Без да взема превес, някакво безпокойство се бе възцарило над цялата зала. Аделхайд чувстваше върху себе си острия поглед на леля Елеоноре, но задържа своя поглед прикован неотменно в масата.

Всички очи бяха вперени в Аделхайд. Тя ги усещаше, но не можеше да помръдне. Дали беше само въображение, или беше действителност? Безпокойството в залата изглежда, че отстъпи място на някакво безмълвно, тегнещо напрежение. Тя, а и навярно всички други, чу как вратата на къщата се отвори, после се затвори и някакви стъпки започнаха да се приближават, после се разнесе звук от натискане на бравата на вътрешната врата, която водеше към залата, и всички въздъхнаха облекчено, когато Даг влезе и затвори вратата след себе си.

Аделхайд му хвърли бърз поглед, докато минаваше край нея. В очите му се бе стаила възбуда, като след отчаяна борба, но гънката на бузата му показваше твърда решимост. Без да се колебае, той отиде до креслото на Стария Даг.

Тогава от всички ъгли наизлязоха хората, дойдоха с облекчение към трапезата, по-предпазливи, по-плахи от друг път, но все пак всички насядаха. Аделхайд се настани в креслото на Терезе, но й се стори, че не е тя, а някаква друга, чужда жена. Много пъти бе седяла в това кресло във всекидневната, но тук, на коледната трапеза, то сякаш беше нечие друго. Хвърли поглед към портрета на респектиращата майка на Даг, но той беше просто очертание в мрака. Насочи очи продължително към Даг и видя, че ръцете му трепереха под масата.

Той се опита да прочете коледните текстове — започна, после отново и отново, с по-силен глас, обърка се… спря… започна пак отначало, запъна се, но все пак малко по малко стигна до края.

Сред аудиторията премина въздишка на облекчение, когато всичко приключи благополучно. Аделхайд стоя дълго време с наведена глава, а очите й бяха затворени. Един от най-мъчителните мигове в живота й бе отминал, помисли си тя.

Страхът винаги дебне хората и сред мрака на зимата той започна да расте и да се надига в къщата, навсякъде в сигурните владения на Стария Даг. Станеше ли нещо, човек не знаеше към кого да се обърне за помощ, защото за Даг, в сегашното му състояние, не мислеше за никой, а затвореността на Аделхайд беше непреодолима пречка.

Късно през зимата Даг започна да идва на трапезата във всекидневната. Децата си искат своето — и момчетата му бяха нахълтали веднъж в стаята му и оттогава вървяха като кучета подире му. Младостта окриля, а Даг не беше, разбира се, съвсем безчувствен. Така той отстъпи на желанията им и веднъж седна в креслото на Стария Даг, за да закуси с тях. Оттогава той се видя принуден да прави това всеки ден. Момчетата идваха всяка сутрин да го вземат от стаята му и не искаха да закусят, преди да е дошъл той.

Нищо на света не можеше да накара момчетата да се отлепят от баща си след този утринен час. Даг явно разбираше докъде може да отведе това, защото една сутрин вратата на стаята му беше затворена и когато те започнаха да хлопат по нея, той им извика грубо, че желае да го оставят на спокойствие и да отидат да закусят заедно с майка си. Но тъй като те продължиха да хлопат, той застана близо до вратата и им изкрещя с глас, който караше да потръпнат дори и най-коравите обитатели на гората; кресна им, че трябва веднага да се подчинят, в противен случай наистина ще си изпросят боя. Пред вратата изведнъж настъпи тишина, Даг се облече за гората, взе пушката и ските си, за да се отдалечи за няколко дни от момчетата и вътрешния инстинкт в душата си и да събере мислите си.

Но като отвори вратата, видя момчетата притиснати едно до друго, треперещи от студ, седнали на прага му като кучета.

— Не разбирате от дума… — рече той безпомощно.

Видя се принуден да прибере обратно в стаята ските и пушката си и да заведе момчетата във всекидневната, за да ги прибере на топло.

Така те отново накара баща им да свикне да идва вкъщи и в крайна сметка успяха да го принудят да седи с тях вечер преди лягане във всекидневната край камината. Един път нещата стигнаха до там, че им разказа за призраците в гората и с това вече изгуби всякакъв шанс да се откъсне от тях. Опита се още няколко пъти да ги отблъсне от себе си, веднъж като им се скара, друг път като ги потупа по дупетата, но само успя да ги изпрати горе по стълбището. И двата пъти ги чу как дълго плакаха в стаята си, а той не можеше да понесе техния плач.

Двубоят приключи с това, че момчетата постигнаха своето, но ясно си даваха сметка, когато границите на търпението му се изчерпваха, и поемаха послушно нагоре по стълбището, щом играта им с него приключеше.

Най-силни се оказаха децата, които постигнаха това, което не можеше да извърши никой друг — накараха Даг да си бъде отново вкъщи, като в крайна сметка той започна да идва на трапезата и да присяда често до камината.

Така той видя как понякога идваха при Аделхайд и разговаряха с нея в кабинета хора от селата, които носеха пари за погасяване на заеми и заплащане на лихви. Когато видя това за пръв път, пред погледа му като че ли проблесна светкавица; втория път той остана да седи спокойно до камината, като гледаше в огъня и приглаждаше с ръка косата си, сякаш размишляваше за нещо.

Стария Даг бе показал на Аделхайд сметките им и я бе инструктирал как да ги води, когато той си отиде. „Даг не е на себе си след инцидента в Планината на мъртвите“ — беше казал тогава той.

17

Един светъл зимен ден Аделхайд седеше над книжата в кабинета, върху масата пред нея грееше слънцето, а зад нея гореше огънят в камината, когато неочаквано се отвори вратата и влезе Даг. Тя очакваше, че той ще се стресне и ще си иде, както обикновено правеше, но той затвори вратата и се приближи към масата. Не гледаше към нея, а към книжата.

— Може да се каже, че сам бих се справил с работата тук — рече той, а тонът му беше необичайно студен.

Напоследък Аделхайд бе живнала заради чувството, че с нещо е полезна тук, и никога не бе подозирала, че Даг разбира от сделки. Тя постави перото обратно, стана спокойно и излезе, без да каже ни дума. Отново бе забелязала върху лицето му ожесточението, което понякога бе виждали преди, когато разговаряше със Стария Даг.

Следователно между тях двамата всичко беше приключило.

След като Аделхайд затвори вратата зад себе си, наперената поза на Даг се изпари, той започна нерешително да почуква с пръсти по масата, после се отпусна в креслото и дълго време остана замислен. Но после се изправи решително, сякаш искаше да смачка в себе си всякакво колебание. Порови малко из книжата, изглежда, че цифрите привлякоха вниманието му, защото погледът му стана по-жив, веждите му се свъсиха и засенчиха очите му, но в сянката заискря жив блясък. Сега той заприлича на онзи мъж, който беше седял над книжата по времето на капитан Клинге — Стария Даг в неговото най-сурово и безмилостно време.

Но суровият израз на Даг скоро изчезна. Вероятно написаното от баща му, Аделхайд и стария Клинге пробуди спомени в него. В първите години на Клинге в имението понякога той бе стоял тук при него, докато баща му беше в града или на друго място, беше слушал историите на капитана и бе гледал какво записва в книжата. После вероятно капитан Клинге бе имал своите мисли за смъртта и отреденото време на хората, както и за приемствеността, защото бе започнал да показва на Даг тефтерите един по един и да му обяснява къде трябва да се нанасят лихвите и къде да се вписват плащанията, както и всичко друго подробно, търпеливо, по много пъти. Даг особено не разбираше тези неща, но числата си бяха числа и щом означаваха пари, бяха нещо важно. А сега и парите, и книжата бяха негови.

Вдигна глава от книжата, после отново насочи пронизителен, но по-мек поглед към тях, събра ги на едно място, небрежно се изправи и ги захвърли с безразличие в шкафа, след което затвори. Седна на стола и се обърна с лице към огъня; подпрял глава на десния си лакът, той гледаше към жаравата.

Изражението на лицето му се промени и стана твърдо въпреки очевидната му нерешителност; беше на тридесет и осем години.

Една седмица след това в имението дойде един мъж с наивен наглед поглед и ведър вид, искаше да внесе пари и Даг отиде с него в кабинета. Ставаше дума за плащане на лихви и Даг взе парите, като ги вписа в книжата. Длъжникът заяви, че Стария Даг му бил опростил вноската срещу дълга. Едва когато човекът си отиде, Даг се сети да слезе в мазето и да види заложния документ. Намери го — в него нямаше нищо за опрощение, като всички други условия бяха най-точно описани. Даг почеса бузата си замислено, чувствайки обида, след това прибра документа на мястото му.

През пролетта и лятото Даг забеляза и други симптоми за това, че хората мислеха, че не е наред с ума си. Тогава той започна отново да забягва в гората, където хората го познаваха и имаха уважение към него. Дълго време след това той влизаше в кабинета само когато трябваше нещо да бъде вписано в книжата.

След това някак започна да се страхува от тази стая, както и от всичко, отнасящо се до стопанските дела. Друг път пък се забутваше в кабинета сред различни документи и сметки; освен това говореше със Сивер Бакпе и други хора от имението ту грубо, ту нерешително.

Жътвата беше лоша и заради това в градовете и селата се възцари недоимък, несигурност и страх.

В селището се чуваха писъци на кукумявки и други злокобни птици и дори шумовете в гората звучаха по-различно от обикновено — като въздишки и вопли във вечерния мрак. Хората се мотаеха насам-натам, внимателно се ослушваха и чуваха най-различни неща.

Най-после се разбра, че двама души едновременно го бяха видели — в такъв случай това, което казваха, трябваше да е истина. Една вечер, когато над горите бяха надвиснали мрачни и тежки облаци, той изникнал откъм пасбищата, минал през двора и по оградената с дървета алея и влязъл в залата — през затворената врата. Никой не произнасяше името му, но всеки знаеше, кой не можеше да намери покой в гроба си, защото след смъртта му всичко бе поело без ред и посока.

Отвъд, в полето, хората неочаквано чуваха тропот на конски копита, късно вечер и около полунощ, а някой дори го беше зърнал. Черният кон с неговия бърз, широк разкрач и самият той във файтона, могъщ и уверен, както през всички, всички години…

Пер Лангмо стоеше в сумрака пред обора си и гледаше завоите на пътя. Лека мъгла, донесена от вечерния вятър, се стелеше над пътя и храстите зад изкопа. Пер бе длъжен да отиде още преди една седмица да уреди сметките си. Желаеше да измоли да му бъде опростена половината лихва заради бедната жътва и ниските цени за изкупуване, но мина един ден след срока, после още един, накрая цяла седмица и той похарчи за други неща парите, които бе събирал цяла година. Тъй като младежът там горе не беше с всичкия си, както говореха всички, тогава можеше да оставиш нещата по този начин — до следващия срок.

Единствено това, което бе чул за обиколките на стария, някак го плашеше. Доста опасно нещо беше човек да закъснява, ако той действително обикаля наоколо.

Пер се обърна с лице към двора. Край вече на безгрижния сън, ако казваха истината.

Изведнъж той се сепна. Дали не дочу от север далечен тропот на копита и не беше ли именно познатото му от години препускане на коня? Той се поколеба, незнаещ какво да стори. Как щеше да бъде по-добре: да се скрие или да остане, за да моли за милост, признавайки откровено грешката си? Как точно пък на него можеше да се случи такова страшно нещо?

Вече не можеше да се съмнява в тропота на конските копита — грохотът му разтърсваше земята. Пер отстъпи две крачки назад — през храстите видя и коня, който препускаше така бясно, че мъглата се вихреше.

Не, ах, не, какво да стори сега, когато беше виновен, пред този кошмар, изникнал от небитието. Сърцето му се сви и престана да бие и той така затрепери, че зъбите му затракаха.

Беше загубил ума и дума, когато конят забави ход, влезе в двора и се насочи право към него. Отдръпна се встрани, повече мъртъв, отколкото жив, когато конят и файтонът изведнъж се заковаха пред него. Нужно беше да мине малко време, преди Пер осъзнае, че вижда пред себе си жив кон и жив човек. А дълго време, след като привидението излезе от двора и се насочи на север, той все още продължаваше да стои като вкаменен на място.

Беше младият — така приличаше на баща си от най-лошите му времена, че просто страх да те побие; и единственото, което бе казал, беше:

— Ти не си изпълни задължението. Давам ти срок от една седмица да уредиш всичко.

И след тези думи веднага си бе заминал.

Една седмица, да. Това означаваше, че от утре сутринта трябваше да тръгне и да обиколи навсякъде, където имаше роднини, за да ги моли и да проси. Защото сега нямаше как да отиде и с един скилинг[8] по-малко, трябваше да уреди всичко в определения ден, в противен случай му предстоеше да бъде прогонен от имота, както беше в предишните времена. Достатъчно бе слушал и за това, да.

Но как могат така невероятно много да се заблуждават хората. Беше чувал насам-натам, че младежът не е с всичкия си, откакто се бе случил инцидентът с него в лошата планина на север, но сега го бе видял напълно същия като стареца — и като външен вид, и като слова.

18

Аделхайд застана тихо в стаята си до вратата, която беше оставила леко открехната, за да има възможност да подслушва. Не биваше да го прави, но сега трябваше.

Момчетата бяха при леля Елеоноре и щяха да останал там за през нощта. Леля й беше казала, че тъй като Малкия Даг трябваше да бъде цял живот господар на Боргланд, трябваше да познава имението и да свикне там още от детството си. Да, така бе заявила тя, но Аделхайд не беше сигурна дали понякога не се грижеше за децата, за да помогне на самата нея. В строгия й поглед имаше толкова доброта, а и тя проявяваше голямо търпение към суматохата, която създаваха децата.

Аделхайд се ослушваше. Двамата с Даг се бяха хранили сами на вечеря във вътрешната стая, но не си казаха нито дума. Всяка несигурност, всичко плахо в Даг се беше изпарило. В позата му, в погледа му се четеше непоколебима сила — да, такава, каквато бе проявявал Стария Даг в най-безмилостните си времена. Една вечер Даг стоя дълго време в кабинета, на следващия ден замина с файтона на юг и се върна чак късно вечерта. Оттогава не й беше казал нито дума и гласът му звучеше сурово и категорично, когато говореше с хора в залата, дори и със Сивер. Даже и към момчетата беше станал различен, затова те се държаха плахо и страняха от него.

Забеляза още нещо предишната вечер — не го чу да минава през преддверието и да затвори вратата, за да отиде в стаята си. Но тя не обърна голямо внимание на това, не се замисли, просто си легна в леглото и заспа.

