Никълъс Спаркс

Светлинка в нощта

(книга 1 от "Джеръми Марш")

1.

Джеръми Марш седеше сред публиката на живото предаване с чувството, че се набива прекалено много на очи. В този ранен декемврийски следобед сред присъстващите в студиото имаше не повече от пет-шест мъже и той беше един от тях. Облечен както винаги в черно, с тъмната си къдрава коса, светлосините очи и модерната напоследък еднодневна брада, той изглеждаше стопроцентов нюйоркчанин, какъвто си и беше. Докато изучаваше госта на сцената, успя да огледа тайничко седналата три реда по-нагоре блондинка. При неговата професия често му се налагаше да върши няколко неща едновременно, така че нямаше проблем. Марш беше разследващ журналист и в момента работеше по поредната си статия, а блондинката беше просто част от публиката. Въпреки това професионалният наблюдател нямаше как да не забележи колко привлекателна е тя в блузката без ръкави и изтърканите дънки. Но това си беше чисто журналистическо наблюдение и нищо друго.

Той тръсна глава и отново насочи вниманието си към госта на сцената. Този беше направо смешен. Твърдеше, че може да разговаря с духове, и докато се напрягаше да чуе гласовете от отвъдното, в светлината на телевизионните прожектори имаше вид на човек, измъчван от запек. Демонстрираше фалшива близост, сякаш беше брат или пръв приятел на всички в залата, но мнозинството от притаилата дъх от възхищение публика — включително блондинката и жената, с която медиумът разговаряше — го смяташе за паднал от рая. Което беше разбираемо, помисли си Джеръми, защото нали всички обични нам хора накрая се оказваха там? Духовете от отвъдното неизменно бяха заобиколени от ярка светлина и излъчваха мъдро спокойствие и ангелско блаженство. Той не бе чувал досега медиумът да се свързва с духове на умрели от друго място, освен от рая. Не се бе случвало починалият любим да каже, че го пекат на шиш или го пържат в казан с машинно масло. Но това бяха разсъждения на циник, призна си. Наложи му се също да признае, че шоуто беше от добрите. Тимъти Клосън беше майстор — много по-добър от шарлатаните, за които бе писал през годините.

— Знам, че е трудно — изрече Клосън в микрофона, — но Франк ти казва, че вече е време да го пуснеш да си отиде.

Джеръми имаше чувството, че жената, на която медиумът говореше с „ах, каква дълбока симпатия“, всеки момент щеше да припадне. Малко над петдесетте, със зелена раирана блуза и червена къдрава коса, която стърчеше във всички посоки, тя притискаше ръце към гърдите си толкова силно, че пръстите й бяха побелели от напрежението.

Клосън замълча за момент, вдигна ръка към челото си и се потопи отново в „отвъдния свят“, както го нарече. В настъпилата тишина зрителите се наклониха напред. Всички знаеха какво следва; това беше третият му клиент за днес. При този интерес не беше изненадващо, че Клосън е единственият известен гост на днешното популярно токшоу.

— Помниш ли писмото, което ти изпрати, преди да умре? — попита я той.

Жената ахна. Момчето от екипа придърпа микрофона по-близо до нея, за да могат всички насядали пред телевизорите да чуят възклицанието.

— Да, но откъде бихте могли… — заекна тя.

Клосън не я остави да довърши.

— Помниш ли думите му? — попита.

— Да — промълви жената.

Клосън кимна, като че ли той самият бе чел писмото.

— Ставаше дума за прошка, нали?

Седнала на дивана, водещата на най-популярното следобедно токшоу в Америка, премести поглед от Клосън към жената и обратно. Изглеждаше едновременно удивена и удовлетворена. Медиумите винаги действаха благотворно на рейтинга.

Жената срещу Клосън кимна и загледан в нея, Джеръми забеляза, че гримът започва да се стича по лицето й. Камерите веднага акцентираха върху това. Предаването достигна до кулминацията на драмата.

— Откъде бихте могли… — повтори тя.

— Говореше и за сестра ти също — измърмори като че на себе си той. — Не само за него и за вас.

Жената се изненада.

— За сестра ти Елън — добави медиумът и при това разкритие жената най-после се разрида. Сълзите бликнаха от очите й като от автоматична пръскачка. Клосън — безупречен в своя черен костюм и малко неподходяща за случая модерна прическа — продължи да кима към нея като онези поклащащи глави кученца, които хората слагат на колите си. Занемяла, публиката гледаше към жената.

— Франк ти остави и още нещо, нали? Нещо от вашето минало?

Въпреки горещината от прожекторите, жената пребледня. С ъгълчето на окото си Джеръми забеляза, че продуцентът вдига пръст и започва да го върти като хеликоптер. Трябваше да прекъснат за реклами. Клосън погледна натам, но погледът му остана непроницаем. Никой друг, освен Джеръми не забеляза размяната на погледи и се учуди, че зрителите не си задават въпроса как медиумите винаги успяват да укротят духовете на починалите в точния момент за рекламите.

Клосън продължи:

— Нещо, за което никой друг не знае. Нещо като ключ, прав ли съм?

Жената кимна и продължи да хлипа.

— И вие нямахте представа, че той го е запазил?

„Ето го необоримият аргумент“ — помисли си Джеръми, станал свидетел на още един сляпо вярващ в духове човек.

— Той е от хотела, където сте прекарали медения си месец. Франк го е сложил в писмото, за да го намериш и да си спомниш щастливите дни. Не иска да мислиш за него с болка, защото те обича.

— Ооох! — изплака жената.

Или възкликна. Може би простена. Джеръми не можа да определи точно от мястото, където седеше, защото звукът беше прекъснат от неочаквано бурно ръкопляскане. Изведнъж изключиха микрофоните. Камерите се отдалечиха. Звездният миг на жената от публиката приключи и тя се отпусна на стола си. Водещата стана от дивана и се обърна към камерата:

— Не забравяйте, че всичко това се предава на живо от нашето студио. Никой от тези хора не се познава с Тимъти Клосън. — Тя се усмихна. — Ще се върнем след рекламите за още един сеанс.

Ръкоплясканията се засилиха и шоуто прекъсна за реклами. Джеръми се облегна назад.

Като разследващ журналист, проявяващ интерес към света на науката, той бе изградил кариерата си, пишейки за такива хора. През повечето време харесваше работата си и се гордееше, че упражнява специална професия, изцяло в служба на обществото, поради което правата й бяха защитени в Първата поправка на Конституцията на Съединените щати. В своята колонка в списание „Сайънтифик Американ“ той бе интервюирал не един и двама Нобелови лауреати, бе обяснил теориите на Стивън Хокинг и Айнщайн на популярен език и веднъж дори бе успял да разбуни обществения дух и Министерството на здравеопазването беше принудено да изтегли от пазара опасен антидепресант. Имаше обширна и добре подплатена с факти и доказателства статия за проекта „Касини“, за сгрешената оптика на космическия телескоп „Хъбъл“ и беше един от първите, обявили експериментите в Юта за предизвикване на студен ядрен синтез за измама.

За жалост колкото и впечатляваща да беше, неговата колонка не му осигуряваше достатъчно средства и за да плаща сметките си, се налагаше да поема допълнителната работа като независим журналист, а всеки независим журналист знае, че за да събуди интерес у редакторите на различните вестници и списания, трябва да се превърне в ловец на нестандартни истории. По този повод обсегът на темите му се разшири неимоверно, включвайки „каквото и да е, само да е необичайно“, и той посвети последните петнайсет години от живота си на изнамиране и разследване на различни парапсихолози, спиритисти, енергийни лечители и медиуми. Разобличаваше ги, излагаше на показ техните лъжи и измами, влизаше в къщи, за които хората се кълняха, че са обитавани от духове, търсеше мистични същества и проучваше произхода на различни градски легенди. Скептик по природа, Джеръми притежаваше рядката дарба да обяснява сложни научни концепции така, че средностатистическият читател да може да ги разбере, и статиите му се препечатваха в стотици вестници и списания по света. За него популяризирането на науката беше важно и благородно дело, нищо, че публиката невинаги да го оценяваше. След публикуването на всяка своя статия той получаваше купища имейли и те често бяха подправяни с епитети като „идиот“, „простак“ и любимото му — „слуга на правителството“. Разследващата журналистика беше неблагодарна работа, както се бе убедил през годините. С такива мисли в главата си той огледа възбудената публика, опитвайки се да отгатне кого ще изберат след рекламите, като не пропусна да хвърли още един дискретен поглед към блондинката, която проверяваше червилото си в малкото си огледалце.

Джеръми бе проучил, че хората около него не са клакьори и след като участието на Клосън бе обявено предварително, всеки от тях се бе борил пред касата за билета си. Това означаваше, че публиката беше пълна с вярващи в живота след смъртта. За тях Клосън беше истински медиум. Защото, ако не разговаряше с мъртвите, как щеше да знае интимни подробности за съвършено непознати хора? Като всеки добър фокусник Клосън бе отработил репертоара си до съвършенство, ала Джеръми бе успял преди шоуто не само да разбере как действа той, но и да си набави снимков материал за доказателство.

За него разобличаването на Клосън щеше да бъде истинска победа, а и човекът си го заслужаваше, защото беше от най-лошата порода измамници. Но имаше и друго. Прагматикът у Джеръми разбираше, че подобна история ти се пада веднъж на години, и искаше да извлече всички дивиденти от нея. Клосън беше истинска знаменитост, а в Америка значение имаше единствено дали си известен. Щеше да се вдигне голям шум. Той се отпусна назад. Опита се да си представи какво би станало, ако Клосън го избере за следващата си жертва, въпреки че възможността беше едно на хиляда. Не го очакваше — да бъдеш избран от „великия“ Клосън беше като да спечелиш голямата награда на конните надбягвания в Санта Анита — и знаеше, че и без това държи в ръцете си страхотен материал. Все пак реши, че днес съдбата като никога може да се намеси в негова полза, и когато рекламите свършиха, в него се зароди слаба, абсолютно неоправдана надежда, че Клосън ще го избере.