Но сега искаше да го подслуша. Беше останал на масата — подпрял с ръка брадичката си, сякаш възнамеряваше още дълго да стои там. Вратата между залата и преддверието беше, както обикновено, отворена, така че тя можеше да чуе кога той ще стане.

Доста време стоя тя до процепа на вратата и се ослушваше, докато най-после дочу проскърцването на стола му. След това чу как стъпките му се насочиха право към спалнята на Стария Даг. Бравата скръцна, вратата се отвори, после се затвори и… чу се заключване отвътре. Какво щеше да прави вътре? И защо се заключваше? Аделхайд отвори вратата на стаята си по-широко, излезе най-после на стълбището и започна да се ослушва какво става долу.

Към долното мазе с ценните книжа се влизаше от спалнята на Стария Даг. Дали Даг искаше да отиде там? Беше ли станал такъв, какъвто беше баща му в най-безмилостните си години, според собствените му признания? Алчен за пари. Не, тя не долови никакъв звук от отваряне на капака към мазето, нито пък стъпки надолу по стълбището.

Нима си лягаше? В леглото на Стария Даг?

Аделхайд изтича към стаята си и затвори тихо вратата. В печката гореше огън, тя запали свещ и я сложи на скрина. Мислеше си, че тази вечер стаята й беше особено празна и пуста, а рамката на вратата към стаята на Даг — мрачен изход в нощта и небитието.

Колкото повече разсъждаваше, толкова по-непонятно й беше защо Даг се бе пренесъл в стаята на баща си. Доста време бе минало от смъртта на Стария Даг, а в стаята беше спал преди това и неговият баща, дядото на Даг. Сега значи той щеше да спи там. Майката на Даг, Терезе Холдер, също беше спала там заедно със Стария Даг.

При тази мисъл й се стори, че цялото великолепие на любимата й стая се изпари…

Който си мислеше долу в полето, че младият е глупак, при когото няма смисъл точно да се спазват сроковете и лихвите, той си получаваше заслужен урок, когато Даг изникнеше при него. И всички започнаха да се запътват на север, за да си оправят сметките както беше по-рано, а в последната вечер от поставения му срок дойде и Пер Лангмо.

Аделхайд винаги тревожно се заслушваше, когато пристигнеше някой, но досега бе успяла да чуе само поздравите, които се разменяха в преддверието, след което пристигналият бе поканван в кабинета и вратата се хлопваше зад тях.

Пер не бе успял да събере цялата дължима вноска и още в преддверието започна да моли за отсрочване.

— Ох, ти си негодник! — чу Аделхайд гласа на Даг да изрича това толкова грубо и отблъскващо, че направо се дръпна от вратата. После влязоха в кабинета и тя не чу нищо повече, докато Пер не излезе, тръгвайки си през преддверието.

Обеща да донесе остатъка от дълга следващата седмина, но Даг бързо го прекъсна.

— Може да изчакаш половин година, до следващия срок! — Гласът му вече не звучеше толкова грубо като преди, но беше твърд и уверен.

19

Една светла февруарска привечер Аделхайд бе застанала до остъклената врата на спалнята си и гледаше към селището.

На перилата на терасата няколко врабченца кълвяха зърното на един сноп, който тя бе наредила да сложат предишния ден, а други засищаха глада си от парчето сланина, вързано там за тях. Все пак и тя имаше нужда от някаква компания. Днес бе осъществила малка разходка, но вятърът беше ужасно мразовит. Не беше онова обичайно, просторно свистене, а непрестанни пориви, режещи като нож, и страховити тласъци. Сигурно горе в планините се бе развилняла ужасна буря, а това бяха само някои нейни пориви, промъкнали се през горите, но прерязваха човек чак до мозъка му.

Погледът на Аделхайд се спираше върху птичките и след това се насочваше по-надалеч, към селището. Синкав сняг плуваше във въздуха край къщите, а зад Хамарбьо снежните вихрушки се издигаха като ледени стълбове между къщите, като всеки път, преди да се спуснат, застиваха неподвижно. Големи снежни повеи се надигаха от северната страна на всички постройки, а по почистените, но заледени пътища навятият сняг беше струпан на купчини.

Неочаквано Аделхайд живна. От посоката на Хамарбьо идваше кон с шейна. Леля Елеоноре бе идвала предишния ден, следователно не можеше да бъде тя. Шейната прекоси селището и пое по пътя нагоре към имението. Конят затъваше с копита дълбоко в навятия сняг, но там, където пътят бе равен, шейната се движеше леко. Сега Аделхайд видя един кочияш отзад на шейната. Следователно беше шейна от Корсвол — вероятно беше посещение от града, но кой можеше да има такава важна работа, че да тръгне на път в този студ?

Аделхайд беше много изненадана, когато видя от прозореца на всекидневната как старият Холдер се появи пред къщата с шейната. Синът му, който беше три години по-възрастен от Даг, беше идвал в Бьорндал за погребението на Стария Даг. Този старец беше връстник на Стария Даг и тогава не се бе чувствал достатъчно добре, за да дойде. А сега идваше насред тази мразовита зима.

Изведнъж Аделхайд си спомни как един път Стария Даг й беше казал, че делата на Холдер отиват на зле. Много трудно изплащал парите за дървения материал, както и за останалите доставки. А пък тази година леля Елеоноре бе научила покрай оживената си кореспонденция с града, че търговските къщи там фалираха една подир друга.

Това посещение не вещаеше нищо добро, но тя посрещна на вратата стареца с усмивка, а той си беше останал все същият галантен джентълмен. След няколко кратки фрази, изразяващи съжаление, че Стария Даг е трябвало да си отиде така неочаквано, той рече на Аделхайд, че е съхранила младостта и красотата си.

Даг дойде след малко, дадоха на госпожица Крюсе ключа за голямата ракла в спалнята и трапезата беше сложена в чест на чичо Холдер — тържествено, със сребърни прибори и красива бяла покривка. Макар че беше само братовчед на майка му, Даг от дете бе свикнал да го нарича чичо; той винаги бе носил със себе си живот, добро настроение и подаръци, затова Даг имаше слабост към него. По време на храненето върху лицето на Холдер се настани умора и тежест, а усмивката му беше насила. Все пак беше вече на преклонна възраст.

Когато след храна седнаха във всекидневната, Холдер погледна няколко пъти към вратата на кабинета и най-после рече с несигурен старчески глас:

— Бих желал да поговоря насаме с теб, Даг.

Даг се сепна изненадан и го погледна въпросително, но го покани в кабинета. Аделхайд остана да седи, без да помръдва, в мъчително напрежение. Когато врата се затвори след тях, тя рухна и седеше с наведена глава и невиждащ поглед.

Даг трябваше да научи онова, което Стария Даг й беше споделил. Неин дълг беше да му каже. Дали да отиде да почука на вратата и да помоли Даг да излезе? Не, това би изглеждало твърде странно. По-добре щеше да бъде да го извика настрана след това, като приключат разговора си вътре. Не би могло да стане нещо непоправимо още на момента. Тя стана и отиде в стаята си. Там в нея нахлу леден страх, усещане за надвиснала опасност.

В камината на кабинета пламтеше буен огън. В това мразовито време коминът отвеждаше дима мощно, като дори на моменти бучеше.

Денят неусетно изтичаше. Даг седеше в люлеещия се стол, подпрял лакът на бюрото и извърнал лице към огъня, както обикновено, когато вечер приключваше вписването в книжата. Холдер бе седнал от лявата му страна, в един от най-масивните столове от работилницата на Йорн Мангфолди. Част от лицето му беше обърнато към огъня, другата половина — към Даг.

Холдер разказваше за времето след войните на Наполеон, за нещастията и оскъдицата във всички страни и за безсмисления данък, който Англия бе наложила от седем-осем години върху дървения материал, така че от износа му можеше по-скоро да загубиш, отколкото да спечелиш; а миналата година купувачите в Лондон не бяха успели да му платят дължимото.

— Ще трябва да си върнеш доставките, така ли? — запита Даг.

— Да ги върна? — Холдер го погледна недоумяващ. — Те са продадени… продали са ги, но на мен не ми платиха.

Даг не можеше да го проумее. Беше му непонятно: да вземеш стока и да я продадеш, а след това да не я платиш. Законно ли беше такова нещо…

— Да — отговори Холдер лаконично, — нуждата не се интересува дали е законно… партньорите ми са фалирали, защото също не са получили пари от техните купувачи; и те са в същата ситуация като мен.

Даг отново не успя да проумее как тези хора не си бяха осигурили първо необходимите пари, щом желаеха да си купят нещо. Очевидно нещата не вървяха навсякъде така, както той си мислеше. Кредитът за него беше непознат термин. Разбира се, беше чувал за фалити, но мислеше, че тези хора бяха просто свършили всичките си пари. И най-непонятното му нещо в казаното от Холдер беше обстоятелството, че всичко това се бе случило в Лондон, който беше най-богатият град в света.

Холдер го наблюдаваше, все повече и повече изненадан и плах, като скоро върху челото му изби ситна пот. Както изглеждаше, той се бе наумил нещо, което нямаше как да го обясни на човек, който знаеше толкова малко за несигурната среда на търговската дейност. Затова той заразказва надълго и нашироко за сегашните времена и за отражението им върху неговата търговия, разказа много повече от това, което бе мислел да каже. И накрая вмъкна — така, между другото — че няма да има възможност да уреди годишните си сметки с имението.

На Даг му беше известно от книжата, че отдавна Холдер имаше неизплатени задължения, възлизащи на големи суми, и не оцени като важно обстоятелството, че дължимите пари за тази година не само няма да бъдат изплатени, а ще бъдат добавени към предишните цифри.

Холдер се бе леко поуспокоил, когато видя колко спокойно Даг кимна с глава при известието му, и поседя безмълвен доста време, сякаш искаше да се съвземе след изтощителното напрежение. След това въздъхна няколко пъти дълбоко и… зададе изненадващия въпрос:

— Знаеш ли, че баща ти има вложено сребро в Хамбург?

Даг го погледна напрегнато.

— Да — каза той, — вписано е в книжата ни. Да не би… и в Хамбург да става нещо?

— Не, не, това само попитах. Знаеш ли колко пари са?

Даг леко се притесни — защо всъщност го интересуваше това… Но си спомняше цифрата и я каза.

Холдер изпусна облекчен стон, като чу цифрата, но брадичката му потъна бързо в гънките на яката — да, той се опита да изпише на лицето си израз на най-дълбоко съжаление, за миг поседя безмълвен и няколко пъти облиза устните си с върха на езика, като в същото време дясната му китка неспирно си играеше със златното украшение на жилетката му.

Най-накрая той се изкашля и рече:

— Работата е там, че не само не можем да изплатим дължимите ви суми — и гласът му изведнъж зазвуча като на хленчещ старец, — но се страхувам, че… с нас е свършено… ако не ни помогнеш да преодолеем сегашното затруднение. Ако ни заемеш среброто в Хамбург, с това ще спасиш не само нас, но и още много други хора от фалит, защото мнозина са свързани с нас, а е възможно отново да се закрепим. Хора, които не разбираха нищо от търговия, се впуснаха в това поприще през хубавите години, сега са вече вън от това. Точно сега има добри възможности да се закрепи човек отново… ако е предпазлив и търпелив — тук Холдер спря, притвори очи и след това пак го погледна с неуверен поглед, — ще спасиш с това дома си и честта… на майка ти и на леля ти Дортея.

Думите се изсипаха от устата на стареца по такъв начин, че се виждаше колко трудно му беше да ги произнесе, но нуждата сломява дори желязото…

Даг седеше неподвижно, като погледът му бе прикован в огъня. Гънките на бузите му бяха рязко опнати надолу. Не бе очаквал, че толкова скоро след смъртта на баща му ще се сблъска с такъв тежък проблем. Беше достатъчно умен, за да проумее, че баща му нарочно не бе оставил тези пари на разположение на Холдер. Наистина, имаше още пари в сандъка в мазето, но никога не се знае какво може стане.

През тази година настъпваха сроковете за плащане на много данъци, а той не разбираше много от това. Искаше му се, ако можеше, да остане встрани от този проблем, докато навлезе по-добре в нещата. Хубаво щеше да бъде, ако беше запознат повече с всичко това и ако имаше някой, с който да се посъветва. Сети се за Аделхайд. И без това баща му й беше казал много неща…

Даг трепна, сякаш нещо го прободе, и после отвори чекмеджето на шкафа. Предишния ден бе извадил всички документи, за да ги прегледа. Измъкна връзката хамбургски документи и отново затвори останалите в чекмеджето.

Едва когато Холдер си тръгна, преди обед на следващия ден и Даг се връщаше, след като го бе изпратил до стълбището, Аделхайд го причака във всекидневната и най-после се осмели да го попита:

— Какво точно искаше той?

Даг трепна и видимо беше, че иска да я отмине, без да й отговори, но след това на лицето му се изписа сурово изражение и той отговори непоколебимо:

— Пари назаем!

— Даде ли му? — попита тя тихо.

— Да, онези в Хамбург.

— Всичките ли? — изтръгна се от устата й като стон.

Даг се смути. Тя имаше право. Съвсем и не му беше дошло на ум, че Холдер можеше да се справи със ситуацията си и с по-малко. Сега вече беше твърде късно.

— Да — отговори той непоколебимо, както и преди това, — всичките.

— В такъв случай делата му сигурно са много зле — рече внимателно Аделхайд.

— Да, той сам ми разказа — отговори Даг.

Тя трепна. Значи Даг му беше дал назаем всичката огромна сума в хамбургската банка, изцяло знаейки в какво лошо състояние са делата му.

— Човек не предприема толкова път надалеч при такъв студ, ако делата му наистина не са в бедствено положение — рече Даг, но бе усетил по интонацията на гласа й какво точно искаше да каже тя, затова добави, тръгвайки си: — Това е семейството на майка ми…

Аделхайд прецени, че той не биваше да й казва това — прозвуча като укор, че му се бърка в работата.

След смъртта на Стария Даг тя често беше усещала чувство за несигурност, сега обаче я обхвана паника. Даг се отнасяше грубо с дребните длъжници, а без много да се замисля, даваше назаем такива огромни суми. Какво щеше да стане следващия път?

През следващите дни Даг беше по-затворен от когато и да било, не желаеше даже да погледне момчетата. Ако се опитваха да го заговорят, изобщо не им отговаряше.

Една вечер, когато Даг седеше до камината в залата, Аделхайд слезе по стълбището и тихо седна с плетивото си в своето кресло. Проучи го внимателно, без да я забележи, и сърцето й се сви от болка.

В прегърбеното му тяло имаше нещо изключително зловещо, косата му се спускаше в безпорядък над челото, очите му горяха под притворените клепачи, а силните му ръце бяха толкова здраво стиснати, сякаш държеше сам себе си с все сила. Мъжът пред нея беше не само страшен, но и нещастен.

За пръв път през съзнанието й проблесна тази ясна мисъл, че зад цялата му затвореност в последно време той беше нещастен, дълбоко, да, безгранично нещастен.

В очите й заблестяха сълзи и преди самата ясно да е проумяла какво прави, тя рече:

— Защо да не може… да е различно между нас, Даг?

Очите му се разшириха, сякаш бе видял в огъня нещо непонятно, вдигна бавно глава, като че някой му нашепваше нещо също толкова непонятно, надигна се бавно, сякаш с огромна тежест, изправи се и се обърна към нея.

— Защото не аз бях онзи, когото ти обичаше тогава, когато… дойде тук да се омъжиш… — рече той по начин, като че ли всяка дума се появяваше счупена между зъбите му.

В същата секунда обтегнатостта му сякаш се скъса. Той обърна гръб и потъна в тъмнината на залата; после тя го чу да заключва зад себе си вратата на спалнята.

Тялото му, което трепереше, изкривеното му лице, очите, в които гореше омраза, целият този образ, която така изострено бе осветен от пламъка на камината насред тъмнината, се запечата в паметта й като най-ужасното нещо, което някога бе виждала. Както и думите — тези ужасни думи, с които той я размаза. Да, размаза я — защото вече всичко беше приключило.

На сутринта след случилото се Даг отиде със ските си в гората. Остана там много дни, които станаха най-ужасните в живота на Аделхайд. Смътното чувство, че той вероятно имаше някакво основание да отправи страховитото си обвинение, принуди мислите й да се събират на ята, които кръжаха в главата й неспирно, а с тях ден след ден растеше страхът, че той може да направи още веднъж нещо безумно, както тогава на Планината на мъртвите, и тя нямаше да го види никога повече.

Тя се бореше и блъскаше ума си, чудеше се дали не го бе засегнал нейният въпрос за парите, дадени на Холдер, и дали той не бе си направил заключението, че тя е била влюбена в парите му и затова се е оженила за него. Ала тя отдавна беше видяла омразата в погледа му — още преди този разговор между тях. Допусна, че е разбрал за годежа й с друг; но не, не можеше да предположи, че е била влюбена в стария аптекар. Тя потъваше все по-дълбоко и по-дълбоко в отчаянието си, а зад него се спотайваше пламъкът на страха, денем и нощем…

Една вечер, тъкмо се бе приготвила да си ляга, тя дочу как някой бе дошъл до външната врата, тя се отвори и затвори, и… да, това бяха неговите стъпки — през преддверието и залата, после в спалнята, но в стъпките не личеше неговият обикновено твърд, забързан ход, в тях имаше тежка умора… Беше дванадесетата вечер, откакто бе поел към гората.

Без да знае защо, тя се приближи до огледалото и… видя в него застиналото лице на баба си. Дръпна се уплашена назад — толкова изморена и измъчена беше станала тя заради грижите и страданията напоследък. Беше остаряла, без сама да разбере, че се е случило…

Какво беше й казал Стария Даг? Да — когато нещо не е така, както трябва, да поговори с леля си Елеоноре, защото леля й е умен човек.

Умен, да. Аделхайд изтръпна при мисълта за откровеният тон, с който говореше леля й, но сега беше необходимо да го направи и Аделхайд трябваше да отиде утре с коня си в Боргланд, за да изтърпи всички всевъзможни строги укори, които можеха да бъдат направени, стига да имаше някакъв изход от този пъкъл.

За Даг нямаше за какво да се страхува повече, поне тази вечер, и тя мигом заспа — за пръв път от дълго време насам.

20

Портата на Боргланд се отвори и леля Елеоноре се появи на прага, като отправи приятелски и загрижен поглед към Аделхайд, която слезе от седлото и се заизкачва по стълбището, а слугата отведе коня й.

Аделхайд бе освежена от продължителния си сън през нощта, от спокойствието, което й донесе завръщането на Даг, както и от ездата на чист въздух. Следящият, изпитателен поглед на леля Елеоноре я накара да върви колкото е възможно по-напето, мина през коридора и влезе в синята стая, която утринното слънце осветяваше през леките завеси на големия прозорец.

— Не, моля те, Аделхайд — смъмри я весело леля й, — на какво прилича това? Не трябва да ходиш по този начин! Зрял човек си, скоро ще си на четирийсет, а пък летиш, летиш като… да, да не говорим за това.

Едва ли можеше да се намери някой, на който да му се усмихва по-малко, отколкото на Аделхайд днес, но тя се почувства длъжна да опъне лицето си в усмивка. Леля й беше готова винаги да утеши или да насърчи околните, особено откакто се чувстваше господарка на Боргланд.

„Ако човек живее радостен от рано сутрин до късно вечер, не би му било простено, ако в него няма и грам радост в повече, за да даде и на останалите“ — бе обяснила веднъж тя, когато Аделхайд се бе изненадала на вечно доброто й настроение.

Леля Елеоноре постави за себе си един стол и нагласи за Аделхайд възглавниците на канапето.

— Аз самата щях да идвам утре у вас, за да поговоря с теб за онова, което ти тежи на сърцето — рече тя, възвърнала сериозността си. — Докато стъкмя в другата стая нещо да се почерпим, ти ако искаш си поплачи, за да не прекъсваме после разговора си.

Като каза това, леля Елеоноре излетя от стаята, поглеждайки съчувствено още веднъж, от вратата, стъписаното лице на Аделхайд.

Лелята влезе след малко с чай, сладкиши и конфитюр и постави подноса на масата:

— При изражението, изписано на лицето ти, най-добре да не прибягваме до услугите на прислужничката, за да нямаме любопитстващи свидетели. — След като наля чая и отпиха от него, тя седна, права като свещ, срещу Аделхайд. — Давай, разказвай. Сега затворих всички врати, така че никой не може да дойде. Следователно нещата засягат теб и Даг.

Аделхайд вдигна глава с почуда.

— Не, не — каза леля й, а гласът й звучеше и сериозно, и шеговито, — човек трябва да бъде много по-глупав от мен, за да не види, че двамата правите живота си труден един за друг. Известно ми е, че си се сблъскала и преживяла доста трудни моменти. И не е необходимо да подхранваш и увеличаваш още повече своето и чуждото нещастие, както правят повечето хора, а след това говорят за обективната реалност. Достатъчно умна си, за да не трябва да се държиш така. Мислиш си, че ще е по-добре, ако се опиташ да сложиш край и ти се ще да обсъдиш с мен това сега.

Леля Елеоноре се опитваше да бъде ту шеговита, ту сериозна, за да я предразположи да говори. Нежните й, пълни със загриженост думи, ръката, с която нежно милваше рамото и косата на племенницата си, развълнуваха сърцето на Аделхайд, като й припомниха за безгрижните дни от детството, когато леля й пристигаше да ги види и внасяше яркост, топлина и светлина в скования, хладен живот при баба й. И изведнъж Аделхайд започна да й разказва. В началото избягваше същността на нещата, но леля й изключително умело я насочи към онова, което измъчваше най-дълбоко душата й и тя отвори цялото си сърце пред нея. По принцип винаги сдържаната леля се приближи до Аделхайд прегърна я с ръка и се приведе напред, като че се страхуваше да не пропусне и най-малката подробност, а очите и изражението й следяха разказа на Аделхайд така живо, сякаш самата тя зависеше от тях.

Госпожица Рамер притежаваше заверен документ от Стария Даг, че може да живее в Боргланд, докато е жива, и всички нейни права и задължения бяха подробно описани в документа. Беше изрично уточнено, че е длъжна да се грижи за брат Лоренц до смъртта му, а също така бяха уточнени и всички права, ако се случеше Малкия Даг да поеме Боргланд още докато е жива. При всички случаи тя трябваше да бъде осигурена, бе казал Стария Даг. А ако желае да обръща от време на време внимание на Аделхайд и Даг и на синовете им, докато е жива и докато те растат, беше достатъчна отплата.

Да, госпожица Рамер беше здраво стъпила в Боргланд, но тя не беше от хората, които приемат нещо, без да се отблагодарят, и бе запомнила последните думи на Стария Даг. Самата тя имаше особена дарба за нещо — а именно да бди над близките си.

Чувстваше се задължена както по отношение на Аделхайд, така и към желанието на Стария Даг — това означаваше и към Младия Даг, — и въпреки цялата обич, която изпитваше към племенницата си, беше успяла да не позволи на чувствата си да стоят над принципите й. Сега в това не се съмняваше нито за миг, това бе по-важно от всеки друг път.

Когато Аделхайд завърши разказа си, казвайки й за жестоките думи на Даг, че не е била влюбена в него, когато е дошла като негова жена, леля Елеоноре кимна с глава в знак на съгласие и рече съвсем тихо, сякаш мислеше на глас:

— Абсолютно е вярно.

— Какво? — Аделхайд потрепна, все едно се пробуди от някакъв сън и я изгледа ужасено.

— Абсолютно е вярно — спокойно повтори леля й, без да се притесни от силното възмущение на Аделхайд.

— Но какво се опитваш да ми кажеш? — Аделхайд се опита да стане, но Елеоноре постави ръка на рамото й и я спря.

— Остани спокойно на мястото си, Аделхайд. Нещата са крайно сериозни и ние трябва основно да ги обмислим.

Госпожица Рамер го заяви тихо, но решително. Аделхайд я следеше с немигащи, ужасени очи.

Аделхайд беше стъписана. Какво точно имаше предвид тя?

Слънцето вече се беше вдигнало високо и падаше сега от юг върху гърба на Аделхайд и тялото на леля Елеоноре.

Госпожица Рамер кимна два-три пъти сериозно и си пое дълбоко дъх, като че бе отнесена толкова далеч от мислите си, че бе забравила даже да диша.

— Да, така е — рече тя и примигна, като гледаше покрай Аделхайд към източния прозорец — Такъв е животът. Всички забравяме най-близкия си човек.

— Какво имаш предвид? — успя да каже накрая Аделхайд.

— О, бях се замислила за нещо друго — рече Елеоноре, все едно не беше там духом.

— За друго нещо ли?

Аделхайд бе в пълно недоумение. Бе дошла, изтерзана до смърт от болка и отчаяние, за да излее душата си, като се надяваше да получи утеха и разбиране. А вместо това слушаше сега, че леля й намира за абсолютно вярно най-абсурдното нещо, което можеше да съществува на света, и веднага след това се бе замислила за друго нещо.

— Да — рече леля Елеоноре и си сипа чаша студен чай, — за друго нещо и… все пак точно за това, за което говориш ти.

Тя отпи от чая си, вероятно искаше да спечели време, за да събере мислите си.

— Наистина ли мислиш, че не съм обичала Даг? — произнесе Аделхайд с треперещ от ужас глас.

— Да, нещо такова — гласеше лаконичният отговор.

— И че това е било, защото съм обичала себе си?

— Всички ние правим такива неща точно тогава, когато смятаме, че обичаме другите, но не за това си мислех в този момент.

— Но за какво мислиш, кажи ми най-накрая?

— За Стария Даг.

Аделхайд се срина в канапето като ударена от мълния, но за миг се изправи отново, с отчаяни движения и жестове, разплака се и дълго време не можа да се успокои. Накрая бе принудена поне да седне.

— Помисли върху това насаме, когато се поуспокоиш — рече леля й.

След дълго мълчание и подсмърчане в кърпичката си Аделхайд тихо попита:

— Мислиш ли, че Даг смята точно това?

— Едва ли е мислил за нещо друго.

— Но защо?

— Точно за това искам да поговорим сега. Доста елементарно е, но не знам откъде да започна.

Леля Елеоноре се бе изправила; започна да се разхожда напред-назад, насочи за миг поглед към заснежения пейзаж отвън, където южните хълмове бяха започнали леко да се изпъстрят с разтопени места, побутваше тук-там вещите в стаята и сложи дърва в огъня. Най-накрая отново седна.

— Обърнала ли си внимание колко много напоследък Даг заприличва на баща си?

— Да…

— С годините той все повече ще заприличва на него. Не само като външност. Очевидно има същите предпочитания, каквито имаше и стария, но никога не е имал възможност да прояви силата и волята си. Замислила ли си някога върху това?

— Не.

— Виждала съм подобни неща през младостта си на село, при селяните, а после и в града, в семействата на търговци. Когато синът е принуден всеки ден и час да търси начин да покаже възможностите си, а на пътя му е застанал силен баща, синът остава в сянка. Истинският мъж се нуждае да поеме отговорност, дори тя да е само за дома му, за жена му и децата. Чувството за отговорност е една от най-силните опори в живота на мъжа, то го предпазва от много неща, на които при случай би се поддал. Вземи за пример Стария Даг: човек би си помислил, че голяма част от неговата някогашна жестокост е била само жажда за господство. В основата си обаче това е било само старото чувство на отговорност, унаследено от рода му, отговорност за онова, което се случва около него, и това чувство той го е засилил до крайност, вкарвайки цялата си енергия като млад. И сама би могла да ги откриеш в емоциите и колебанията му в по-късните му години, как те постоянно са били задвижвани от мисълта за отговорността му. Сега обаче идва грешката. Заради всичката си грижа за останалите той е забравил най-близкия си човек, както често го правим всички ние. Известно ти е, че родителите твърде малко говорят с децата си за своите душевни борби. Затова всеки е принуден да започва живота си съвсем отначало и затова именно човечеството така бавно върви напред. Стария Даг е бил забравил или пък просто не е видял, че синът му отдавна вече е пораснал и възмъжал, без да може да разгърне най-мощната сила в себе си: наследеното от баща му, вкоренено дълбоко в целия им род чувство на отговорност. Вярно е, че Даг работеше в горите и се занимаваше с дървения материал, но винаги следваше нарежданията на баща си. Не бе поемал истинска отговорност. Вероятно дори не е забелязвал това, но дълбоко в себе си е чувствал, макар и неосъзнато, тази празнота, като тя го е карала да се чувства несигурен и отчужден на живота, нещо, което сега ти е известно. Злополуката с него в планината вероятно не е била само вследствие на мъката заради смъртта на децата, но отчасти е била и едно отчаяние от самия себе си. Усетил е да се ражда и да покълва в него някакво чувство за отговорност към децата и ето че то му е било отнето изведнъж. След инцидента ти и Стария Даг заподозряхте, че може би той има психически проблем. И това тогава стана причина двамата да се обедините против него. А ти все повече и повече отстъпваше пред инстинкта в себе си да се държиш все по-здраво и по-здраво за Стария Даг, като все по-малко се опитваше да изпълниш дълга си: да си запазиш доверието на своя съпруг. Така той е загубил и мъничкото отговорност, която е имал към теб. Гледаш ме ужасено, Аделхайд, но не казвай нищо, докато не довърша. Смяташе, че правиш всичко необходимо, като свиреше и пееше, когато той се прибираше вкъщи и когато не отбягваше от съпружеските си задължения. Но ти се държеше с него като с малко момче и постепенно все по-явно. Ти продължаваше да разговаряш с баща му, когато мъжът ти се връщаше от гората, никога не го запитваше как е прекарал и не показваше никакво съпричастие и интерес към него. Самата аз го забелязвах, но смятах, че е резултат от прекомерната ти свенливост, която не ти позволява да бъдеш нежна в присъствието на външни хора, но след твоята днешна изповед, ми стана съвсем ясна връзката между нещата. Проумяваш ли сега защо погледът на Младия Даг бе винаги неприязнен, като те виждаше постоянно край Стария Даг? Той е имал огромна нужда от любов — опора, както никой друг. Но вместо това ти спомагаше само за увеличаване на несигурността му. Казвам ти всичко това не за да те укоря, а да ти кажа искрено мнението си. Като се има предвид всичко, което ти си преживяла, и с такъв баща — да, прости ми, че съм длъжна да ти кажа това — съвсем естествено е, че заради твоя страх от живота един толкова стабилен човек като Стария Даг ще те притегля изключително към себе си. Вероятно това е започнало още при първото ти гостуване по Коледа и откакто вие двамата станахте съвсем близки, с доверие един към друг, ти си била много по-щастлива, отколкото си съзнавала, дори и тогава, когато си мислела, че ти е мъчно за Даг. Към стария е била насочена твоята обич. Докато Даг никога не я е имал.