И Господ, сякаш недостатъчно впечатлен от изявите на медиума на сцената, както впрочем и самият Джеръми, избра да се случи точно така.

Зимата бе сковала Манхатън преди три седмици и още го държеше в ледените си прегръдки. Студеният фронт от Канада се премести насам, температурите паднаха почти до нулата, от решетките на канализацията се издигнаха облаци пара, после се спуснаха върху студените тротоари и образуваха ледена корица. Но като че ли никой нямаше нищо против. Издръжливите нюйоркчани демонстрираха пълно равнодушие към капризите на времето. Петъчната вечер не биваше да се пропилява за нищо на света. Хората работеха цяла седмица на пълни обороти и нямаше да си пропуснат празничната вечер, особено когато имаше повод за празнуване. Нейт Джонсън, Алвин Бърнстейн и двайсетина приятели и колеги, някои от „Сайънтифик Американ“, вече се бяха събрали и надигаха чашите в чест на Джеръми. Бюджетът на журналиста по правило беше ограничен, но повечето от тях вече бяха успели добре да си пийнат и се забавляваха здравата, защото вечерта беше за сметка на Нейт.

Нейт беше агентът на Джеръми, а Алвин, оператор на свободна практика — най-добрият му приятел. Всички се бяха събрали в един модерен бар в горната част на Уест Сайд, за да отпразнуват появата на Джеръми в „На живо в най-гледаното време“ по телевизия ABC. Рекламите за участието му течаха по канала вече цяла седмица — на повечето от тях той беше на преден план или в центъра с обещание за голямо скандално разкритие — и в офиса на Нейт заваляха предложения за интервюта от цялата страна. Днес следобед се бяха обадили от списание „Пийпъл“ и Нейт му бе насрочил интервю за понеделник сутринта.

Времето не беше достатъчно за организиране на отделно помещение за събирането, но май никой нямаше нищо против. С дългия си гранитен бар и приглушена светлина, претъпканото с клиенти заведение приличаше на сборище на юпита. Облечени в спортни сака, предимно от туид, и с капаци на джобовете, журналистите от „Сайънтифик Американ“ се бяха струпали в един ъгъл и обсъждаха оживено последните новини. Останалите клиенти явно минаваха оттам след края на работния си ден на Уол Стрийт и Медисън Авеню. На облегалките на столовете бяха намятани италиански сака, вратовръзките „Хермес“ бяха разхлабени, навсякъде се виждаха мъже, чиято единствена цел беше да смаят присъстващите дами с блясъка на ролексите си. В дизайнерски дрехи и обувки с невъзможно високи токчета, жените, дошли директно от издателствата и рекламните агенции наблизо, отпиваха мартини и се правеха, че не се интересуват от мъжете. Джеръми бе хвърлил око на една висока червенокоска в другия край на бара и както му се стори, тя също поглеждаше към него. Той нямаше представа дали го бе разпознала от телевизионните реклами, или просто имаше нужда от компания. Тя отмести поглед, привидно незаинтересована, но след малко отново го погледна. Този път задържа погледа си малко по-дълго и той използва момента да вдигне чашата си.

— Хей, Джеръми, гледай тук — побутна го Нейт. — Ти си на екрана. Не те ли интересува как си се представил?

Джеръми откъсна поглед от червенокосата и вдигна очи към екрана. Видя се да седи срещу Даяна Сойер. „Странно — помисли си, — сякаш съм едновременно на две места.“ Изглеждаше му нереално. Всичко случило се през последните три седмици му изглеждаше нереално, въпреки дългия му стаж в медиите.

На екрана Даяна го представи като „най-уважавания журналист в областта на науката“. Това му стигаше, защото беше огромно признание, но имаше и още — Нейт вече преговаряше с „На живо в най-гледаното време“ за постоянна рубрика в предаването с възможност за допълнително участие в „Добро утро, Америка“. Много журналисти смятаха телевизията за по-маловажна в сравнение с другите по-сериозни медии, но повечето от тях тайно мислеха за нея като за Светия Граал, който ще ги доближи до големите пари, и по тази причина въпреки поздравленията и наздравиците въздухът тежеше от завист, чувство, толкова чуждо на Джеръми, колкото и пътуването в космоса. Но той имаше с какво да се гордее. Журналисти от неговата област не бяха долюбвани от медиите… до днес.

— Само уважаван ли те нарече тя? — попита Алвин. — След статиите ти за Голямата стъпка и легендата за атлантидите?

— Шшшт! — намеси се Нейт, загледан в телевизионния екран. — Опитвам се да чуя. Може да се окаже важно за кариерата на Джеръми.

Като агент Нейт не спираше да повтаря думите „може да се окаже важно за кариерата на Джеръми“, а „кариерата на Джеръми“ беше изключително важна за него, защото свободната практика не беше много доходоносна. Двамата се бяха запознали преди доста години, когато на Джеръми му се наложи да води преговори с едно издателство, а Нейт беше в началото на кариерата си. Оттогава двамата работеха заедно и нищо не можеше да ги раздели, защото междувременно бяха станали приятели.

— Както и да е — отказа се от критичната си забележка Алвин и се загледа в екрана.

Разговорът между Даяна Сойер и Джеръми беше към края си. На екрана зад тях течаха кадри от представянето му в дневното телевизионно шоу, където той се бе представил за човек, скърбящ за по-малкия си брат. Клосън призова духа на починалия брат.

— Той е с мен — заяви медиумът в един момент. — Иска да го оставиш да си тръгне, Тод.

Камерата улови лицето на Джеръми, изразяващо разстроен скърбящ брат. Чертите му се изкривиха от предполагаема болка. Клосън кимаше и редеше думи на симпатия и разбиране или се вцепеняваше, заслушан в гласа от отвъдното.

— Майка ви не е променила нищо в стаята му. Онази, която сте споделяли с него. Настоявала е да не променяте нищо и е трябвало да спите в нея нощ след нощ — продължи той.

— Да — простена Джеръми.

— Но вие сте се страхували там и в гнева си сте взели нещо негово, нещо много лично, и сте го заровили в задния двор.

— Да — промълви журналистът, твърде развълнуван, за да каже нещо повече.

— Неговите брекети.

— Оооох! — проплака Джеръми и закри лицето си с ръце.

— Той ви обича, Тод, и знайте, че сега чувства покой. Не ви се сърди…

— Аааах! — изплака отново Джеръми, лицето му се изкриви още повече.

Нейт наблюдаваше съсредоточено сцената и мълчеше. Алвин от своя страна се смееше с глас.

— Този човек заслужава „Оскар“ — извика и вдигна високо чашата си.

— Беше доста добре, нали? — захили се Джеръми.

— Млъкнете най-после — каза Нейт, без да крие раздразнението си. — Ще говорите по време на рекламите.

— Както и да е — каза отново Алвин.

„Както и да е“ беше любимата му фраза.

Картината на екрана се разфокусира, после се върна към Даяна и Джеръми, отново седнали един срещу друг.

— И нищо от казаното от Тимъти Клосън не е истина, така ли? — попита тя.

— Нито дума — отвърна той. — Както знаете, името ми не е Тод, имам петима братя и слава богу, всичките са живи и здрави.

Водещата държеше химикалката над един бележник, сякаш се готвеше да си води записки.

— Тогава как го прави Клосън?

— Ето как, Даяна — започна Джеръми.

Алвин вдигна украсената си с няколко пиърсинга вежда.

— Как я нарече? Просто Даяна? Сякаш сте първи дружки?

— Млъкнете, за бога! — повиши тон Нейт, все по-ядосан.

Джеръми продължаваше от екрана:

— Действията на Клосън са вариация на онова, което хората правят от стотици години. Той е добър психолог, умее да разчита емоциите на човека пред себе си и да улавя подадени неволно от клиента знаци.

— Да, но той е толкова конкретен. Не само с вас, но и с другите си гости. Говори с имена. Как го прави?

Джеръми сви рамене.

— Той ме чу преди шоуто да говоря за брат си Маркъс. Измислих си въображаем брат и разказах на висок глас за него.

— И как тази информация стигна до ушите му?

— Измамници като него използват различни трикове, микрофони и платени подслушвачи, които обикалят между публиката преди представлението. Преди да вляза в студиото, умишлено говорих с много хора и наблюдавах дали някой от тях няма да покаже засилен интерес към историята ми. Както и предполагах, един мъж прояви по-голямо любопитство от другите.

Зад тях на екрана кадрите от шоуто на Клосън бяха заменени от увеличена снимка, направена от Джеръми с малък, скрит в часовника му фотоапарат — високотехнологична играчка, закупена от него за сметка на „Сайънтифик Американ“. Той обичаше високотехнологичните играчки, особено когато ги получаваше за сметка на другите.

— Какво виждаме тук? — погледна Даяна към снимката.

— Този мъж — Джеръми посочи заснетия човек — беше в публиката. Представи се, че идва от Пеория. Направих тази снимка преди шоуто, докато разговаряхме с него. Моля, увеличете още!

Снимката беше увеличена и Джеръми се приближи до нея.

— Виждате ли малката значка със знамето на САЩ на ревера му? Тя не е там просто за красота. Всъщност представлява миниатюрен предавател, излъчващ към скрито записващо устройство.

Даяна смръщи вежди.

— Откъде знаете това?

— Случайно и аз имам такъв — каза Джеръми, вдигайки многозначително вежда. Той бръкна в джоба на сакото си и извади същата значка, прикрепена към дълъг кабел и предавател.

— Този модел е произведен в Израел. — Наведе се над значката и сега гласът му се чу през предавателя. — Мога да кажа, че е последна дума в шпионската техника. Чух, че се използва и от ЦРУ, но не мога да твърдя със сигурност. Но ви гарантирам, че технологията е авангардна — този малък микрофон може да улови разговор в шумна, пълна с хора зала и със специална филтрираща система да го изолира и изчисти.

Даяна огледа значката с интерес.

— Сигурен ли сте, че това наистина е микрофон, а не просто значка?

— Както знаете, от дълго време се ровя в миналото на Клосън и една седмица след шоуто успях да се снабдя с още снимки.

На екрана зад тях се появи нова снимка. Макар и недостатъчно ясна, беше очевидно, че на нея е мъжът със значката.

— Тази снимка е направена във Флорида пред офиса на Клосън. Както виждате, мъжът влиза в офиса. Той се казва Рекс Мур и е сътрудник на Клосън. Работи за него от две години.

— Охаа! — извика Алвин и останалата част от предаването, което и без това вървеше към края си, беше заглушена от дюдюканията и подсвиркванията на останалите — завистници и доброжелатели. Безплатното пиене бе свършило своята магия и след края на предаването всички поздравяваха Джеръми.

— Беше фантастичен — каза Нейт.

На четирийсет и три години, нисък, оплешивяващ и със слабост към костюми поне с един номер по-малки от размера му, Нейт кипеше от енергия и като повечето агенти излъчваше оптимизъм.

— Благодаря — каза Джеръми и допи бирата си.

— Това е голяма стъпка напред в кариерата ти — продължи Нейт. — Твоят билет за редовно телевизионно шоу. Край на драсканиците за скапани списания, край на историите за НЛО. Винаги съм казвал, че с тази външност си роден за телевизия.

— Винаги си казвал, да — извъртя очи Джеръми с маниера на човек, цитиращ заучена лекция.

— Не, сериозно ти казвам. Продуцентите на „Най-гледаното време“ и „Добро утро, Америка“ продължават да звънят, искат те за постоянен гост в техните предавания. Нали разбираш, за въпроси от рода на: „Как ще коментирате последната революционна научна новина“ и така нататък. Каква ти стъпка, това си е огромен скок напред за репортер от научно списание.

— Аз не съм репортер — изсумтя Джеръми. — Аз съм журналист.

— Добре де, журналист — махна с ръка Нейт. — Както винаги съм казвал — ти просто си създаден за телевизионния екран.

— Признавам, Нейт има право — смигна Алвин. — Как иначе можем да си обясним факта, че си по-популярен сред жените от мен, въпреки липсата на всякаква индивидуалност?

Алвин и Джеръми обикаляха баровете от години и се опитваха да свалят жени, къде с успех, къде не.

Джеръми се засмя. Алвин Бърнстейн, чието име будеше асоциации за очилат държавен чиновник, един от безбройните чиновници с обувки „Флоршейм“ и куфарче за документи — изобщо не изглеждаше като Алвин Бърнстейн. Някога като тийнейджър той бе гледал Еди Мърфи в „Лунатик“ и бе решил да превърне коженото облекло в свой стил. Гардеробът му ужасяваше неговия баща, Мелвин — очилат държавен чиновник, който носеше обувки „Флоршейм“ и ходеше на работа с куфарче. За щастие кожените дрехи отговаряха на безбройните му татуировки. Алвин смяташе, че татуировките му са доказателство за неговия уникален естетичен вкус. Този уникален естетичен вкус можеше да се види на двете му ръце чак до раменете и всяка една от тях допълваше впечатлението от надупчените с десетки пиърсинги уши.

— Е, какво става с онова пътуване на юг? Реши ли дали ще се заемеш с разследването на онази история за духове? — попита Нейт. Джеръми си представи ясно как колелцата в мозъка на агента му защракаха и зацъкаха. — След интервюто ти за „Пийпъл“ имам предвид.

Джеръми отметна падналия кичур от очите си и даде знак на бармана да му донесе още една бира.

— Да, защо не? Телевизия или не, аз трябва да плащам сметки и мисля, че все ще изкарам нещо за моята колонка от това.

— Но ще поддържаме контакт, нали? Няма да е като оня път, когато се вмъкна под прикритие в „Светите и праведните“? — Той говореше за статията му от шест хиляди думи, свързани с религиозния култ „Светите и праведните“, написана от Джеръми за „Венити Феър“. Тогава за три месеца бе прекъснал всякакви връзки със света.

— Ще поддържаме — успокои го Джеръми. — Тази история не е такава. Отивам за не повече от седмица. „Мистериозни светлини в местното гробище“. Нищо особено.

— При всички случаи ще ти трябва оператор — обади се Алвин.

Той го погледна с любопитство.

— Защо? Да не би да ти се идва?

— Естествено, че ми се идва. Да замина на юг през зимата и да срещна една от онези прочути южни красавици, докато ти работиш! Това ще бъде върхът. Чувал съм, че южнячките могат да побъркат мъжа, в добрия смисъл на думата, де. Ще бъде една екзотична ваканция.

— Следващата седмица не трябва ли да снимаш нещо за „Закон и ред“?

Колкото и странно да изглеждаше, Алвин имаше безупречна репутация на професионалист и услугите му се търсеха много.

— Да, но ще приключа преди уикенда — отвърна той. — И ако мислиш сериозно за телевизионна кариера, както те съветва Нейт, няма да е зле да направим няколко прилични кадри на тези мистериозни светлини.

— При положение, че изобщо има такива.

— Ти иди, направи предварително проучване и ми се обади. Календарът ми е отворен.

— Дори и да свети нещо, това не е кой знае каква история — предупреди го Джеръми. — Никой в телевизията няма да се заинтересува.

— Не и досега — каза Алвин. — Но след представянето ти по телевизията тази вечер ще се заинтересуват. Знаеш как е там. Всички продуценти гонят собствените си опашки в опит да открият следващия голям бум. Щом в „Добро утро, Америка“ изведнъж са се запалили по теб, бас държа, че от „Днес“ ще се обадят всеки момент, а след тях на вратата ще почука и „Дейтлайн“. Нито един продуцент няма да остане назад. Защото това означава да ги уволнят. Никой от тях не би искал да обяснява на шефовете си защо е изпуснал влака. Повярвай ми, аз работя в телевизия и ги познавам добре.

— Той е прав — намеси се Нейт. — Никой не знае как ще се развият нещата и не е зле човек да си начертае план. Тази вечер спечели много точки. Не ги пропилявай. И ако разкриеш нещо интересно с онези светлини, то непременно ще наклони везните в твоя полза и ще улесни решението на „Най-гледаното време“ и „Добро утро, Америка“.

Джеръми се вгледа в агента си.

— Ама ти сериозно ли? Това е незначителна история. Реших да я направя, само защото имам нужда от малко почивка след Клосън. Той ми отне цели четири месеца.

— Ама пък виж какво ти донесе — сложи Нейт ръка на рамото му. — Може да е партенка, но с добри кадри и подходяща история зад тях не се знае какво ще излезе, нали?

Джеръми замълча за момент, после сви рамене.

— Добре — каза и погледна Алвин. — Тръгвам във вторник. Виж дали ще можеш да дойдеш в петък. Ще ти се обадя за подробности.

Алвин вдигна бирата си и отпи.

— Голи! — извика той, имитирайки Гомер Пайл от популярното шоу. — Отлитам за страната на пясъците и свинските бели бъбреци. Обещавам да не те охарчвам много.

Джеръми се засмя.

— Бил ли си някога на юг?

— Не, а ти?

— Ходил съм в Ню Орлиънс и Атланта — призна той. — Но те са градове, а градовете навсякъде са едни и същи. Този път трябва да стигнем до истинския Юг. Гробището е в малко градче Бун Крийк в Северна Каролина. Трябва да видиш уебсайта му. Показва ни цъфнали през април азалии и кучешки дрян и ни запознава гордо с портрета на най-изтъкнатия си гражданин. Някой си Норуд Джеферсън.

— Кой? — сви вежди Алвин.

— Един политик. Бил е в щатския сенат на Северна Каролина от 1907 до 1916 година.

— На кого му пука?

— И аз това се питам — кимна Джеръми, хвърли поглед през бара и остана разочарован, когато видя, че червенокосата си е тръгнала.

— Къде точно се намира, казваш?

— Между „по средата на нищото“ и „къде по-точно е това“. Ще спя на място, наречено „Грийнлийв Котиджис“, описано в рекламата като пасторално и провинциално, но все пак модерно. Каквото и да значи това.

— Ще си бъде истинско приключение — засмя се Алвин.

— Не се тревожи. Сигурен съм, че ще паснеш на мястото.

— Сигурен си?

— Напълно — каза Джеръми и посочи кожените дрехи, татуировките и пиърсинга. — Дори подозирам, че ще искат да те осиновят.

2.

Във вторник малко след дванайсет, на другия ден след интервюто за списание „Пийпъл“, Джеръми пристигна в Северна Каролина. Когато заминаваше, в Ню Йорк беше мрачно и студено, очакваше се сняг. Тук, с ясносиньото небе, зимата изглеждаше отдавна отминала.

Според картата, която си купи от магазина за сувенири на летището, Бун Крийк се намираше в окръг Памлико, на сто и шейсет километра от Райли и — ако пътят дотам можеше да се вземе за някакъв показател — далеч от цивилизацията. Релефът от двете страни на пътя беше равен и гол, интересен колкото тесто за палачинки. Фермите бяха разделени от хилави пожълтели борчета и предвид мижавия трафик те бяха единственото, което спасяваше Джеръми от пълната скука.

Все пак трябваше да признае, че не е толкова зле. Поне в онази част с шофирането. Всеки знаеше, че леката вибрация на гумите, ревът на двигателя и високата скорост увеличават притока на адреналин, особено при мъжете (веднъж беше писал статия за това). Животът в града превръщаше притежаването на автомобил в излишен лукс и той не оправдаваше разходите за поддържането му. Предпочиташе да пътува в претъпканото метро или със стари раздрънкани таксита. Придвижването из града беше изнервящо, напрегнато и в зависимост от шофьора на таксито дори опасно за живота, но като кореняк нюйоркчанин той отдавна бе приел това за един от вълнуващите аспекти на града, наричан от него дом.