Аделхайд гледаше с невиждащ поглед, облегнала се на канапето, съзерцаваща нищото, и сякаш целият свят бе загубил за нея очертанията си. Всичките й скъпи спомени за Стария Даг бяха избледнели и да, сякаш се бяха омърсили.

Леля й не й остави време да се осъзнае, а продължи:

— Даг си дойде от гората, когато баща му бе вече умрял, и няколко дни седя с часове при него, седя и през цялата последна нощ — страдал е за него, не е проумявал какво става, защото е умрял този, който е движил всичко, даже и него. И болката му се е изостряла още повече от обстоятелството, че е загубил баща си, като не е успял дори да си вземе сбогом с него. След това той нямаше сили за нищо, нито дори да отиде в гората. Но животът ни принуждава да вървим по пътя си и затова този път са помогнали момчетата. Тогава той е забелязал, че ти се занимаваш с длъжниците и приемаш парите. Едва сега най-накрая му е станало ясно, че е бил пренебрегван от баща си и от тебе, много години пренебрегван. Видял те е, че водиш сметките, забелязал е, че си била в течение на тях, а той — не, и че ти в самодоволството си изобщо не виждаш колко дълбоко го наранява това. И тогава той сграбчва в ръцете си всичко, но без никаква вътрешна сигурност. През тази нощ той разбира от книжата, че длъжниците, които са плащали вноските си най-редовно и почтено, докато баща му е бил жив, сега проявяват немарливост, дори нещо повече: мислят, че очевидно Даг не е с всичкия си — точно както ти и всеки друг от имението. С това ситуацията, в която се намира в момента, му се изяснява и той тръгва всеки ден с файтона из околността, за да всява страх сред непочтените длъжници. Това е причината да стане суров и жесток към всеки, за да покаже на всички и преди всичко на самия себе си, че не бива да бъде повече пренебрегван. Твоят мъж не е вече Младия Даг Бьорндал, Аделхайд, който ходеше с пушка на рамо сред свежия въздух на горите, той вероятно е поел по самоубийствения път да потъне в своето упорство, както някога старият в алчността си… Причината за онова, което е станало с парите, дадени на Холдер, може да се крие в голямата обич на Даг към майка му и леля му, но тя може да е и в това упорство. Може би той е видял в тефтерите, че Холдер вече е закъснял с вноските си за минали години и че ти сигурно знаеш за това, докато той дори не е подозирал това. Възможно е гнета му към теб да е бил просто един отдушник по този начин. Всичко, което той е изстрадал заради своята несигурност в течение на дълги години, без да може да прозре причината му, се е насъбрало вероятно сега в омраза към теб. Той има опасни мисли. Това нещо личеше в упорития му инат да изкачи планината, а може би сега е в дъното и на случилото се с Холдер — и на рязката му реплика след нея.

Леля Елеоноре се извърна към Аделхайд, която седеше като премазана, и хвана ръката й. В очите й имаше неописуем блясък.

— Ако човек започне да се самосъжалява, той вече е стигнал дъното. Вдигни глава, Аделхайд! Истинската хармония трябва да се извоюва. Сега отиди при Даг и говори с него. Преодолей чувството си, че си учила повече от него, че си по-способна и стоиш над него. Нищо може би не ти е пречило толкова, както това чувство. Ти си учила други неща, можеш да правиш различни неща от онези, които той може. Той не е учил като теб, но разбира от това, което прави, и то може би е по-ценно. Предстои ти доста да се измъчиш, когато, след като го опознаеш по-отблизо, се опиташ да познаваш начина му на мислене. Не е възможно някой да живее десетилетия в гората и планините, сред тежък ежедневен труд, без да е мислил върху смисъла на живота. Самата аз, например, научих много неща от работниците тук в Боргланд. Пречупи своята гордост в името на любовта си към него, ако ти наистина имаш тази любов. Ако я нямаш, тогава всякакви разговори са безсмислени и безполезни. Възможно е да греша в някои неща, но в този случай смятам, че не е така.

Конят с грива като коприна се извиваше и играеше под Аделхайд по алеята от Боргланд и по пътя на север. Аделхайд плъзгаше поглед по лъскавата кожа на красивото животно и някъде в нея светеше картината как то бе извърнало към нея добрите си, топли очи, когато тя слизаше по стълбището на Боргланд. За друго тя нямаше спомен. Онова, за което леля Елеоноре й беше говорила, бе насочило цялото й съзнание някъде там, към вечността.

Звукът на копитата, докато минаваше дървения мост, който се намираше в началото на пътя към Бьорндал, й се стори като спомен от предишен живот. Тя изправи рамене и усети чистия студен вятър като някакъв приятен и гъделичкащ полъх. В същото време конят, оставен свободно, с лекота и ритмичност се качваше нагоре по пътя, а нейното съзнание бавно се успокои, поело всичко, което бе казала леля й, дума по дума — и заедно с всички тези думи собствените й мисли…

Даг беше много странен човек, който правеше онова, което си искаше, въпреки заветите на баща му. Живот обаче се управлява от живите, не от мъртвите.

21

Аделхайд затвори вратата към стаята на Даг.

Беше втората вечер след посещението й в Боргланд, а днес леля Елеоноре отново беше взела момчетата и бе заявила, че ще останат при нея и през нощта. Аделхайд прозираше плановете й. Не бе споделила с леля си, че Даг отдавна вече спеше в старата кухня, а отскоро се беше преместил в голямата спалня долу. Срамуваше се от това и не промълви нито дума за него.

Беше ясно, че леля й искаше децата да не са там, за да могат тя и Даг да се изяснят тази вечер, без да са притеснявани от никого.

Но Даг бе тръгнал към гората вчера, преди отиването й в Боргланд, и още не се бе върнал, а и тя не се чувстваше още готова за откровен разговор помежду им. Чувствата, които нахлуха в нея след разговора с леля й, бяха още неясни, но в нея се надигаше усещането за непосилна вина.

Опитвайки се да омаловажи пред себе си трудностите, които й предстояха, тя се беше залъгвала с мисълта за някакво примирие, без болезнени обяснения. Тъй като, щом си помислеше за тези обяснения, си представяше Даг такъв, какъвто беше, когато неотдавна й бе хвърлил в лицето горчивите думи. Тя не искаше и нямаше сили да види още веднъж лицето му такова.

От онзи момент до сега тя изпитваше от него страх, който я караше да се чувства безсилна, а казаните от леля й неща не я бяха направили по-смела. Предишната вечер те бяха легнали като тежко бреме върху раменете й. През изминалия ден тя се бе опитвала да се избави от тях, но сега, привечер, те отново я нападнаха и връхлетяха като ураганна вълна в душата й.

Бе влязла в стаята на Даг, бе видяла празните детски легла и неговото самотно легло и бе огледала цялото тъмно и хладно помещение. Бе усетила около себе си един студен полъх и бе останала с усещането, че всичко, което бе живяло някога тук, сега беше мъртво… завинаги.

Имаше чувството, че е спасена, когато отиде отново в стаята си и затвори вратата след себе си.

Притвори очи и видя Даг — застанал пред нея, както го бе виждала много пъти да седи пред камината или докато работи през всичките тези години. Беше толкова привлекателен, но и също толкова неразгадаем; сега бе осъзнала това, но леля Елеоноре й беше казала, че той има опасен ум и че всичко в него може да се превърне в омраза към нея. По-странно от всеки друг път й се струваше обстоятелството, че в действителност, след почти дванайсет години съпружески живот, тя все още нямаше никаква реална представа за него. Душата му винаги бе обвита в дълбок мрак, в който виждаше сега да покълва онова, за което Стария Даг й беше разказвал, от времето на младостта си — омраза, отмъстителност и безсърдечност.

Що се отнася до Даг, трудно можеше да повярва човек в съществуването на тази безсърдечност в него. За това говореше неговата скръб по починалите деца, показваше го и отношението му към неговите кучета и към момчетата — и тогава, и сега, както и много, много още дребни неща в отношението му към нея. Не, Стария Даг беше прав: Даг имаше добро сърце, но пътят до него беше дълъг, много дълъг, а за нея сега — безкрайно дълъг. Известна й беше една стара поговорка: Омразата заключва сърцата.

Личната й вина за мрака в душата на Даг, за което бе казала леля й, събуди в нея опустошителен страх заради всичко онова, което можеше да я заплашва от неведомите дълбини на неговата същност, наследена от един стар, суров род…

Тя се стресна, вдигна глава и се заслуша. Дали не чу шум, като че ли някой си сваля ските от краката си отвън до постройката и после ги изправя до вратата? Да, някой се доближи до вратата — и това бяха стъпките на Даг, но не уморени и провлачени, както при последното му връщане вкъщи, а леки и бързи. Забързаният му ход припомни на Аделхайд толкова много неща. Тя болезнено се плесна с ръце и стисна устни. Чу как Даг си съблече сакото, мина през кабинета и отиде там, където живееше — до кухнята; после го чу как се върна назад, събу ботушите си, сложи дърва в камината, чу как дойде слугиня от кухнята и звън на чаши. Това означаваше, че той щеше да пие нещо горещо, както обичаше Стария Даг, когато е бил навън в по-студено време.

Заслушана, тя не долови нито един несигурен звук. Там се бе върнал увереният в себе си господар на имението, завещано от Стария Даг, господарят, който се бе върнал от своите гори и бе седнал пред собствената си камина.

Това провокира в нея страстно желание да разтовари убийственото си страдание и да върне истинския си живот. Тихо отиде до вратата, докрай вслушана и в най-малкия звук.

След неочакваната атака и изненадана от заключението на леля си, че е обичала Стария Даг, тя не бе успяла тогава да възрази по някакъв начин. Но нещата не бяха изцяло такива, не бяха толкова прости, колкото си мислеше леля й. След това нейно заключение мислите й се бяха лутали като между стените на затвор, но постепенно тя започна да ги освобождава.

Плашеше я изясняването с Даг — като човек, на който предварително е прочетена присъдата. Сега обаче бе обхваната от мъчителен страх, че той може да стане и да се прибере в стаята си, преди тя да е слязла долу и да се е изяснила с него. През изминалите дни се бе грижила за косата и дрехите си толкова много, както рядко през живота си, затова сега отиде набързо до огледалото, приглади косата си и оправи белия тегел на гърдите и раменете си.

Преди да хване дръжката на вратата, тя се поколеба за миг. Беше длъжна да бъде твърда, да събере силите си. Не трябваше да действа емоционално. Отвори вратата, затвори я тихо и заслиза по стълбището, без да бърза прекалено.

Даг беше седнал на мястото, на което седеше преди Стария Даг — целият осветен от пламъка. Аделхайд не успя да види в лицето му никаква следа от зловещия, страшен израз, нито пък дори някаква черта от изражението, който му придаваше неспокоен и нещастен вид, какъвто той имаше напоследък, преди да избухне в него дивата омраза. Сега видя едно спокойно и замислено лице, но в него личеше такава твърда суровост, такава студенина на волята, че тя изтръпна.

Когато тя стигна до последното стъпало, Даг се изправи, без на лицето му да трепне нито един мускул, и понечи да излезе.

— Не можеш ли да останеш за малко? Бих желала да поговоря с теб.

Аделхайд изрече това тихо и в него се долавяше болка.

Даг застина прав, подпрял се с лявата си ръка на масата. Изправен по този начин пред сянката си върху стената, той й се видя по-едър, отколкото друг път. И с по-широки рамене. Белегът на бузата му се открояваше в светлината на огъня, изопнат и дълбок, като изобразяваше едва забележима дъга надолу към ъгълчето на устата му. Изглеждаше като остатък от горчива усмивка.

Аделхайд направи няколко крачки от стълбището напред към светлината и застана близо до него. Ръцете й бяха скръстени, главата — вдигната. И днес, като някога, тя се чувстваше като случаен гост. Даг беше част от всичко тук още от първия си дъх, във вените му течеше кръвта на онези, които бяха изградили това имение преди незнайно много време. А тя бе пристигнала преди няколко години като възрастен, вече изграден човек, без да има корен тук. Стария Даг беше нейната опора на това място, но си беше отишъл, а с него и нейната опора.

Беше решила да си вземе сбогом, преди да се върне в уединението на стаята си или да замине за Боргланд.

Искаше да бъде честна към Стария Даг, към Даг и към себе си, тогава да приключва всичко.

Даг усети в гласа й тон, който не бе чувал преди, и се заслуша, но тъй като тя не продължи, той обърна глава и погледна към Аделхайд. На лицето му не трепна нито един мускул, но студенината в очите му отстъпи място на леко съчувствие. Това беше достолепноизглеждащ човек — с цялата си красота, освободен, без предишната неувереност.

Аделхайд спокойно срещна неговия поглед.

— В баща ти ли смяташ, че съм била влюбена? — попита тя с привидно спокойствие в гласа си.

Той й отправи учуден поглед и кимна едва забележимо.