Мислите му се понесоха към бившата му жена. Мария би харесала това пътуване. В първите години от брака им те често си наемаха автомобил и отиваха в планината или на плаж, доволни да прекарат часове на пътя. Мария работеше като журналист в списание „Ел“ и двамата се бяха запознали на едно парти в редакцията. Когато я попита иска ли да дойде с него до близкото барче за по едно кафе, нямаше представа, че това ще е единствената жена, която някога щеше да обича. В началото дори си бе помислил, че е грешка да я кани на кафе, защото на пръв поглед му се стори, че нямат никакви допирни точки. Тя беше прекалено напориста и емоционална, но после, когато я целуна пред дома й, любовта го помете като ураган.

Впоследствие започна да цени нейната борбеност и безпогрешния й усет за хората, както и способността й да го приема без остатък и без да го съди, независимо дали беше за добро или за лошо. Година по-късно, заобиколени от приятели и роднини, двамата се озоваха в църквата. Тогава Джеръми беше на двайсет и шест, още нямаше своя колонка в „Сайънтифик Американ“, но вече градеше репутацията си на добър и способен журналист. Двамата едва успяваха да плащат наема на малкия си апартамент в Бруклин. За него онези години бяха трудни, но определено най-щастливите в живота му. Смяташе, че бракът им е стабилен, но както се оказа по-късно — бил е изграден върху пясъчна основа. В началото проблемът беше ясен и прост: нейната работа я закотвяше в града, докато той пътуваше непрекъснато в преследване на голямата история. Отсъстваше със седмици и въпреки уверенията й, че може да се справи с това, постепенно бе осъзнала, че няма да издържи дълго. Две години след сватбата, по време на подготовката му за поредното пътуване, тя седна на леглото до него, стисна ръце в скута си и го погледна с големите си кафяви очи.

— Така не става — заяви. Помълча, после продължи: — Ти никога не си вкъщи и това не е честно спрямо мен. Не е честно спрямо двама ни.

— Искаш да напусна ли? — попита той, усещайки надигащата се в гърдите му паника.

— Не, не искам да напускаш, но може да потърсиш нещо по-спокойно. Например в „Таймс“. Или в „Поуст“. Може и в „Дейли Нюз“.

— Това няма да продължи вечно — защити се той. — Още малко и ще уседна.

— Така каза и преди шест месеца — отбеляза тя. — Но аз не вярвам, че нещо ще се промени.

Поглеждайки назад, Джеръми разбра, че трябваше да приеме този разговор за предупреждение, каквото си беше, но тогава мислеше само за предстоящата задача. Трябваше да събере материал за статията си, този път в Лос Аламос. Когато я целуна за довиждане, тя му се усмихна несигурно и през целия полет той не можа да изтрие от съзнанието си странното й изражение, но когато се върна, Мария си беше същата и двамата прекараха уикенда в леглото. После тя започна да говори за дете и въпреки притесненията си той също се запали по идеята. Разбра, че му е простено, но защитната броня на тяхната връзка се бе пропукала и при всяко следващо пътуване излизаха все нови и нови пукнатини. Раздялата дойде след около година, месец след посещението им при онзи лекар в Горен Ийст Сайд, разкривайки им истина, за която никой от тях не бе предполагал. Това посещение предопредели края на връзката им в много по-голяма степен, отколкото неговите пътувания.

— Не мога да остана — каза му тя, когато напуснаха кабинета на лекаря. — Искам да бъда с теб и част от мен винаги ще те обича, но просто не мога.

Нямаше нужда да казва повече и след развода в кратките моменти на самосъжаление той често се питаше дали някога го бе обичала истински. Ядосваше се, че не опитаха да се преборят с това, че той не успя да я разбере. Но накрая интуицията му подсказа защо си бе отишла и той прие фактите, без да изпитва лоши чувства към нея. Те останаха в добри отношения и от време на време се чуваха по телефона. Три години по-късно тя се омъжи за един адвокат от Чапакуа, но той не намери сили да отиде на сватбата й.

Разводът им бе приключил преди седем години и ако трябваше да бъде честен, това беше единственото тъжно нещо, което някога му се бе случвало, въпреки че малко хора знаеха това. След Мария никога не беше сериозно нараняван, имаше активен социален живот и се бе измъкнал от детството без психологически травми, засегнали толкова много хора на неговата възраст. Братята и снахите, родителите и дори бабите и дядовците — и четиримата навършили деветдесет — бяха живи и здрави. И си бяха близки; само преди няколко седмици многобройният клан се бе събрал в дома на родителите му в Куинс, където бе отраснал, и всички прекараха чудесно. Джеръми имаше седемнайсет племенници. Превърнал се отново в ерген сред семейство от щастливо женени братя и сестри, той имаше късмет, че братята му бяха достатъчно съобразителни и нито веднъж не го попитаха защо се е развел.

Благодарение на тях той успя да преодолее раздялата без големи драми. През по-голямата част от времето. Наистина, понякога при подобни пътувания неочаквано се замисляше какво ли би било, ако нещата не се бяха развили така, но напоследък това му се случваше все по-рядко. Важното беше, че разводът не го настрои срещу нежния пол.

Преди няколко години му се наложи да направи научно изследване по въпроса, дали възприемането на красивото като такова е резултат на наложени от културата на човека правила, или е генетично заложено. За нуждите на проучването беше проведен експеримент. Красиви и не толкова привлекателни жени бяха помолени да подържат бебета и учените измериха дължината на времетраенето на зрителния контакт помежду им. Експериментът показа пряка зависимост между красотата и зрителния контакт: бебетата задържаха по-дълго погледа си върху красивите жени и резултатът беше в полза на твърдението, че възприемането на красотата ни е вродено. Проучването предизвика сериозен интерес в „Нюзуик“ и „Таймс“.

Джеръми реши да опровергае проучването в своята статия, защото според него то не вземаше предвид важни качества. Външната красота грабваше веднага погледа на човека, но той беше скептичен към красотата на супермоделите и знаеше, че повечето мъже изпитват същото. За него интелектът и страстта бяха далеч по-привлекателни и с времето ставаха все по-вълнуващи. За да бъдат дешифрирани, те изискваха много повече от един поглед и при по-дълга връзка външната красота минаваше на заден план.

Той написа, че красотата наистина побеждава в първия момент, но при средни и по-дълги периоди на връзка културните норми — най-вече онези, възприети от семейната среда — бяха по-важни. Редакторът намери идеята му за „твърде субективна“ и му предложи да напише нещо за прекомерната употреба на антибиотици в храната на пилетата, което водеше до сериозната заплаха да превърне стрептококите в следващата бубонна чума. Напълно обяснимо, беше си помислил тогава разочарованият Джеръми: редакторът беше вегетарианец и жена му беше красива и ярка като небето над Аляска.

Редактори! Отдавна бе установил, че повечето от тях са лицемери. Но като в повечето професии лицемерите бяха активни и политически удобни — оцелявайки, те държаха корпорациите над водата, тоест не само ти даваха работа, но и плащаха разноските.

Джеръми се радваше, че скоро ще напусне кораба, поне, Нейт беше на това мнение. Е, не напълно, разбира се. Вероятно Алвин беше прав, като казваше, че телевизионните продуценти не са по-различни от редакторите, но телевизията плащаше заплати, което означаваше, че ще може да подбира проектите си, а не да тича след всеки заек. Мария се оказа права за работата му. За петнайсет години тя не се бе променила с нищо. Статиите му бяха с по-висок рейтинг и благодарение на изградените през годините връзки може би събираше информацията по-лесно, но тези неща не променяха факта, че животът му минаваше в търсене на нови оригинални истории. Продължаваше да пише своята колонка в „Сайънтифик Американ“, но освен това трябваше да прави поне едно или две сериозни разследвания в годината, както и да напише петнайсетина по-малки статии, а понякога се занимаваше с дадена тема цял сезон. Коледа наближава? Напиши нещо за истинския Свети Николай, роден в Турция и станал епископ на Майра, известен със своята щедрост, любов към децата и грижа за моряците. Лятото идва? Какво ще кажеш за една статия за глобалното затопляне и за покачването на температурата с 0,8 градуса през последните сто години, което неминуемо ще доведе до трагични резултати, (1) превръщайки Съединените щати в нова Сахара, или как глобалното затопляне (2) може да предизвика нова ледникова епоха и да превърне САЩ в снежна тундра. Денят на благодарността от своя страна беше добър повод да кажем истината за живота на пилигримите, да знаят хората, че той не е минавал само в приятелски вечери с местните жители, но е включвал още гонения на вещици като в Салем, епидемии от едра шарка и кръвосмешения. Интервютата с известни учени и статии за различни сателити или проекти на НАСА бяха винаги добре дошли, защото бяха лесни за вместване, независимо от сезона, както и експозетата за наркотици (легални и нелегални), секс, проституция, хазарт, алкохолизъм, съдебни случаи, включващи големи маси от хора, и всичко, абсолютно всичко свързано със свръхестественото, въпреки че то нямаше нищо общо с науката, а с мошеници като Клосън.

Джеръми не можеше да не признае, че това не приличаше на кариера на журналист, както си я бе представял. Когато отиде в Колумбия — единствен той от братята си бе завършил колеж и беше първият във фамилията с диплома, факт, който майка му не забравяше да спомене пред непознати — той записа физика и химия с намерението да се отдаде на преподавателска дейност. Но една приятелка, която работеше в университетския вестник, го убеди да напише статия за отклоненията при оценяването на тестовете SAT. Статията се основаваше с две ръце на статистиката, но въпреки това доведе до вълна от студентски протести и Джеръми разбра, че има дарбата да пише. Изборът му обаче не се промени, докато баща му не се забърка с някакъв финансов измамник, който го принуди да ипотекира къщата за четирийсет хиляди долара точно преди дипломирането на Джеръми. Със заплашено от глад и бедност семейство — баща му беше шофьор на автобус и работеше за „Порт Оторити“ до пенсионирането си — той пропусна церемонията по дипломирането си, за да открие мошеника. Втурна се като обладан, прерови съдебните и публичните архиви, говори с колеги на мошеника, записвайки всяка подробност в бележника си.