— Да — рече тя и продължи спокойно, — обичах го и ще го обичам до края на живота си. Баща ти беше силен и… добър. Но обичах и теб, доколкото ти ми позволяваше това и доколкото събитията и настроенията в нашия живот го позволяваха. Много пъти ти и баща ти се сливахте за мен в образа на един-единствен мъж, с всички качества, които са ценни за мен. Към загадъчния младеж в теб се стремеше всичко младо и непосредствено в мен, а силата на баща ти означаваше за мен сигурност за всичките ми мисли и страхове в живота, които нося със себе си от предишното ми безрадостно съществуване.

Външно нямаше промяна в Даг, но изглежда, че внимателно слушаше думите й.

Аделхайд продължи, но гласът й загуби привидното си спокойствие:

— Двамата ви слях в една любов, но дълбоко в мен тя не беше цяла; човек трябва да има и в усещанията си онзи, когото обича в мислите си.

Самообладанието на Аделхайд бе изчезнало. Тя се стресна от звука на собствения си глас — думите й бяха прозвучали умоляващо. Сега усети болезнено, че вътрешното прояснение, което ставаше в този миг в Даг, може да го преобрази в онова, за което бе копняла от първия ден на любовта си. Близкият човек, на когото може да се довери и облегне винаги, с който може да разговаря за всичко, като под цялата тази зрялост и сила вътре в него ще остане един вечен младеж, с жизнен дух и настроение, с приятелска усмивка, независимо от цялата му строгост. И точно сега, когато той можеше да спечели цялото й сърце и да слепи счупените парчета на душата й, тя трябваше да го загуби. Точно сега, когато тя можеше да има стойност за него, узряла от мислите и думите на Стария Даг и от личния си горчив опит, с който бе дошла от предишния си живот. Сега, когато тя най-после чувстваше, че може да му се отдаде изцяло, с всичко, безгранично.

Бе стояла, свела поглед надолу. Сега вдигна очи и го погледна. Той остана неподвижен на мястото си, но горчивата му усмивка бе изчезнала. В него имаше толкова много от онзи див и красив младеж, който бе сграбчил сетивата й тук, до камината, още при първата им среща. Светлината от камината обаче сега бе неясна за нея заради сълзите.

Трепна, когато Даг се раздвижи. Той отиде до камината и толкова силно ритна с крак големия пън в нея, че от него се разлетяха безброй искри. Безответната му поза и силният удар бяха нанесени сякаш в сърцето й. Да, това беше отговорът на нейните думи и на всичко, което тя бе мислила и чувствала. Помисли си, че се задушава, цялото помещение се завъртя пред очите й, подът се залюля. После обаче успя да въздъхне дълбоко и отново да се вземе в ръце. Погледна Даг. Светъл отблясък, който ту потъмняваше, ту отново заискряваше, падаше от камината върху него. Сякаш светлина и мрак се бореха около него; и дали заради пламъците, или пък заради душевно вълнение, изразът на лицето му се променяше, сякаш и вътре в него се бореха светлина и мрак. Пламъците постепенно се смаляваха и гаснеха в огнището с тихо пращене. Лицето на Даг все повече се сливаше с мрака, само понякога върху него блясваше слаб отблясък. На Аделхайд й се струваше, че пред нея е герой от разказите на Стария Даг. Нещо респектиращо, дълбоко и прастаро от рода му сякаш възкръсваше сред тази червеникава, трепкаща и умираща светлина. Ловец, който дебне с очи и уши дивеч в гората, а напрежението му като че ли се изразява единствено в мълчаливия му дъх, който достига кулминацията си в момента, когато ще бъде отнет живот.

Последният пламък в огъня умря, стана полутъмно. Аделхайд отстъпи ужасена назад, когато разбра, че той е до нея, но в същия момент ръцете му я прегърнаха и тя се намери здраво между тях.

Луната светеше в спалнята през прозореца. Завесата на прозореца към леглото бе отгърната и светлината проникваше направо до възглавниците там. Аделхайд обърна глава върху възглавницата си към луната. Промърмори някакви неразбрани думи в съня си и продължи да спи. Косата й се спускаше като златен водопад върху възглавницата. За пръв път, откакто бе станала зряла жена, си бе легнала да спи без нощна забрадка върху косата си.

Даг се беше облегнал с лакът на възглавницата във вътрешния ъгъл на леглото. Така бе лежал хиляди нощи върху леглото в колибата или върху смърчови клонки край огъня, съзерцавайки пламъците.

Сега той съзерцаваше лицето на Аделхайд. Никога през живота си не бе виждал лице, върху което да се е отпечатало такова дълбоко спокойствие. Беше красива гледка. Тя навярно бе мислила твърде много напоследък и бе имала малко часове за спане. А той бе проспал много от живота си.

Погледна надолу към Аделхайд отново. Беше поостаряла, но с предишната си красота. Мислеше си, че тя е унищожила всичко. Но тази вечер в залата, по вида й и по гласа й, бе разбрал, че е сгрешил в мнението си за нея. Бе си мислел, че Аделхайд не може да му прости, че той е този, който е господарят. Дълго време беше смятал, че тя е тази, която го държи далеч от себе си и от баща му.

Но докато стоеше изправена и красива пред него в залата, бяха го връхлетели толкова много спомени — колко безгранично я обича. И се изненада колко дълго бе копнял за нея, а бе показвал точно обратното.

Картините от онова време, на първата им Коледа и по-нататък, се появиха пред него и той почувства, че още я обича и не може да стои така, докато тя се превива там от болка. Тя беше тук, а той ненужно бе наранил и двама им.

След това си говориха в леглото за много неща, преди да изгрее луната. Научи от нея и необикновено точните наблюдения на госпожица Рамер. И на сърцето и на чувствата му стана толкова леко и ясно, че не можеше да заспи. Искаше му се да стане и да се огледа наоколо с нов поглед.

Премести се по-близо до Аделхайд и започна да проучва лицето й. Хладният, застинал израз беше изчезнал, върху бузите се бе настанил нежен, младежки блясък, а устните трепваха леко при дишането. И колко изключително красиво беше лицето й — с нейните големи, добре очертани вежди, с дългите, гъсти мигли и обляно от разплетената руса коса наоколо му…

Беше му разказала колко страдания бе преживяла през изминалата година, както и в продължение на много години, преди в живота си тук, как се бе борила почти през цялото време, за да бъде всичко по-различно. И тя го помоли да говори с нея за всичко, важно и маловажно, и да не се затваря в себе си.

Премести се още по-близо до гърба й, вдигна глава и се взря в бледата луна, както бе я гледал толкова много безкрайни нощи в гората.

Да, тя има нужда от човек, на когото да се облегне. Раменете му се надигнаха в цялата си ширина, светлината на луната ги огря, после Даг се отдръпна отново назад в мрака. Само лицето му остана осветено — дълбоко набразденото му чело от страдание и мисли. Бразди на възрастта, но очите бяха живи, ясни и млади. Той отново сведе поглед към Аделхайд, сякаш беше на нощна стража и се грижеше за огън — огън дълбоко в себе си…

22

Досега никога лятото не се бе струвало на Аделхайд толкова красиво, никога не се бе чувствала толкова сигурна, никога светът не бе й изглеждал толкова хубав, както през годините, след като тя и Даг се намериха.

Тя спеше в спалнята и използваше стаята си само през деня. Бе започнала да записва старите истории, които бе научила от Стария Даг и от Ун Хамарбьо, както и от книгите на Дортея и Терезе. Тя се почувства напълно като член от рода на Даг, все по-здраво пускаше корен в миналото, а земната й женска същност се вглеждаше в света наоколо все по-прецизно.

Даг също се беше поуспокоил. Разбирателството с Аделхайд и всичко онова, научено от нея за баща му, му дадоха опора, вследствие на което той стана силен и решителен с годините.

Подтикваше Аделхайд и леля й да канят роднини и приятели от града и селата. Веднъж годишно в залата на Бьорндал се организираше веселба с танци, както в Боргланд. През коледните вечери се възцаряваше тържественият блясък от времето на Стария Даг, с посещение до църквата и звънене, а Даг никога вече не се запъваше, когато четеше словата от Библията. Уверена сила и тиха радост се виждаха в него, както никога преди това.

Той възобнови една стара традиция, която бе секнала в суровите времена на баща му — събираше горските жители в имението, преди да започне прибирането на реколтата, за да им раздаде инструменти и да поговори с тях за новите места за дърводобив. Разговорите се провеждаха в старата къща, придружени от голяма почерпка, с много ядене и пиене, като Даг винаги беше сред хората.

Беше трудна година, с ниски цени и всевъзможни проблеми, но Даг винаги знаеше как трябва да се постъпи. Когато цените на дървения материал и житото се понижиха изключително много, той намери решение в развиване на животновъдството. Старите колиби на пасбищата и летните обори бяха ремонтирани, а горските пасбища се използваха най-старателно. Когато митниците в Англия направиха невъзможно да се изпраща там дървен материал с дължина пет-шест лакътя, той обходи селищата наоколо и започна прочистване на реката, така че да стане възможно да се смъкват дървета с по-голяма дължина. Беше лидер навсякъде, където имаше работа за вършене — като баща си.

И все пак имаше нещо дълбоко в Даг, което предизвикваше безпокойство в Аделхайд. Той бе станал прекомерно снизходителен към Холдер и някои други. Строгостта, с която се отнасяше към бедните люде през първата година след смъртта на баща му, изглежда наистина беше само проява на инат или несигурност, както прецени леля й, защото след това тя не се прояви никога повече.

Минаха години и сега беше 1826-а.

Момчетата бяха станали на единадесет години, ходеха по горските пътища и скитаха из околността. Първоначално Тургайр беше лидерът във всички техни пакости, но сега Малкия Даг започна да се изявява. Той беше този, който започна да води във всичко. Ъгловат и неодялан, а и доста едър за възрастта си, такъв беше и сега, но той бе започнал да се отърсва от грубостта си, казваха хората.

От години Аделхайд се бе занимавала с образованието им и двамата отдавна можеха да четат, да пишат и да смятат, бяха започнали да изучават и други предмети. Понякога тя се оплакваше на Даг, че скитат твърде надалеч.

— Остави ги да се порадват още малко на свободата си, докато не са отишли при свещеника — отговаряше той, — защото след това ще трябва вече да се захващат за работа.

Аделхайд мечтаеше да види единия от двамата, независимо кой, да учи в града и след това да стане офицер. Най-добре да бъде този, който ще наследи Боргланд. Но тя не намираше смелост да сподели това с Даг. Думите му, че след конфирмацията[9] те ще трябва сериозно да се хванат за работа, по-скоро означаваха, че ще трябва да работят в имението. Тя не искаше да се примири с тази мисъл, не и за двамата, но нещата отиваха натам.

Един човек, бил в града заради стъкло, дойде при Даг с ясното послание от Холдер, че имали нужда от пари. Старият Холдер беше умрял миналата година и сега младият управляваше търговията. Той всъщност не бе вече съвсем млад, а беше на четиридесет и седем години.

Даг научи, че самият Холдер бил отишъл в помещението на работниците, за да изпрати по човека това послание, и Даг си направи заключението в какво лошо положение се намира той.

Най-добре беше сам да пътува до града веднага.

Гневни мисли занимаваха Даг по пътя.

Ето, през последните си години баща му бе наредил да се ремонтира всичко около Бьорндал, така че никъде нямаше нищо изгнило, беше имал грижа на никого, колкото и далеч в гората да живее, да не липсва нищо необходимо. И за госпожица Рамер изрично бе написал точните условия на ползване на Боргланд. Даг бе видял копие от документа в сандъка в мазето си. На Холдер също бе помагал по всякакъв начин, беше отлагал дължимите от тях плащания година след година, като на това отгоре им бе отпуснал и пари на заем, за да се справят с трудните времена.

Но веднага след смъртта на баща му последваха нови неща — просене на още пари и всякаква друга помощ. Следователно при подобна ситуация човек трябва да бъде нащрек, да знае как да води делата си, дори и да е толкова притеснен — но нищо не се случи. Където нямаше повече желание за работа, както при Холдер, нищо не можеше да помогне — нито пари, нито друга помощ.

Не му беше убягнало от погледа, че Аделхайд искаше да види момчетата с по-високо положение, но не биваше така. Трябваше да им бъде внушена страст за работа, веднага след конфирмацията, а дотогава трябваше да опознаят добре гората и да изградят връзката си с нея. За младите е полезно да се движат, докато пот избие на челото им. Хората без кръв и силни ръце бяха според него най-лошото нещо.

Даг усети болка в гърдите си, когато пристигна до магазина в къщата на Холдер вътре в двора. Роднините му бяха търговци повече от сто години, тук бяха се родили неговата трудолюбива и добра майка и леля му Дортея. И двете бяха израснали тук и живели в тази къща, преди да отидат в Бьорндал.

Преди тук винаги бе имало шум и движение на много хора и коне, а сега наоколо стояха само няколко товарни коня, иначе бе съвсем безлюдно.

Той бе категорично решил да удари с юмрук по масата и да заяви на Холдер лаконично и ясно, че няма повече какво да очаква от Бьорндал — нито пари, нито стока. Но като съпостави днешното състояние тук със спомените от детството си — как бе преживял тук с баща си, майка си и леля Дортея хубави моменти сред празничен блясък, сърцето му се сви в гърдите.

Дали баща му щеше да каже тук „не!“, ако сега беше на негово място? Баща му със своите много по-ярки спомени от него?

По пътя той си беше мислил, че просто не трябва да оставя повече нещата в сегашното им състояние, дори и да иска. Носеше отговорност за много хора, за имението си и за семейството си. И без това беше много трудно да се справят с всичко и да успяват в тези трудни времена. Едри земевладелци бяха принудени през последните години да напуснат бързо именията си.

Но и да изкара всичко това на публична продажба и да види как Холдер губят цялото си имущество, съвестта не му позволяваше.

Даг върза коня си, като му сложи торба с овес, и се изправи, едър и широкоплещест, за да огледа старата търговска къща с всичките й стълбища и пристройки. Сигурно мнозина от прадедите му често бяха заставали така в този двор, но едва ли някой от тях бе преживявал такъв мъчителен момент като него сега.

От кантората насочиха Даг към горния етаж. Една прислужница го отведе до салона. На Даг му беше известно, че тук някога бе живяла майка му, но не знаеше, че преди близо половин век родителите му се бяха обяснили и решили да живеят заедно тъкмо в тази стая.

Вратата се отвори и Холдер влезе със зачервено лице. Не стъпваше достатъчно уверено на краката си и поздрави братовчед си с широки жестове, като го засипа с дълги и подробни обяснения и вести за нови фалити в Лондон, както и с всякакви извинения. Прислужницата донесе вино и чаши, Холдер наля и надигна чашата си. Даг не докосна своята.

Холдер пак напълни чашата си и я изпи като предишната.

— Е, донесе ли пари? — рече той непринудено и с известно снизхождение.

Даг гледаше пред себе си и от време на време поглеждаше към него.

— От колко имаш нужда?

Другият изрече толкова голяма сума, и то само като първоначална, че Даг мигновено изтрезня и забрави всичките си емоции. Холдер продължи да говори непринудено и безсмислено, като вмъкна, че така може да направи страхотна сделка, след която отново ще си върне предишното положение. Но Даг трябвало да му даде назаем още една подобна сума и тогава търговската къща „Холдер“ щяла да възкръсне в целия си предишен блясък. И точно Холдер бил този, на когото било предопределено да направи това. Баща му бил прекалено дребнав и заради това всичко се било влошило. Човек трябвало да знае какво да прави, когато му се предостави големия шанс в живота, и… трябвало да действа мащабно.

Даг се надигна.

— Аз дойдох да искам пари — рече той хладно. — Какво ще отговориш на това?

Холдер се сепна и се сгуши в креслото, оставайки дълго време така в недоумение. После се облегна назад, окопити се и отпусна мързеливо ръце върху подлакътниците, като изпружи крака грубо напред.

— Тук никой не може да иска нищо, няма нищо тук.

През последните години Холдер бе взимал заеми само от Даг, така че той можеше сега да изиска всичко, което беше останало. Даг каза на адвоката своите искания. Беше приготвен документ, според който двадесетгодишният син на „младия Холдер“ трябваше да се опита внимателно да продължи търговията на дребно в магазина, но всяка търговия на едро трябваше да бъде завинаги преустановена. Всички помещения, с изключение на няколко стаи за бащата и сина, трябваше да се дадат под наем. Ако не успееха по този начин да се справят със ситуацията, цялото им имущество щеше да бъде обявено за публична продажба. Адвокатът се засмя, когато приключиха с изготвянето на документа.

— Това трябваше да бъде направено още по времето на баща ви — рече той.

Така по-голямата част от богатството, което някога бе прехвърлено от дома Холдер в Бьорндал, отново беше върната.

23

Един ден в късната есен на 1830 година Даг седеше във всекидневната.

Той прибра документите, които лежаха пред него, когато видя, че Аделхайд идва, и така разгърна книгата, която беше до него, че да ги покрие.

Полъхът на изтеклото време се бе отразил върху Аделхайд. Повторното й разцъфване бе отминало бавно с годините и тя отново бе леко скована в ежедневието, заради което хората стояха настрана от нея.

Тя се приближи близо до масата и седна на стола до него и се облегна на масата. Много време бе минало, откакто Даг бе поел воденето на тефтерите. След сдобряването им тя често пъти беше приемала, когато Даг го нямаше, парите от колите, които караха стоки в града, както и от длъжниците, които плащаха лихви и вноски по дълговете си, беше вписвала и изчислявала всичко, като в продължение на годините се случи така, че ту Даг, ту тя водеше сметките, както се случеше.

По начина, по който Аделхайд вписваше различни неща и правеше забележки по отношение на цифрите и сметките, Даг постепенно си изгради представа, която не му харесваше. Виждаше в това дребнава пресметливост.

Той си го обясни с бедността, в която бе тънала години наред в младостта си, а вероятно и заради известно сходство в характера с баба й, която заради окаяното си положение е била принудена да пресмята всеки скилинг. Но оттогава досега бе минало твърде много време, за да отвикне Аделхайд от тези дребнави сметки. Той, разбира се, дори и за миг не си беше помислил, че това може да е и заради него — във връзка с постоянните заеми, които бе давал на Холдер, което я бе притеснило и смутило.

Понякога тя му казваше и за дребни неща — като например, че някой от живеещите в колибите е взел това или онова от кухнята или пък че други са си взели по нещо, когато са ходили по някакъв повод в склада с припасите.

Тя му разказа нещо подобно и сега, когато седна до масата.

— Нашите очи виждат много неща в този свят, Аделхайд — отговори Даг, — но ние не бива да се ядосваме за всичко. В едно имение се случват много неща, които няма смисъл да се вписват сериозно в тефтерите.

Лицето и гласът на Даг й се видяха някак необикновено категорични, но напоследък много неща в него й се струваха необичайни, така че тя реши повече да не мисли върху това. Пък и не бе дошла във всекидневната, за да му разказва тези неща. Тя седеше и мислеше не върху това, което той бе казал, а върху това, което тя трябваше да му каже, и тъй като тя повече не се страхуваше от него, реши да говори направо.

— Никой не е дойде тази есен да си плати, нито лихви, нито главници — рече тя. — Забеляза ли го?

Даг се взря неопределено пред себе си, като че ли въпросът бе дошъл изненадващо за него, но после отговори уверено и спокойно.

— Недей да мислиш твърде много за това — рече той. — Казах им, че няма да има никакви плащания тази година. След такава лоша реколта всеки има достатъчно проблеми.

Той повдигна вежди нагоре, хвърли поглед към разтворената книга и посегна към документите, които лежаха под нея, но се поколеба и ги остави там.

Аделхайд се сепна уплашено, когато той изненадващо се изправи на крака. Изражението на лицето му не беше вече дружеско и той започна да се разхожда напред-назад в стаята. След това отиде до прозореца, погледна навън към двора, обърна се с лице към стаята и застина така.

— Много пъти съм ходил при хората долу, в южните околности, и ми е добре известно как живеят постоянно под натиска на ленсмана. И тъй като положението им е толкова лошо, на мен ми се струва отвратително да ги карам, освен всичко друго, да скатават със страх цяла година по някой талер за нас… пари, от които ние нямаме нужда — рече той.

Изненадана, Аделхайд гледаше необикновената младежка разпаленост на Даг и се хвана за думите му.

— Но ние трябва да мислим за бъдещето си… и за нашите момчета — рече тя.

— Излиза, че си наплашена от трудната ти младост повече, отколкото си мислех, щом се боиш за бъдещето тук, в Бьорндал. Приключих със загубите, нанасяни ни от Холдер, от лондонските ни сделки, приключих и с оставянето на пари на влог при него, откакто вече има банки. Знаеш го от тефтерите и си забелязала, че състоянието ни се увеличава. Известно ти е и че сега добиваме дървен материал за строителство с дължина десет лакти и получаваме за него по-добра цена… Освен това внимателно се вглеждам в момчетата, и по време на работа, и навсякъде, където съм ги водил, а също и в гората с мен. Те са жилави по природа и имат уважение към хората, които си вършат добре работата, както и могат да понесат и някоя по-остра дума, ако им я каже човек, без да се превземат. Това ме прави спокоен за бъдещето, Аделхайд, и ти също можеш да бъдеш спокойна. Когато момчетата бъдат оставени сами да се справят, те ще управляват с уважение и справедливост, щом се наложи. А това е единственото, от което има нужда човек тук. Наистина, земята ни на много места е камениста и неравна, но имаме и доста хубави ниви, гори и места за аренда, а Боргланд ни носи големи доходи през годините, когато реколтата не измръзне. А има и добри хора, които живеят около нас, Аделхайд, както тук, в имението, така и в селището, и в гората. — Даг се приближи на няколко крачки по-близо и понижи глас, оставил най-важното за накрая. — Човек не бива да бъде скъперник. Това само отравя кръвта ни, защото тук никой не си взима повече от необходимото му. Щом ми е било известно, никой в околността не е изпитвал нужда, докато вкъщи е имало достатъчно. Затова онова, което са си взимали понякога от кухнята, е било с мълчаливото съгласие на госпожица Крюсе, както тя е научила това от майка ми.

Аделхайд се изпъна назад в креслото и се загледа в Даг. Никога не бе го чувала да казва толкова много неща наведнъж — явно дълго време беше мислил върху тях. Усещаше и че през цялото време я осъждаше. Затова последните му изречения, насочени към нея, не бяха неочаквани, но въпреки това я заболя, а последните му думи бяха като истинска присъда за нея.

Беше разбрала, дори го беше записала, как майката на Даг се е грижила за всички, които са имали нужда от помощта й — строга и сурова, когато е било нужно, но изпълнена с доброта, която се е усещала във всичките й дела.

Аделхайд явно беше мислила върху думите на Даг, защото вечерта, вече в леглото, каза:

— Не мисля, че някой би приел, ако започна да се държа като майка ти.

— Не е вярно — отговори категорично Даг.

Аделхайд замълча продължително и когато заговори, гласът й звучеше съвсем необичайно:

— Но какво да сторя?

Дълго мълчание, след което дойде отговорът на Даг:

— Ако станеш такава, че близките ти се осмелят да разговарят с теб, тогава и другите ще ги последват. Има толкова много неща, за които те на драго сърце биха разговаряли с теб, защото си умна и образована. Има твърде много грижи около децата и животните, проблеми заради болести или в ежедневието, но ти ще трябва да покажеш, че имаш състрадателно, добро сърце. В противен случай никой няма да посмее да се приближи до теб.

Така и Даг й каза същите думи, които Стария Даг много пъти беше казвал. Самата тя го бе споделила с Даг, вярвайки в себе си, че има добро сърце. А сега й бе съдено да чуе тъкмо от него тези студени думи.

— Мислиш ли, че нямам сърце? — най-после успя да каже тя на пресекулки.

— О, напротив, имаш, но е замръзнало — отвърна Даг.

Аделхайд се замисли върху това, като едва не се изпоти, и през тази нощ, на четиридесет и осем години, тя най-сетне проумя, че винаги бе имала състрадателно сърце, но само към себе си, никога към другите.

Продължи да размишлява и осъзна, че си е мислела, че е над другите, а той е бил широко скроен, чувствал се е сред останалите като сред равни. Струваше й се, че пропада. Погледна безпомощно, както тогава, при пътуването й до Рьойсла.

По принцип Аделхайд беше добър човек, но обикновен. Бе виждала много хора да страдат заради дългове, да изнемогват от бедност, от която никога в живота си не успяваха да се избавят. Но да тръгне някой, да обиколи с файтон и да освободи просто така други хора за цяла една година от този кошмар, това беше нещо, което беше отвъд представите й. Никога не бе чувала на някого да му е хрумнала подобна идея, излизаща далеч извън нормалното човешко поведение.

Тя вероятно силно бе обичала Даг през тези хубави години, но никога не бе чувствала нещо подобно на това, което чувстваше сега. През изминалата година я навестяваха спомени и тя се сравняваше с майка си и баба си, припомни си за това и сега, когато започна все повече и повече да потъва в размислите си, докато главата на Даг почиваше върху възглавниците. Последните му думи, че сърцето й е замръзнало, още отекваха в ушите й.

Нямаше и следа от обичайния й глас, когато тя най-после рече сковано:

— Какво трябва да направя?

Не й се наложи да чака за отговора:

— Да стопиш леда и да се покажеш пред близките си, останалото ще се случи от само себе си.

Аделхайд бе имала намерението веднъж преди много години да помага на госпожица Крюсе и се беше умилила от тази мисъл. Но всичко си бе останало само в границите на доброто намерение, както с толкова много неща при нея…

Два дни след разговора между Даг и Аделхайд в имението дойде един мъж от юг и пожела да говори с Даг.

Даг го прие във всекидневната и Аделхайд чу всяка дума от стаята си.

Мъжът не бил дошъл да се оплаква, но искал да сподели нещо, което не му давало мира. Съседът му дължал на Даг два пъти повече от него, а сега и на него били опростени всички лихви. И това значи е двойно по-голяма сума от неговата. Не бил дошъл да се оплаква, нямал това предвид, но искал да попита защо е получил само половината от онова, което имал съседът.

Даг го остави да говори, но не можеше да седи спокойно и да слуша всичките обяснения, заради които бе дошъл. Когато Даг стана, мъжът също се надигна и започна да го следи с поглед, докато обикаляше наоколо му. Все повече и повече Даг се приближаваше до него, без да му казва нищо, от което той стихна, запъна се и не можеше да изрече нито дума повече, надигна се и заклати глава.

Даг смяташе, че е постъпил справедливо към длъжниците си, а това сега беше първият отзвук — едно такова мрънкане.

Приближи го бавно, спря пред него и сложи тежката си ръка върху рамото му, но се принуди да го задържи, защото щеше да се срине на пода.

— Знаеш ли ти кой ти е бил спътник в каруцата през целия път от дома ти до тук?

Мъжът не знаеше.

— Нещо, от което трябва да се пазиш: нарича се завист. Ако й се поддадеш, няма да имаш един щастлив ден в живота. Тя изцяло осакатява хората.

Мъжът се опита да каже нещо, но Даг го прекъсна:

— Не са ми нужни извинения. Ти не си единственият подобен. Много хора страдат от тази болест. Върви си вкъщи и си мисли за жената и децата, за добитъка и работата си и… върви си с мир!

Мъжът тръгна към вратата, но на прага успя да смотолеви, че жена му го била подтикнала да дойде.

— Бягай! — прогърмя гласът на Даг и вратата бе затръшната зад него.

24

Човек не може да променя естеството на природата си с едно замахване на ръката си, но ако има добра воля, това може да бъде постигнато, когато има ясна цел.

Думите на Стария Даг бяха като красива мелодия за Аделхайд, бяха за нея като отдих за ума. Не трябваше да се напряга, за да ги получи. Неговата доброта помагаше думите му да проникват в нея, да ги чувства като милувка.

Думите на Даг бяха болезнени, беше й бе показал път, който беше неизбежен, път през собственото й сърце.

И Аделхайд започна бавно да отваря сърцето си, като външната й студенина започна да се топи заради неговата топлина.

Първо тя започна с госпожица Крюсе и я помоли да прехвърля понякога вечерните си задължения на други и да слиза вечер в залата, когато Даг си дойде, или пък да отива при нея в стаята й, за да поседят с ръкоделие в ръце и да си поговорят.

Първоначално госпожица Крюсе бе ужасена от тази идея, но Аделхайд мъдро и внимателно успя постепенно да я предразположи и скоро тя започна през целия ден да очаква с нетърпение удоволствията на вечерта. Часовете на разговори бяха за нея като един възкръснал спомен за вечерите в стаята на госпожица Дортея, когато госпожица Крюсе беше още малката Стине.

Тихата радост на госпожица Крюсе оказваше топло въздействие върху самата Аделхайд, като по такъв начин в нея се събудиха нови усещания в живота. Когато госпожица Крюсе се отпусна, стана по-приказлива и Аделхайд научи много неща за хората в имението, в селището и в горските колиби. И Стария Даг беше споменавал различни неща за това през годините, но това беше поглед отвън. Госпожица Крюсе познаваше дълбините в душите на хората. Те идваха при нея и й споделяха всичките си теглила.