Случи се така, че в полицията имаха къде по-спешен и голям случай от неговия и на никого не му се разправяше с някакъв си дребен мошеник. Джеръми провери два пъти събраните данни, подреди бележките си и написа първата истинска статия в живота си. Къщата беше спасена и от списание „Ню Йорк“ го забелязаха. Редакторът го убеди, че академичният живот няма да го доведе доникъде и с ласкателства и реторика за преследването на Голямата мечта му предложи да напише статия за лефертекса, нов антидепресант, подложен по онова време на клинични тестове трета степен и обект на оживен медиен интерес.

Джеръми прие предложението, работи върху темата два месеца на собствени разноски и статията му накара производителя да оттегли медикамента от списъка на Агенцията по лекарствата. След това, вместо да се върне в университета и да завърши образованието си, замина за Шотландия с един учен, изследващ чудовището от Лох Нес. Това беше първият случай от многото, които с течение на времето бе започнал да нарича „балони“. Там бе успял да получи признание от уважаван хирург, че известната снимка на чудовището от 1933 година, довела до небивалия интерес на обществото към легендата, е фалшифицирана от него и негов приятел през един неделен следобед с цел невинна шега. Останалото, както казват, е история.

Петнайсетте години в преследване на сензации си бяха петнайсет години преследване на сензации. И какво бе получил в замяна? На трийсет и седем години беше все още сам, живееше в скапан едностаен апартамент в Горен Уестсайд и в момента пътуваше към Бун Крийк, някъде из Северна Каролина, за да проучва мистериозни светлини в местното гробище.

Той поклати глава, изненадан от начина, по който се бе развил животът му. Голямата мечта. Тя беше някъде там, в далечината, и той все още се стремеше към нея. Нямаше представа дали телевизията щеше да го приближи към нея.

Идеята за проучването на мистериозните светлини дойде преди около месец с едно писмо. Джеръми го прочете и първата му мисъл беше, че от това става добра статия за „Хелоуин“. Надяваше се да я пробута на „Саутърн Ливинг“, а може би и на „Рийдърс Дайджест“ за октомврийските им броеве; ако успееше да вкара повече белетристика, можеше да я предложи на „Харпърс“ и дори на „Ню Йоркър“. От друга страна, ако се окажеше, че градчето е решило да трупа дивиденти с истории за извънземни, както в Розуел, Ню Мексико, историята щеше да е подходяща за някое от големите южняшки издания и можеше да излезе в няколко последователни броя. Но ако я оставеше кратка, можеше да я помести в своята колонка. Въпреки сериозното си отношение към съдържанието на списанието, като всички редактори по света неговият от „Сайънтифик Американ“ също мечтаеше да увеличи абонатите си и непрекъснато говореше за това. Той знаеше отлично, че публиката обича добре разказани истории за призраци и духове. Можеше да мърмори, да гледа виновно снимката на жена си и да се прави, че държи на нравствените ценности, но нямаше как да откаже такава история. Редакторите обичаха историите балони точно колкото другите хора, главно защото привличаха абонати, а абонатите бяха кръвта и плътта на този бизнес. Така „балоните“ или измислените истории, колкото и тъжно да беше, се превръщаха в основна медийна суровина.

През годините Джеръми беше разследвал седем различни появи на призраци и четири от тях бяха попадали в колонката му за октомврийския брой на списанието. Някои бяха редови — спектрални изображения без научно документирани обяснения — но в три от тях бяха замесени и полтъргайсти, палави духове, местещи предмети и жадни за лудории. Според изследователите на паранормалното — съчетанието си беше оксиморон, тъй като Джеръми никога не беше виждал или чувал нещо паранормално, така че беше странно нещо несъществуващо да се изследва — полтъргайстът се привързваше не към място, а към определен човек. Но при всички изследвани от Джеръми случаи, включително и документираните от различни медии, единствената причина за мистериозните събития се оказваше човешка намеса.

Но светлините в Бун Крийк трябваше да бъдат нещо различно; явно нещата бяха достатъчно убедителни, за да накарат градската управа да финансира обиколка на историческите места в града, включваща и населеното с призраци гробище. По време на тази обиколка, обещаваше брошурата, туристите можели да видят не само домовете на живелите в средата на осемнайсети век хора, но ако позволяваше времето, „нощната разходка на изтъкнатите основатели на нашия град на границата между видимия и невидимия свят“.

Пълна със снимки на чистото и подредено градче плюс милозливи уверения за едно невероятно преживяване, брошурата му бе изпратена с писмото. Докато пътуваше, Джеръми си припомни съдържанието му:

„Скъпи господин Марш,

Казвам се Дорис Маклилън и преди две години прочетох статията ви в «Сайънтифик Американ» за полтъргайст в имението Брентън Манър в Нюпорт, Роуд Айлънд. Мислех да ви пиша веднага, но така и не го направих. Предполагам, че не му обърнах сериозно внимание, но сега, при предстоящите събития в градчето ни, реших, че е крайно време да се свържа с вас.

Не знам дали сте чували за гробището в Бун Крийк, но легендата разказва, че то е населено с духове на бивши роби. През зимата — януари и началото на февруари — щом падне мъглата, по надгробните плочи танцуват сини светлини.

Някои казват, че приличат на индикатори на машини, но други се кълнат, че са с размерите на баскетболни топки. Аз също съм ги виждала; на мен ми приличат на светещи диско-топки. Но миналата година една група студенти от университета «Дюк» дойдоха да ги изследват. Бяха геолози или метеоролози, не знам точно. Те също видяха светлините, но не можаха да ги обяснят. Местният вестник разду историята и я представи като мистерията на века. Реших, че вие бихте могли да разберете каква е причината за тези светлини, ако дойдете.

Ако имате нужда от повече информация, моля, обадете ми се в «Хърбс», местния ресторант“.

Следваше още информация за контакти и онази брошура на местното историческо дружество. Той прочете описанието на различните къщи, обект на предстоящата обиколка из старата част на града, прескочи сведенията за парада и танца в някаква плевня в петък вечерта и като стигна до частта, където се казваше, че за пръв път в съботната нощна разходка ще бъде включено посещение на гробището, вдигна вежди. На гърба на брошурата имаше украсени с изрисувани на ръка версии на Каспър, свидетелства на хора, видели светлините, и откъс от статията в местния вестник. В центъра се виждаше неясна снимка на ярки светлини в онова, което можеше да мине за гробище, но можеше и да не е (надписът твърдеше, че е).

Не беше като ректорията Борли — рушаща се „обитавана от духове“ викторианска сграда на северния бряг на река Стур в Есекс, Англия, най-известната обитавана от призраци сграда в историята, „представлението“ там включваше конници без глави, странни мелодии на орган и камбани — но все пак възбуда интереса му.

Не успя да намери споменатата в писмото статия — уебстраницата на местния вестник не разполагаше с архив — но се свърза с различни катедри в университета „Дюк“ и най-после намери първоначалния проект за изучаване на явлението. Той беше подготвен от три вече дипломирали се момчета и въпреки че взе имената и телефоните им, не беше сигурен, че има смисъл да се свързва с тях. За съжаление в доклада от проучването нямаше никакви подробности. Той просто потвърждаваше наличието на светлините и уверяваше читателите, че оборудването на студентите е било добро и достатъчно, но това не му вършеше работа. А и ако бе научил нещо през изминалите петнайсет години, то бе да се доверява само на себе си.

Ето, това беше малката мръсна тайна на всички пишещи за списания братя. Те твърдяха, че правят собствени проучвания и повечето от тях правеха нещо, но се облягаха основно на мнения и полуистини, публикувани в миналото. И естествено, често допускаха грешки, обикновено ставаше дума за малки неточности, но понякога пишеха опашати лъжи. Всяка статия във всяко списание съдържаше грешки и преди две години Джеръми написа статия по темата, разкривайки порочните практики на своите колеги.

Неговият редактор не допусна статията за печат и нито едно от другите списания не беше въодушевено от идеята.

Загледан в преминаващите пред очите му редици от дъбове, Джеръми се запита дали не е дошло време да смени кариерата си и изведнъж му се прииска да бе разучил по-подробно тази история със светлините. Ами ако няма никакви светлини? Ами ако авторката на писмото е измамница? Или ако не успее да събере достатъчно факти, за да напише статия? Той поклати глава. Вече беше прекалено късно да се тревожи. Вече беше тук, а телефонът на Нейт сигурно пушеше.

В багажа си имаше всичко необходимо за преследване на духове (подробно описани в наръчника „За истински ловци на духове“, купена от него на шега след една бурна вечер). Имаше полароид, трийсет и пет милиметрова камера, четири малки видеокамери с триножници, аудио рекордер и микрофони, микровълнов радиационен детектор, компас, очила за нощно виждане, лаптоп и куп други неща.

Все пак трябваше да го направи с необходимите средства. Ловът на духове не беше за аматьори.

Редакторите винаги мърмореха за цената на високотехнологичните му капризи, но те бяха задължителни за подобни разследвания. Технологиите се развиват бързо и вчерашните играчки днес приличат на оръдия на труда от каменната епоха, обясни Джеръми на редактора си, мечтаейки за онова нещо с лазерния лъч, дето Бил Мъри и Харолд Рамис използваха в „Ловци на духове“. Щеше да му хареса да види лицата на шефовете си, когато им предложи. Спомни си как редакторът зави като заек на амфетамини, когато му представи платежното нареждане. Сигурно щеше да побеснее, ако вместо в колонката на списанието историята се появеше на телевизионния екран.

Споменът за лицето на редактора го накара да се усмихне. Той завъртя копчето на радиото. Мина през различни ритми — рок, хип-хоп, кънтри, госпъл — и неизвестно как попадна на някакво радиошоу. Двама рибари разпалено убеждаваха слушателите, че теглото на рибата, до което е разрешено да се лови, трябва да се намали. Водещият, необичайно заинтригуван от темата, имаше силен южняшки акцент. Рекламите предлагаха ловни пушки и билети за последното модно шоу на Грифтън. На следващата станция предаваха спортни новини, разказваха за последните промени в отборите на Наскар.

Пътят минаваше през Грийнвил и той зави към центъра в посока към кампуса на университета на Източна Каролина. Пресече широката река Памлико и се насочи към крайградската магистрала. Пътят се заизвива нагоре и притиснато от двете страни от брулени от вятъра ниви, редици от дървета и единични земеделски постройки, платното се стесни. Трийсет минути по-късно той влезе в Бун Крийк.

След първия и единствен светофар разрешената скорост падна до четирийсет километра в час и намалявайки, Джеръми се огледа невярващо наоколо. Освен малките дървени къщи, пръснати безразборно около пътя, и няколко пресичащи се улици погледът му се спря единствено на две занемарени бензиностанции и една реклама за автомобилни гуми „Лерой“. Лерой рекламираше бизнеса си със знак, прикрепен към кула от стари гуми, която във всяка друга юрисдикция щеше да бъде възприета като потенциална опасност от пожар. Буквално след минута Джеръми се намери на другия край на града и ограничението за скоростта отново отпадна. Отби към тротоара и спря.

Огледа се и реши, че общината е използвала в уебсайта си снимки на друг град или пропускаше нещо. Той извади картата, провери отново и се убеди, че според написаното в нея това беше Бун Крийк. Погледна в огледалото за обратно виждане и се зачуди къде, по дяволите, бяха показаните в брошурата красоти. Тихите улички между редици от дървета. Цъфналите азалии. Красивите жени в ярки рокли.

Докато се чудеше, погледът му попадна върху надничащата над редица от дървета бяла църква и реши да се върне на кръстовището със светофара. След серпентината гледката неочаквано се промени и скоро се намери в град, някога очевидно красив и живописен, но днес запуснат. Видя много магазини със спуснати щори и видът им подсказваше, че отдавна не работят. Опасващите цялата предна част на къщите веранди, украсени с висящи саксии с цветя, и американското знаме не успяваха да скрият олющената боя и мухъла под стрехите. Дворовете тънеха в сянката на огромни магнолии, но добре подрязаните храсти на рододендрона не успяваха да прикрият напуканата мазилка. Въпреки това изглеждаше уютно. Няколко възрастни двойки с дебели пуловери бяха насядали на плетени столове по верандите си. Когато мина покрай тях, те му махнаха приятелски и се усмихнаха.

Трябваше да мине през няколко махащи с ръка и усмихващи се двойки, за да осъзнае, че го поздравяват не защото мислеха, че го познават, а защото хората тук махаха на всеки преминаващ автомобил. Като зави от едната улица към друга, Джеръми най-после се оказа на брега, припомняйки си, че градът е разположен на земята, където река Бун Крийк се слива с Памлико. Докато минаваше през центъра — някога без съмнение най-оживената част — му се стори, че градът просто загива. Между празни дворни места и къщи със заковани прозорци видя два магазина за антики, старовремска гостилница, таверна, наречена „Лукилу“, и бръснарница. Повечето от работилничките и магазините имаха отпред табели с местни имена. Личеше си, че работят от десетилетия, но вече губеха битката с фалита. Единственото доказателство за съвременен живот бяха тениските в неонови цветове с надписи „Аз оцелях сред среща с призрак в Бун Крийк“, увиснали на витрината на голям многоетажен магазин.

Джеръми откри бързо „Хърбс“, където Дорис Маклилън му бе писала, че работи. Ресторантът се намираше близо до оцветена в прасковено викторианска къща в реставриран квартал от миналото столетие. На покрития с чакъл паркинг, както и пред самия хотел бяха спрели коли, през леко разтворените завеси на прозорците и по верандата се виждаха маси, всичките заети. Джеръми реши, че ще е по-добре да изчака клиентите да намалеят и тогава да поговори с Дорис.

Той си отбеляза местонахождението на общината — малка с нищо незабележима тухлена постройка в края на улицата — и тръгна по главния път. Инстинктивно отби към бензиностанцията, свали слънчевите очила и смъкна стъклото на прозореца. Сивокосият съдържател на бензиностанцията в изцапан работен комбинезон и шапка с надпис „Дейл Ърнхарт“ стана бавно от стола пред магазинчето и тръгна към колата, предъвквайки нещо, което Джеръми реши, че е тютюн.

— Мога ли да ви помогна?

Акцентът му беше класически за Юга и по зъбите му имаше кафяви петна. На малка табелка на гърдите му беше изписано името „Тъли“.

Джеръми попита за гробището, но вместо да отговори, възрастният мъж се взря внимателно в него.

— Кой е починал? — попита накрая.

— Моля? — примигна Джеръми.

— Нали си тръгнал на погребение? — попита съдържателят.

— Ах. Не. Просто искам да разгледам гробището ви.

Мъжът кимна.

— Но имаш вид на човек, тръгнал на погребение.

Джеръми огледа дрехите си: черно сако върху черно поло, черни дънки и черни обувки. Човекът имаше основание.

— Не, просто обичам да нося черно. Все пак за посоката…

Съдържателят бутна назад шапката си и бавно заговори:

— Аз не обичам да ходя по погребения. Те ми напомнят, че трябва да се отбивам по-често в църквата да изчистя греховете си. Преди да е станало късно, нали чаткаш?

Джеръми не знаеше какво да отговори. Не беше от въпросите, с които се сблъскваше често, особено в отговор на въпрос за посоката на някакво място.

— Не мисля — изрече накрая.

Човекът извади парцал от джоба и започна да чисти маслото от ръцете си.

— Разбирам, че не си тукашен. Имаш смешен акцент.

— От Ню Йорк съм — отвърна Джеръми.

— Чувал съм го, но не съм ходил там — каза мъжът и огледа тауруса. — Тая кола твоя ли е?

— Не, взех я под наем.

Другият кимна и замълча за момент.

— Та за гробището — върна се на темата журналистът. — Можете ли да ми кажете как да стигна дотам?

— Предполагам, че ще мога. Кое от тях ти трябва?

— Нарича се Седар Крийк.

Човекът го изгледа любопитно.

— За к’во ти е да ходиш там? Там няма к’во да се види. В другия край на града има по-хубави гробища.

— Но аз се интересувам от това.

Мъжът изглежда не го чу.

— Да нямаш там заровен роднина?

— Не.

— Или си от онези богаташи от Севера? Може да искаш да строиш ня’къв хотел или мол на онази земя там?

Джеръми поклати глава.

— Не. Всъщност съм журналист.

— Жена ми обича моловете. И хотелите също. Може да е добра идея.

— Ах — изпъшка Джеръми, питайки се докога ще продължи всичко това. — Ще ми се да помогна, но нямам нищо общо със строителния бизнес.

— Искаш ли малко бензин? — попита мъжът и се придвижи към задната част на автомобила.

— Не, благодаря.

Но онзи вече отвърташе капачката.

— Супер или обикновен?

Джеръми се размърда на седалката. Явно беше, че човекът няма да го остави на мира, ако не купи бензин.

— Обикновен, предполагам.

Мъжът наля бензин, свали шапката си и прокара ръка по косата си.

— Ако имаш няк’ви проблеми с колата, не се колебай да ме потърсиш — каза, връщайки се към прозореца. — Имам опит и с двата вида автомобили и ги поправям на прилична цена.

— Двата вида ли?

— Нашите и чуждестранните — поясни мъжът. — Ти за к’во помисли, че ти говоря?

Без да изчака отговор, поклати глава, сякаш събеседникът му беше някакъв тъпак и не си заслужаваше да говори с него.

— Между другото, казвам се Тъли. А ти?

— Джеръми Марш.

— И си урологист?

— Журналист.

— В града няма нито един урологист. Но в Грийнвил има няколко.

— Аха — отвърна Джеръми, без да си прави труда да го поправя. — И все пак, за посоката на „Седар Крийк“…

Тъли се почеса по носа, огледа пътя напред, после върна поглед на Джеръми.

— Сега няма да видиш нищо там. Призраците няма да се появят преди полунощ, ако си дошъл за това.

— Моля?

— Призраците, викам. Щом нямаш заровен роднина там, значи си дошъл за призраците, прав ли съм?

— Ти чувал ли си за тях?

— Разбира се. И съм ги виждал със собствените си очи. Но ако искаш билет, трябва да отидеш до общината.

— Трябва ли ми билет?

— Ами не може да влезеш в нечий дом просто така, нали?

На Джеръми му трябваше малко време, за да проследи мисълта на човека пред себе си.

— Ах, да — сети се той. — Историческата част и обиколка на призрачното гробище, нали?

Тъли го изгледа, сякаш беше най-задръстеният тип, стъпвал някога на тази земя.

— Естествено, че говоря за Обиколката — отвърна. — Ти за к’во помисли, че говоря?

— Не бях сигурен. Но посоката…

Възрастният мъж поклати глава.

— Добре, добре — отвърна, сякаш най-после бе разбрал, и посочи към града. — Трябва да се върнеш в центъра, оттам да хванеш главния път и да караш на север, докато стигнеш завоя и оттам след пет километра пътят свършва. Завиваш на запад и продължаваш, докато стигнеш до разклона, оттам продължаваш по пътя, дето води към къщата на Уилсън Танърс. Ще видиш таратайка на трупчета, завиваш отново на север, продължаваш направо и ето ти го гробището.

Джеръми кимна.

— Добре.