В края на зимата се стигна дотам, че в разговорите си с госпожица Крюсе Аделхайд се зае заедно с нея да мислят как да облекчат живота на тези хора и най-сетне тя започна да обръща внимание на околните според поставените от Стария Даг начала.

Даг се беше разположил в залата и пушеше с дългата лула на баща си. Беше една вечер в края на март, мразовита и с нов сняг, и пламтеше огън в камината.

С Аделхайд и момчетата току-що бяха вечеряли във вътрешната стая. Децата се бяха качили в стаята си, а Аделхайд отиде в залата при госпожица Крюсе.

„Колко по-приятно бе станало напоследък всичко тук“ — мислеше си Даг.

Момчетата, които по-рано се караха и биеха, както правят всички деца, заради което Даг понякога беше принуден да ги хване за вратлетата като кутрета и здраво да ги раздруса, се бяха стегнали, откакто бяха поели работа в ръцете си. Винаги се занимаваха с нещо, в стаята си или на друго място, с оръжия или инструменти, бяха добри приятели.

Беше се интересувал от хората, при които бяха работили, и не беше чул за тях нищо лошо. Бяха винаги готови да помогнат, бяха приятелски настроени и не се възгордяваха, но да, Малкия Даг, който беше в луда възраст, когато човек прекалено разчита на още неукрепналите си сили, трябваше да бъде по-въздържан. Но Даг беше съвсем спокоен, че наоколо имаше умни хора, които не се страхуваха да кажат открито всичко, дори и на неговите синове.

А Аделхайд му се струваше, че е поела по верния път. Дребнавостта, която бе заплашвала да избуи в нея, изглеждаше изчезнала. Стана по-добре, защото той изобщо не желаеше да вижда подобно нещо в своята съпруга.

Магазинът на Холдер в града потръгна. И най-младият Холдер не беше стока, но поне изглеждаше, че се вслушва в добрите съвети на Даг и адвоката и малко по малко придобиваше опит и разум. Баща му постоянно се жалваше. Чувствал се, според него, като затворник в малкото си жилище и предпочитал да не излиза навън. Даг му припомни, че сам си е виновен за това, но ако желае, може да се пренесе в Боргланд, където ще разполага с място, колкото иска. На предложението Холдер отговори, че достатъчно много Даг се бил отнасял нехристиянски към него, а сега дори искал да го превърне в селянин на стари години. Начинът, по който бе изрекъл дума „селянин“, изобщо не се хареса на Даг, но иначе беше щастлив, че няма да бъде толкова близо до него.

Даг седеше до камината, с крака на ръба й. Беше замислен, като скоро мислите за Холдер и други подобни неща отлетяха заедно с дима през комина, и се появиха други мисли.

Те дойдоха, както толкова много пъти преди това, и го понесоха към по-високи и по-високи склонове, да, към Планината на мъртвите, където му се бяха случили толкова разтърсващи неща.

Гледката от планината дойде и влезе в съзнанието му сега отново, както често се беше случвало преди.

Той се бе изненадал колко различно изглежда светът там отгоре, изправил се над безкрайните хълмове на юг, покрити с гора, над махали и селища, гледани сякаш от небесата. Той беше затворен в обятията на смъртта и не знаеше как да слезе надолу, жив. Имаше силното чувство, че животът е кратък, а смъртта — дълга, беше му непонятно как хората могат да си подлагат крак и да се стъпкват един друг по краткия път от живота до смъртта.

И самият той не се беше загубил в омраза през мрачните си години и почти забравил гледката, която бе видял там отгоре. Но сега той отново бе възстановил отношенията си с Аделхайд, беше преосмислил живота си, като постоянно се връщаше към младостта си. Гледката от планината му беше близка и даже по-ясна от тогава, когато се беше изправил на върха — защото през годините оттогава досега самият той бе прозрял човешкия живот. От мрака на омразата той си беше дошъл с един нов поглед към живота, поглед, който ставаше все по-ясен.

Съзнанието му беше напрегнато да прозре, да се докосне до нещо свято. Трябваше му само още една стъпка напред, както беше имал намерение да направи тогава, но…

Беше използвал сурови думи към мъжа от юг, дошъл с наглата си жалба. Както винаги, беше мислил и върху тази случка след това. Размишлявайки, на него му се изясни колко по-различен беше от повечето хора. Трябваше да бъде благодарен, че гледаше на нещата ясно и глобално.

Той вероятно беше първият от семейството си с такъв поглед. Вероятно заради обстоятелството, че никога не е бил принуден да води тежка борба за къшей хляб всеки ден, както бяха правили Аделхайд и баща й.

През живота си се беше трудил здраво, но никога подтикван от нуждата да осигури съществуването си, докато повечето хора на този свят непрестанно се бореха за това.

Беше осъдил строго онзи мъж от юг заради неговата завист, но като размисли добре, му стана ясно, че той вероятно не е имал много безгрижни часове в живота си. Изненадващо ли беше тогава, че бе така озлобен и дребнав?

Даг стана и тръгна из стаята.

Според това, което бе научил от Аделхайд, баща му след продължителна борба беше стигнал до прозрението, че дългът към Бог е по-различен и по-суров, когато човек не е принуден да води постоянна битка за своето препитание. Баща му бе разбрал, че този дълг не се състои само в почитане на небесните повели, а трябва да бъде изпълнен сред хората, на земята. И това така здраво е било влязло в душата му, че той не е разчитал само на Аделхайд, а сам е решил да отиде при него през нощта под Скарфиел, за да му го каже сам — да, той се беше борил дни наред с неловкостта, която двамата изпитваха един към друг, беше се борил, защото сърцето му го е карало да отиде и да сподели с него новата си представа за живота, спечелена с толкова много страдание, а през нощта студеният вятър на планината го бе тласнал към смъртта. Това беше последният път, когато Даг бе видял баща си жив и преодолял неловкостта си.

Даг дръпна едно от чекмеджетата на шкафа и извади от там връзка документи. Бяха същите, които се намираха пред него — със същите мисли — в онзи ден през есента, когато Аделхайд влезе и той ги покри с книгата.

Сега ги сложи в джоба си, затвори чекмеджето и застина в размисъл. След това се приближи до прозореца, отвори го и погледна навън в пролетната вечер. Пролетта обаче още я нямаше. Наистина, в началото на месеца имаше няколко дни меко време, през които ледът в реката и във вътрешността на горските езера беше започнал да се пропуква и бе дошло времето за раздвижване на ледовете, но след това отново бе станало мразовито и пак бе настъпило време за шейни, а сега се дочуваше далечният рев на реката и прашенето на леда.

Той пое опияняващия дъх на суровото време — на идваща пролет и сняг, и се изправи. Трябваше вече да осъществи намерението си и да отиде в града, при адвоката. Сутринта щеше да тръгне.

Има тайни в ума на човек, за които не подозират дори и най-близките му хора.

Аделхайд имаше чувството, че вътре в Даг има нещо, дълбоко под всичко онова, което тя познаваше. Тя имаше ключа към тази тайна пред себе си, но не го забелязваше.

Трима души бяха събудили Стария Даг от дълбокия му сън, като и тримата Даг ги познаваше, бяха оказали влияние и върху него — през младостта му, когато се оформя мисленето на човек, а всичко по-нататък в живота е пътуване обратно, толкова дълго, колкото умът е още свеж.

Тримата бяха: майката на Даг с нейната сърдечност, леля Дортея с нейните чувствителност, внимание и грижи и стария капитан Клинге с възгледите му за човешките бедност и нещастие.

Даг бе бродил из горите, но не бе пропуснал да види смазани от мъка хора, идващи в имението да просят милост и тръгващи си още по-смазани — в суровото време на баща му. И той не бе в състояние да пропусне изражението в очите на леля Дортея и на капитан Клинге, които имаха дързостта да кажат мнението си на Стария Даг за хората, които идваха и си отиваха.

С изострените си сетива Даг бе видял от поведението и делата на баща си много повече, отколкото предполагаха всички, и бе размишлявал върху тях през хилядите часове в гората край нощния огън.

Никой не може да зърне по планинските височини или в горите повече прояви на човешка дребнавост, от тези, които е донесъл със себе си, а светогледът му може да станат по-ясен, когато застане там, нависоко.

Даг бе един от най-мълчаливите хора на света и никой не подозираше колко много разсъждава върху това, което е видял. Той се усмихна с тъжна полуусмивка при спомена за нощта на Скарфиел, когато баща му бе изрекъл тези думи:

— Алчността на тези, които са имали превес над другите, тя прави живота на повечето хора така непоносим.

Той не можеше да сподели това с Аделхайд, но светогледът му трябваше да бъде изразен — и то на дело, преди да бъде описан с думи.

Даг затвори прозореца и се насочи към залата, но неочаквано спря в средата на стаята.

Бе застинал, с посивяла коса над челото, близо петдесетгодишен, но като в младостта си… почти.

25

Хората се стичаха от всички страни.

Мостът го нямаше.

И най-лошото беше, че на него бе имало едно хлапе.

Група деца си бяха играли на прогнилия мост, на момчетата винаги им се иска да бъдат там, където има напрежение.

Отдавна никой не минаваше по моста, а по-разумните предупреждаваха, че през пролетта заради движението на ледовете водата ще го отнесе, толкова прогнил е; но точно това привличаше децата. Мостът си стоеше от край време там, трябваше да издържи и днес. И така се стигна до инцидента.

Всички останали се бяха спасили на брега, когато мостът изтрещял, но малкият Ивер Тиернбротен, който пропуснал момента да побегне, беше паднал, но бе успял да се вкопчи за една заледена подпора в средата на реката и сега не можеше да се придвижи нито напред, нито назад — под него се носеше придошлата река, а ледени късове се удряха в останките от моста и създаваха въртопи. След моста в реката имаше бързей, който притегляше леда към себе си, а надвисналите останки от моста и оцелелите подпори се клатеха, заплашвайки всеки миг да се стоварят и да бъдат отнесени от водата.

На двата брега на реката се бяха събрали хора и трепереха от ужас как пред очите им един млад живот ще се озове на дъното. Защото детето на подпората беше обречено.

По останките на моста, които висяха вляво, не можеше да се стигне до момчето, а и никаква лодка нямаше да успее да се промъкне между парчетата лед.

Мъже, жени и деца надойдоха от всички страни, но не можеха да сторят нищо друго, освен да стоят и да слушат гърма на реката и сърцераздирателните писъци на бедното дете, както и да гледат как ледените късове събарят и повличаха подпора след подпора, останали от моста.

Времето беше тежко и сиво, със забързани облаци, а и вечерта се спускаше.

Един мъж се появи от юг. Явно беше видял тълпата хора край реката и срутения мост, защото изкачи пътя с коня и спря.

Всички видяха кой беше той.

Няколко момчета се затичаха нагоре по пътеката от моста към пътя, за да му кажат какво става.

Даг Бьорндал беше на път за вкъщи, след като бе ходил в града. Едва чул от момчетата задъханите им думи, той насочи коня надолу към моста. Въздишка на облекчение се разнесе сред всички при неговото пристигане. Не че можеше да постигне нещо, но щом тук имаше един Бьорндал, другите сякаш бяха освободени от отговорност. Даг спря коня, където пътят се спускаше надолу към моста, и отправи поглед натам, без да слиза от шейната. Всички се втренчиха в него, очаквайки той да поклати глава. Но той поглеждаше надолу към реката, после отново вдигаше поглед и се почесваше по челото.

Момчето на подпората вероятно беше изпаднало за известно време в безсъзнание, защото дълго време не се бе чул никакъв звук от него, но сега то отново извика така пронизително, че хората потрепериха до мозъка на костите си.

Даг отби коня от пътя и подкара към най-високия край на брега. Вероятно искаше да разгледа по-добре положението. За хората на отсрещния бряг конят и мъжът в шейната се открояваха с тъмните си очертания на фона на вечерното небе и бяха като призрачно видение, и предизвикаха в тях очакване за необикновени събития.

Тези, които бяха на същия бряг с Даг, се стекоха към него. Застанаха на почетно разстояние, но достатъчно близо, за да видят силното му лице и спокойния му поглед, който се плъзгаше нагоре и надолу по реката, и ръцете му, които си играеха леко с юздите и държаха в готовност коня. Сред тях имаше и хора, очакващи свръхестествени събития. Те видяха как погледът му се прикова в нещо в реката и го следеше как идва по-близо и по-близо.

В мнозина се събудиха спомени за легенди и предания от древни и по-нови времена за мъжете Бьорндал и техните безумно смели, чак непонятни, подвизи. Всеки, който беше достатъчно възрастен, беше слушал за времето, когато Стария Даг бе избегнал смъртта в една луда надпревара кой ще стигне пръв до църквата в Боргланд. И всеки беше чувал за Даг, който сега седеше тук, в шейната и неговото предизвикателство да се изкачи на планината; беше истинско чудо, че той се бе върнал към живота.

Но никой не беше чувал някой да се осмели да се спусне с шейната си, бърз като светкавица, по ледените парчета в момент, в който те се притискат едно в друго, и затова никой дори и не подозираше, че Даг стоеше и очакваше именно такъв момент. Това беше безумна смелост — тук, където течението беше толкова широко, а прогнилите подпори, останали от моста, бяха единствената опора при бързея. Даг бе забелязал всичко това, но…

Една жена, която бе стояла досега съвсем долу до моста, дойде при останалите. Беше майката на момчето. Бе вдигнала престилката си към лицето и плачеше силно, пробивайки си път през тълпата към Даг.

— Помогнете, за бога — проплака тя.

Очите на Даг следяха една голяма ледена плоча, която плуваше към моста, достигна го и се зацепи сред подпорите. След нея се появиха и други по-малки парчета, които се натрупаха около нея пред отломките от моста. Отломките трещяха и се клатеха, а течението под тях тътнеше и теглеше, но нови парчета лед продължаваха да прииждат и да се насъбират около останалите.

Момчето изпищя отново и сега в гласа му звучеше неудържима паника. Майка му проплака отново и занарежда същите думи, които се забиваха в ушите на Даг.

Той имаше синове, които някога бяха на същата възраст като това мъниче и той ги обичаше силно.

С поглед, насочен към реката, той рече тихо, като че ли отговор на риданията на майката:

— Ще се направи достатъчно, за Бог, да!

След това отпусна юздите и камшикът шибна коня.

Като вихър шейната се спусна надолу, вдигна снега във въздуха и тръгна по леда на реката.

Копитата на коня изчаткаха върху леда и пръски вода излетяха високо в небето, единият крак беше във водата, но трите бяха на повърхността и той се понесе вихрено над реката.