— Сигурен ли си, че разбра?

— Разклона, къщата на Уилсън Танър, колата на трупчета — повтори той механично. — Благодаря за помощта.

— Няма проблем. Радвам се, че помогнах. Сметката ти е седем долара и четирийсет и девет цента.

— Приемате ли кредитни карти?

— Не. Не ги обичам тия неща аз. Не ми харесва правителството да знае всичко, к’вото правя. Това не му влиза в работата.

— Тогава имате проблем — каза Джеръми, бъркайки в задния си джоб за портфейла. — Чух, че правителството е пуснало шпиони навсякъде.

Тъли кимна, явно беше наясно с това.

— Сигурен съм, че при вас, докторчетата, е още по-зле. Което ми напомня…

Тъли продължи така най-малко още петнайсет минути. Джеръми трябваше да чуе всичко за прищевките на времето, за тъпите разпоредби на правителството и как Уайът — собственикът на другата бензиностанция — щял да излъже Джеръми, ако реши да отиде там, защото пипал настройките на колонките. Но главното, което научи, бе, че Тъли има проблеми с простатата и трябвало да става поне пет пъти нощем. Той поиска мнението на Джеръми по въпроса, понеже бил уролог. И попита за виагра.

След като си прехапа два пъти бузата, за да не избухне, от другата страна на колонката спря кола, прекъсна разговора им и Джеръми си отдъхна. Шофьорът натисна клаксона, Тъли отиде при него, надникна в колата, измъкна някакви жици от таблото и плю встрани. Обеща, че ще оправи нещата, но понеже бил много зает, онзи трябвало да остави колата си при него поне за седмица. Непознатият изглежда очакваше този отговор и след миг двамата вече говореха за госпожа Данджинъс и опосума, който влязъл в кухнята й миналата нощ и изял плодовете в купата на масата.

Джеръми използва момента да се измъкне. Спря пред смесения магазин, за да купи карта и пакет картички с изгледи от Бун Крийк, и не след дълго вече пътуваше по криволичещия път към града. Като по магия намери веднага завоя и разклона, но пропусна отбивката за къщата на Уилсън Танър. Върна се назад и трябваше да се повърти известно време, за да открие тясната, покрита с чакъл алея, скрита под огромни дървета.

Той мина между дърветата и колата заподскача из дупките с различна големина и дълбочина. Мина доста време, докато гората най-после се разреди. Отдясно се появи знак, който го осведоми, че наближава Рикърс Хил, където по време на Гражданската война се е водила някаква си битка, и след няколко минути спря пред главната порта на гробището „Седар Крийк“. Над него се издигаше Рикърс Хил. „Издигаше“ беше относително понятие, защото след кратък оглед установи, че това е единственият хълм в района. Навсякъде се виждаха дъбове, покрити с испански мъх, но голямата магнолия в центъра доминираше над всичко. Подаващите й се над земята корени приличаха на артритни пръсти.

Джеръми веднага забеляза, че гробището — някога спокойно и красиво място за съзерцание, каквито обикновено бяха тези места — сега беше занемарено и изоставено. Пътеката зад портата беше издълбана от силните дъждове и покрита със загнили листа. Няколкото туфи анемична трева от двете й страни изглеждаха нелепо, тук-там се виждаха паднали клони. Неравният терен напомни на Джеръми за повърхността на бурно море. Бурените властваха над всичко и вече достигаха до надгробните плочи, почти всичките изпочупени и с дълбоки пукнатини.

Тъли се оказа прав. Нямаше много за гледане тук. Но мястото беше идеално за свърталище на духове. Щеше да има огромен ефект на телевизионния екран. Джеръми неволно се усмихна. Имаше чувството, че гледа холивудски декор.

Излезе от колата и протегна скованите си крайници. Мина отзад, отвори багажника и извади фотоапарата. Духаше студен вятър, който обаче не можеше да се сравни с арктическия северен вятър в Ню Йорк, и той пое дълбоко въздух, наслаждавайки се на боровия аромат. По небето се носеха кълбести облаци, в далечината се рееше ястреб. Той се загледа в самотния, покрит с тъмни борове Рикърс Хил. В подножието му, където започваше полето, се виждаше голям запустял склад, вероятно за тютюна, от тенекиения му покрив липсваше поне половината. Стените му се рушаха, сградата се бе килнала на една страна и на Джеръми му се стори, че ще се срути при първия по-силен порив на вятъра. Освен склада той не видя друго доказателство за живот на цивилизовани хора.

Бутна желязната порта и ръждясалите панти изстенаха мъчително. Тръгна по пътеката и се загледа в надгробните плочи от двете си страни. В началото се озадачи от липсата на надписи по тях, но после осъзна, че са били изтрити от вятъра, дъжда и времето. Малкото, които можа да разчете, датираха от края на осемнайсети век. Нататък по алеята една гробница беше пропаднала и беше разрушена. Покривът и стените бяха паднали. Зад нея още един паднал паметник препречи пътя му. Следваха още разбити и счупени надгробни плочи. Джеръми не намери доказателства за вандализъм, всичко беше плод на естествена, макар и сериозна разруха. Забеляза също, че през последните трийсет години никой не бе погребван тук и това обясняваше защо гробището изглежда запустяло.

Той спря под сянката на магнолията и си представи как би изглеждало това място в мъглива нощ. Несъмнено призрачно и провокиращо човешкото въображение. Но ако тук наистина имаше някакви светлини, откъде можеха да идват? Първото му предположение беше, че „призраците“ са просто светлинни отражения, пречупени през призмите на превърналата се в миниатюрни капчици мъгла, но наоколо нямаше улични лампи и гробището не беше осветено. По Рикърс Хил също не се виждаха признаци на живот като евентуална причина за този феномен. Джеръми реши, че може да идват от фаровете на преминаващи по пътя коли, но наблизо нямаше голям път, а и ако беше така, хората тук сигурно щяха отдавна да са забелязали.

Той реши, че към току-що купената от местния магазин карта на града трябва да си намери и подробна топографска карта на местността. Надяваше се да открие такава в местната библиотека. При всички случаи трябваше да я посети, за да разучи историята на града и на самото гробище. Трябваше да разбере кога светлините са били забелязани за пръв път, това можеше да му помогне да разбере причината. Беше ясно, че ще му се наложи да прекара в това призрачно място няколко нощи, за да „хване“ светлините, ако времето и мъглата не му попречеха.

Продължи пътя си между гробовете и направи няколко снимки, не за публикацията, а като сравнителен материал, в случай че намереше в библиотеката по-стари снимки. Искаше да види как се е променила местността през годините и може би щеше да разбере кога и защо хората са изоставили гробището. Направи една снимка и на голямата магнолия. Не беше виждал толкова голямо дърво от този вид. Черната кора на ствола му беше силно нагъната и прорязана и загледан в ниските му дебели клони, той си помисли, че ако имаше такова дърво в детството му, той и братята му щяха да играят в сянката му с часове. Но тук нямаше деца, а само мъртъвци.

Докато преглеждаше заснетите пози на цифровия апарат, регистрира някакво движение.

Вдигна поглед и видя една жена да върви към него. Беше с дънки, боти и тънък светлосин пуловер, същия цвят като платнената торба през рамото й. Кестенявата й коса стигаше до раменете. Кожата й беше матова и я освобождаваше от нуждата да използва грим, но това, което привлече погледа му, бяха очите: от разстояние те светеха с необикновен виолетов цвят. Колата й беше паркирана точно зад неговата.

За миг си помисли, че се е запътила към него и ще го помоли да напусне. Може гробището да беше прокълнато и забранено за посещение. Но по-вероятно срещата им беше чисто съвпадение.

Тя продължи да върви към него.

Джеръми я огледа от глава до пети и си призна, че съвпадението бе доста приятно. Изчака я да се приближи още, прибра фотоапарата в калъфа и й се усмихна.

— Добър ден — каза приветливо.

Тя намали леко крачка и го погледна, сякаш досега не го бе забелязала. На лицето й се появи отнесена усмивка. Той очакваше тя да спре и да каже нещо, но жената продължи по пътя си и докато минаваше покрай него, му се стори, че чува тих смях.

Вдигнал вежди от възхищение, той я проследи с поглед. Жената не се обърна нито веднъж. Преди да помисли, Джеръми я последва.

— Хей? — извика високо.

Вместо да спре, тя се обърна и тръгна назад, наклонила леко главата си настрани. Той отново видя на устните й да изгрява онази странна отнесена усмивка.

— Не бива да ме зяпаш така — извика тя към него. — Жените обичат загадъчните мъже.

Обърна се напред, оправи дръжката на платнената торба на рамото си и продължи напред. И на Джеръми отново му се стори, че чува лек смях.

Той остана с отворена уста. Не знаеше какво да отговори на това.

Явно не я бе впечатлил. И какво от това? Можеше поне да отговори на поздрава му. Повечето хора биха го направили. Дали не беше южняшки маниер? Или не искаше да я прекъсват, докато… докато…

Докато какво?

Ето какъв е проблемът на журналиста, въздъхна Джеръми. Професията го правеше прекалено любопитен. В края на краищата, изобщо не му влизаше в работата какво правеше тя тук. Това беше гробище, напомни си той. Дошла е да посети починал близък. Хората често посещават гробищата, нали?

Той сви вежди. Разликата беше, че в другите гробища някой поне косеше тревата, а това тук изглеждаше като Сан Франциско след земетресението през 1906. Можеше да тръгне след нея и да види къде отива, но през живота си бе говорил с достатъчно жени, за да знае, че проследяването е далеч по-зловещо и неприятно от зяпането. А тя не беше харесала да я зяпа.

С едно елегантно полюшване на синята си торба жената изчезна зад близкия дъб и той се помъчи да не поглежда повече натам. Трябваше да мине известно време, докато се отърси от образа й и си каже, че в момента хубавите момичета не са му приоритет. Имаше да върши работа и да мисли за бъдещето си, което се решаваше сега на хиляди километри оттук. Пари, слава, телевизия и така нататък. Така… какво следваше? Вече бе разгледал гробището, нямаше да е зле да огледа и около него, за да усети духа на това място.