Даг се наведе надясно извън шейната, посегна с ръката си навън, сграбчи момчето и го притисна към себе си, тогава… руините на моста не издържаха. Конят, шейната, ледът и подпорите, всичко се сгромоляса в бързея и потъна в реката като дим…

Никой не знаеше, че е гледал това с отворени очи, но всички го видяха.

Мина доста време, преди някой да може да се помръдне, но изведнъж всички се засуетиха и се втурнаха един след друг надолу по брега на реката.

Един мъж бе достатъчно запазил присъствие на духа си, за да впрегне каруцата си и да поеме на север, за да извести хората там.

Много каруци и хора със запалени факли излязоха от Бьорндал през нощта. За да могат да претърсят и двата бряга под светлината на факлите, те се разделиха в началото на селището, като едната група мина реката през северния мост.

Аделхайд излизаше от стаята си отново и отново на терасата, като продължително се взираше със съсредоточен поглед в мрака към тъмните склонове на Хамарбьо.

Вече мислеше да се прибере, когато съзря слаба светлинка високо в гората. Светлината изчезна, след това се появи отново и тя ясно видя, че това бяха факли. Те се приближаваха бавно — о, толкова бавно — надолу по склона. Аделхайд затвори очи и залитна назад към вратата, но се съвзе и отново се загледа. Когато те завиха към двора на Хамарбьо, светлината се плъзна по къщите на поляната.

Но те не продължиха. Защо спряха там?

Когато сякаш чу звук от камбана, като ехо от звъна при погребението на Стария Даг, тя се чу да прошепва между камбанните удари:

— Взимат Ун за нощно бдение. Даг е мъртъв.

Малкия Даг беше този, който забеляза на едно затънтено място в реката лицето на баща си, заедно с Мартин Хогер нагази във водата и двамата извадиха Даг заедно с детето, което той все още държеше прегърнато с едната си ръка.

На лявото слепоочие на Даг имаше рана от ледено парче или кол; този удар вероятно бе причинил смъртта според Мартин, в противен случай той навярно е щял да изплува с детето. Даг и друг път бе минавал с шейна по лед, както и друг път бе потъвал. Той вероятно е бил наясно колко опасно е, но не е могъл да издържи да гледа детето там във водата, прецени Мартин и след малко добави.

— Даг беше толкова състрадателен, какъвто не се среща.

Не само Ун беше по пътя за къщата. Някой бе отишъл в Боргланд, при госпожица Рамер. Хората бяха преценили, че вероятно Аделхайд ще има нужда от нея.

Когато лелята отиде в стаята й, Аделхайд лежеше на пода в несвяст.

Едва на третия ден Аделхайд бе в състояние да слезе с нея в старата кухня. Ун бе наредила да положат Даг тук „Защото е живял най-много в това помещение“ — каза тя, но вероятно имаше и друга причина.

Поддържаха огън в огнището, докато дойде Аделхайд.

Даг лежеше на леглото, като дясната му страна беше към помещението, а лявата — към стената. Светлината на огъня хвърляше топъл блясък върху красивото му лице.

Аделхайд си спомни една нощ отпреди двадесет години, когато се бе промъкнала тук в обиталището на едно пораснало момче.

Стоя неподвижно и дълго го гледаше, преди да се срине изведнъж върху леглото.

До долния край на леглото стоеше Ун Хамарбьо със застинало лице. Тя наближаваше седемдесетте, но изпълняваше неуморна задължението си — така, както Старата Ане го беше правила.

На вратата застана госпожица Рамер. Беше на седемдесет и две години, състарена и доста по-занемарена от преди. Косата й беше бяла, а гласът й — сух и старчески, но тя все още откровено с всеки.

Отиде до Аделхайд, когато сълзите й утихнаха за момент, хвана я за ръка и я вдигна.

— Над мъж като Даг не трябва да се плаче. Той пожертва живота си заради друг… човек не може да се издигне по-високо от това.

Аделхайд си спомни предсказанието на Ане Хамарбьо, за което бе чела в записките на майката на Даг, и се обърна още веднъж от вратата, като се вгледа продължително в лицето на Даг, което блестеше от отблясъка на огъня в мрака над леглото.

26

Този път отне време на Аделхайд да се вдигне на крака и когато в края на лятото тя отново започна да излиза навън, хората дълго гледаха след нея. Както лицето, така и осанката й изглеждаха състарени с години през тези месеци.

Сивер Бакпе не беше още остарял и продължаваше да се грижи за стопанските дела в Бьорндал и Боргланд, както му беше казал Стария Даг, а Евен Стайнрюд му беше помощник, като един ден той щеше да поеме нещата.

За горите грижа имаше Мартин Хогер и всичко там си беше като преди.

Момчетата бяха навсякъде, където имаше работа, и се втурваха към всичко с младежки хъс, а през останалото време скитаха с пушки и кучета в горите и вървяха по същите пътища в блатата, планините и поляните, по които бе вървял в младите си и зрели години Стария Даг, а после и баща им, неспирно през целия си живот; те спяха нощем в колибите и край огъня под нощното небе, както беше правил това от прастари времена целият техен род.

Една вечер Аделхайд седеше над тефтерите в кабинета.

Беше есен, валеше и вилнееше буря отвън. Вятърът ревеше през комина, дъждът обливаше стъклата на прозорците. Постепенно тя беше живнала през есента. Леля Елеоноре я посещаваше загрижено, и често й припомняше думите Стария Даг, които думи Аделхайд й бе сподели някога: че каквото и да става, човек трябва да върви напред — напред през целия свой живот.

Току-що бе внесла ред в тефтерите, защото се бе натрупала много работа, а и неусетно в нея се бе пробудил силният й характер и тя бе започнала отново да се чувства уютно в кабинета. Да, малките цифри явно бяха събудили в нея нещо, което беше в кръвта й от поколения. И тъй като сега трябваше да се оправя сама, тя отново бе обсебена от идеята да подсигури себе си и момчетата.

Бе изчислила всички суми — вноските от южните райони и какви суми от лихви трябваше да се добавят, също и каква сума щеше да се получи с течение на годините от сметката в банката.

Беше се съсредоточила в кабинета върху сметките, когато чу шум от пристигащ кон с файтон в двора. Чу гласове, на госпожица Крюсе и на някакъв мъж. Стана и излезе в коридора. Беше един господин от града, който й се стори познат, но не можеше да се сети кой е, докато той не си каза името.

Беше адвокатът на Даг — да, беше адвокат и на Стария Даг, така че бе отлично запознат с делата на Бьорндал.

Бе дошъл да поговори с нея за някои неща, но трябваше преди това да се настани в някоя стая и да се преоблече след пътуването в това кучешко време. Госпожица Крюсе го отведе в синята стая на новата къща.

Масата в залата беше сложена и адвокатът се оказа приказлив човек, който разказа любопитни неща за града и други страни по света. Момчетата слушаха с вълнение всичко, а и за Аделхайд това беше един освежаващ полъх отвън, но тя беше и леко неспокойна, защото не знаеше какво бе накарало един толкова зает човек да тръгне на такова дълго пътуване.

Седнаха в кабинета — Аделхайд и адвокатът. Имаше нещо за пиене и лула тютюн, както се полага, и той бързо успя да насочи разговора към онова, което се бе случило, като накрая стигна до причината, довела го тук.

Даг ходил при него при последното си пътуване до града и бил занесъл всичките документи за залози от имотите в южните части. Заявил, че иска да се откаже от тях. Пожелал това да бъде отбелязано върху документите и приготвено за подписа му, след което адвокатът трябвало да ги изпрати на длъжниците, като по този начин дълговете им щели да се смятат за уредени. Имал достатъчно за себе си и за семейството си и нямало никаква причина да тласка към катастрофа някого с такива документи.

Адвокатът не бил чувал никога досега за такава нелепост — да се откажеш от такива огромни суми. Казал на Даг, че подготвянето на документите изисква време и заверка, и затова той ще може да ги подпише следващия път, когато дойде в града.

Постъпил така, за да даде възможност на Даг спокойно да помисли върху това, но сега вече Даг го нямаше. Изчакал шест месеца, за да не я безпокои скоро след нещастието, но сега бил дошъл с надеждата, че Аделхайд ще му бъде благодарна, че е отклонил искането, и ще го възнагради с една голяма част от богатствата, които бил спасил за нея и синовете й.

Внимателно той даде да се разбере, че е чул за инцидента с Даг в планината, след който умът му вече не бил като на останалите хора. Спомена и нещо за това как всички заможни семейства обикновено закъсват заради това, че някой наследник пропилява спечеленото от прадедите му, но каза и доста хубави думи за Стария Даг, който бил внимателен и далновиден човек, и че ще е жалко, ако постигнатото от него загине по този начин.

Първоначално Аделхайд не знаеше как да прецени и какво да реши. Можеше да си обясни нещата с документите за залог с промяната в последно време в Даг, но всичко, което адвокатът бе разказал, беше съвсем просто и ясно, защото дълбоко в себе си тя не разбираше защо такива големи суми трябва да се подаряват. Тя и без друго трудно можеше да разбере защо Даг се бе отказал миналата есен от лихвите за една година по тези дългове и тя отдавна си мислеше да слезе в мазето и да види всички документи в сандъка.

Във всичките мисли за Даг и целия този случай единствено ясни бяха цифрите, а когато боравим с тях, трябва да сме точни — така я беше учила баба й, — от цифрите не трябва да се отказваме, нито да ги намаляваме.

Докато водеше адвоката през залата към новата къща, където щеше да пренощува, тя беше напълно съгласна с него, но в нощните часове след това видя пред себе си лицето на Даг, силно и ясно, както тогава в залата, когото й бе казал, че не е щастлив, когато хората, които страдат заради бедността си, трябва да пестят и да идват с талерите, от които тук няма нужда. Тя знаеше от книжата, че тези пари не бяха от изключителна нужда за нея и момчетата, но ако ги имаше, те й гарантираха спокойствие.

Аделхайд лесно не можеше да намери покой заради очите на Даг. Тя се събуждаше през нощта и го виждаше, после се яви и в съня й, категоричен, светъл и сериозен, затова, когато се зазори, тя стана и прати файтон, за да доведе леля Елеоноре.

Когато адвокатът мина тихомълком през преддверието, идвайки от кабинета, за да влезе в трапезарията за закуска, се появи и леля Елеоноре, която беше дошла през външната врата към преддверието.

Напоследък нещо я наболяваше единият крак и ходеше с бастун.

— Да, идвам ей сега, Аделхайд — каза тя. — Остарявам и съм тръгнала към гроба с пълна скорост, но пък се придвижвам все по-бавно, затова ще се наложи да ме търпиш още няколко години.

Аделхайд се засмя на черния й хумор и я покани на масата. След като се нахраниха, тя помоли адвоката да изчака за малко в залата, защото искаше да обсъди нещо с леля си.

Горе в стаята Аделхайд сподели с леля си какво й беше разказал адвокатът и я попита какво мисли по въпроса.

Ясният й отговор гласеше:

— Ще се погрижиш добре за документите и ще помолиш този жалък адвокат да изчезне възможно най-скоро.

— Да, но, лельо… — понечи да каже Аделхайд.

— Ако искаш някой ден да почиваш в мир, да не чувам никакво „но“ — прекъсна я остро леля й. — Нека господинът, който чака долу, да си тръгва. Ще говорим после.

Аделхайд слезе и изпрати адвоката с отговора, че ще задържи документите засега и ще помисли по въпроса.

Чак след като лелята чу как файтонът се отдалечава от къщата, излезе бавно от стаята, слезе по стълбите, влезе в кабинета, седна на стола до масата и зачака.

Аделхайд влезе и я погледна въпросително, когато седна зад бюрото.

— Да, какво трябва да направя? — попита тя.

— Трябва да се събудиш — каза леля й строго — и да започнеш да разбираш мъжа, с който сте създали деца на този свят. Разгърни първия лист и напиши това, което ти казвам: „По волята на мъжа ми, Даг Бьорндал, е платено…“ и пишеш сумата, името ти ще е от долу.

Аделхайд се втренчи в леля си, чието лице беше вече толкова сбръчкано, а косата й — сребристобяла. Дали разсъждаваше така ясно както преди? Или беше се състарила и душевно, както и физически?

— Сигурна ли си, че Даг… — започна Аделхайд.

— Да — отговори леля й рязко. — Все още не съм нито оглушала, нито ослепяла. Мога да схвана какво е имал предвид. Боргланд и Бьорндал са свободни от дългове, знаеш това, но знаеш ли какво е, когато всички останали са потънали в дългове? Тези две имения ще имат синовете ти в бъдеще и ако са старателни и трудолюбиви, както той смяташе, няма да се нуждаят от повече, а ако не станат свестни хора, тогава нито лихвите, нито документите за залог ще им помогнат. Да се освободиш от алчността, това е най-трудното изкуство в живота. Старецът се бореше с нея, но Даг отиде много по-далеч.

Леля Елеоноре се облегна тежко на бастуна си. Кракът я болеше, когато тя ставаше. Думите й прозвучаха с хрипкав сух глас:

— Тоя дойде от града, за да ни разкаже за разума на Даг… Ако парите са най-голямата възможност в живота, тогава Даг не беше наред с главата си, но ако животът изисква от нас да бъдем човешки същества с живи сърца, тогава Даг беше с главата си повече от всички хора, които съм срещала.

Лелята си тръгна, а Аделхайд започна да пише.

Есенната буря връхлиташе навън — от север, откъм планините, но горите я обуздаваха. След това зафучаваше мощна и страшна около къщите, над селището и… по целия свят…

1

Полицейски началник, блюстител на реда, скандинавското съответствие на шериф. — Б.пр.

2

Талер — Сребърна монета, в обръщение между XVI и XIX век в различни страни на Европа. — Б.пр.

3

„Помни смъртта“ или „Помни, че си смъртен“ (лат.). — Б.пр.

4

Норвежката ракия (бреневин) по онова време се приготвя от картофи, зърнени култури или дървесна целулоза. — Б.пр.

5

Името на Осло между 1624 и 1925 г. — Б.пр.

6

На 17 май 1814 г. там е подписана Норвежката конституция. — Б.пр.

7

Тингът е елементарна форма на парламент, при чиито събирания се изработват закони или се съдят техните нарушители — Б.пр.

8

Скилинг — голяма медна монета от XIX век. — Б.пр.

9

Католически и протестантски обред, свързан с навършването на пълнолетие. — Б.пр.

Content

Трюгве Гюлбрансен
Трилогия Бьорндал

Отвъд пеят горите

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Втора част

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Полъх от Планината на мъртвите

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

15

17

Втора част

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Път заобиколен няма

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Втора част

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

1