Върна се при колата и скочи в нея, доволен, че успя да се удържи да не погледне назад, макар че много му се искаше да разбере, дали тя гледа след него. Двамата можеха да поиграят малко на вечната игра? При положение, че тя се интересуваше от него, но той дълбоко се съмняваше в това.

Един бърз поглед от шофьорското място му доказа, че е прав.

Запали и бавно набра скорост. Колкото повече се отдалечаваше, толкова по-лесно беше да прехвърли мислите си от жената в гробището към предстоящата задача. Искаше да провери дали има други пътища — посипани с чакъл или за разнообразие асфалтирани — които пресичаха този. Потърси някакви ветрени мелници или постройки с ламаринени покриви, но напразно. Не откри дори и по-прости неща като ферми.

Скоро се отказа, обърна колата и пое по обратния път в търсене на подход към върха на Рикърс Хил, но не откри такъв и се облегна ядосано назад. Когато наближи отново гробището, се запита кой притежава земите наоколо и дали Рикърс Хил е частна земя или общинска. Можеше да намери отговор в данъчната служба. Веднага забеляза, че колата на жената не е там и това изненадващо и за него самия го разочарова, но чувството отмина бързо, както бе дошло.

Той погледна часовника си: беше малко след два, обедната врява в „Хърбс“ сигурно вече беше към края си. Може би щеше да намери пролука и да говори с Дорис. Тя щеше да вдигне мъглата около някои въпроси, свързани със светлините.

Той се усмихна леко и се запита дали жената от гробището щеше да се засмее на това.

3.

Когато пристигна в „Хърбс“, на верандата бяха заети само няколко маси. Джеръми тръгна по стълбата за входната врата и разговорите изведнъж замряха. Всички очи се насочиха към него, само дъвченето продължи и на него му се стори, че впитите в него очи са на преживящи в полето крави. Той кимна и махна с ръка, както бе видял да правят възрастните хора пред къщите си по време на разходката му из града.

Изкачи стълбата, свали слънчевите очила и бутна двукрилата врата. Малките квадратни маси бяха разположени в две големи зали, разделени от широко стълбище. Боядисаните в прасковен цвят стени бяха рамкирани с бяло и това придаваше на атмосферата домашен, леко провинциален уют. Той се огледа и забеляза вратата към кухнята в дъното на по-голямата зала.

Докато лавираше между масите, кравешките погледи на клиентите отново се насочиха към него и разговорите утихнаха. Той започна да кима енергично и да маха с ръка. Като по някакъв знак очите се отместиха и отново се разнесоха гласове. „Махането и кимането действат като вълшебна пръчица“ — каза си той.

Пред вратата на кухнята Джеръми спря и се заигра с очилата си с надеждата Дорис да е някъде наблизо и той някак си да я познае. Вратата се отвори и в залата се появи сервитьорка, по негова преценка на двайсет и няколко, висока и слаба като тръстика, с открито засмяно лице.

— Сядай някъде, човече — изчурулика тя. — След минутка съм при теб.

Той се намести удобно на една маса до прозореца и зачака. Значката на ревера й му каза, че името й е Рейчъл. Виждаше тези значки из целия град. Всички работници ли носеха такива? Дали не беше неписано правило хората да ги носят? Като кимането и махането с ръка?

— Да ти донеса ли нещо за пиене, скъпи?

— Може би капучино? — предложи наслуки той.

— Не, съжалявам. Но имаме кафе.

Джеръми се усмихна.

— Тогава едно кафе.

— Имаш го. Ако си гладен, менюто е на масата.

— Всъщност се питах дали Дорис Маклилън е някъде наблизо.

— Тя е отзад — отвърна момичето и лицето й светна. — Искаш ли да я извикам?

— Ако нямаш нищо против.

Тя се усмихна мило.

— Няма проблем, скъпи.

Той я проследи с поглед, докато стигна до летящата врата и изчезна навътре. След секунда една жена, сигурно Дорис, излезе и тръгна към него. Жената беше пълна противоположност на Рейчъл: около седемдесетте, ниска и набита, с някога руса, но сега оредяла бяла коса и бяла престилка, но без значка с името върху блузата си на цветя. Тя спря до масата, сложи ръце на кръста си и се усмихна.

— До-бре — каза, разделяйки думата на срички. — Ти трябва да си Джеръми Марш.

Той примигна.

— Познаваш ли ме?

— Разбира се. Миналия петък те гледахме в „Най-гледаното време“. Щом си тук, явно си получил писмото ми.

— Да, благодаря за него.

— И си дошъл да напишеш статия за нашите духове, нали?

Той вдигна ръце.

— Така изглежда.

— Много добре. — Акцентът й беше силен и тя произнесе последната дума като „д’ре“. — Защо не ме предупреди, че ще идваш?

— Обичам да поднасям изненади на хората. Понякога помага да получа по-точна информация.

— Д’ре — каза отново тя. Изненадата й явно бе преминала, тя издърпа стол и седна срещу него. — Имаш ли нещо против да седна? Предполагам, че си дошъл да говориш с мен.

— Но не искам да ти навличам неприятности пред шефа, ако трябва да работиш.

Тя погледна през рамо и извика:

— Хей, Рейчъл, смяташ ли, че шефът ще има нещо против, ако поседна за малко? Този човек иска да поговори с мен.

Рейчъл показа глава иззад вратата.

— Не мисля — отвърна. — Шефът няма нищо против разговорите. Особено ако са с такива красиви мъже.

Дорис се обърна към него.

— Видя ли? — усмихна му се дружелюбно. — Няма проблем.

Джеръми също й се усмихна.

— Явно мястото е добро за работа.

— Така е.

— Да разбирам ли, че шефът си ти?

— Виноват — отвърна Дорис и очите й светнаха доволно.

— Откога си в бизнеса?

— Почти трийсет години. Тук предлагаме закуска и обяд. Сервираме здравословна храна много преди това да стане модерно и правим най-добрия омлет от тази страна на Райли. — Тя се наведе напред. — Гладен ли си? Трябва да опиташ един от нашите сандвичи. Всичко е съвсем прясно. Дори и хляба си месим сами. Всеки ден. Като те гледам, сигурна съм, че няма да ми откажеш, и мисля… — Тя се поколеба за момент. — Да ти направя един сандвич с пилешки пастет. Бас държа, че ще си оближеш пръстите и ще питаш за още. В него има пшенични кълнове, домат и краставица, а пастетът е по моя рецепта.

— Благодаря, но не съм гладен.

Рейчъл донесе две кафета. Дорис изчака да го поднесе, после се наведе към него.

— Искам да те предупредя — ако ще ти разказвам нещо, ще го направя пред чиния с хубаво ядене. И няма да бързам.

Джеръми се предаде:

— Този сандвич с пилешки пастет възбуди апетита ми.

Дорис се усмихна.

— Рейчъл, ще ни донесеш ли два сандвича с пилешки пастет?

— Веднага — отвърна момичето и хвърли преценяващ поглед на Джеръми. — Между другото, как се казва приятелят ти? Не съм го виждала досега.

— Това е Джеръми Марш — отвърна Дорис. — Той е известен журналист и е дошъл да пише за нашия град.

— Наистина ли — погледна го любопитно тя.

— Да — кимна той.

— Боже мой! — плесна с ръце Рейчъл. — За момент си помислих, че идвате от погребение.

Джеръми примигна и тя се отдалечи.

Дорис се засмя на недоумението му.

— Тъли намина и ми каза, че си питал за посоката — обясни тя. — Сигурно се е досетил, че може да имам нещо общо с пристигането ти тук, и искаше да се увери. Наложи му се да повтори целия ви разговор и Рейчъл не можа да се сдържи да не те подкачи. Всички решихме, че коментарът му за облеклото ти сигурно те е ядосал.

— Аха — измърмори той.

Жената се наведе към него.

— Тъли сигурно ти е проглушил ушите с неговото дърдорене.

— Има нещо такова.

— Винаги си е бил бъбривец. Ако няма никой наоколо, започва да говори на обувките си и честно да ти кажа, не мога да разбера как жена му Бони търпя това толкова време. Но преди дванайсет години тя се изхитри и оглуша, и той започна да хваща клиентите си за слушатели. Хората се мъчат всячески да се измъкнат по-бързо от него, но то е като да топиш лед навън през зимата. Днес буквално ми се наложи да го изгоня оттук. Не мога да свърша никаква работа, когато е наоколо.

Джеръми придърпа чашата с кафето към себе си.

— Казваш, че жена му е оглушала?

— Господ най-после осъзна, че жертвата й е достатъчна. Да е жива и здрава.

Той се засмя и отпи от кафето.

— И защо е решил, че точно ти си се свързала с мен?

— Случи ли се нещо необичайно, винаги обвиняват мен. Предполагам, че е заради професията, понеже съм градската ясновидка.

Джеръми я погледна изненадано и тя се усмихна.

— Като гледам, май не вярваш много в тия работи.

— Не вярвам много — призна си той.

Дорис приглади престилката си.

— Аз също не вярвам много. Повечето от така наречените ясновидци са кукувци или мошеници. Но има и такива, дето наистина притежават дарбата.

— Значи… можеш да четеш мислите ми?

— Нищо подобно — поклати глава тя. — Или много рядко. Имам отлична интуиция за хората, но четенето на мисли беше работа на мама. Никой не можеше да скрие нищо от нея. Винаги знаеше какво мисля да й купя за рождения ден и вкъщи много се забавлявахме с това, но моята дарба е друга. Аз съм гадател и радиестезист, мога да ти кажа дали бебето ще бъде момче или момиче.

— Аха.

Дорис се вгледа в него.

— Не ми вярваш.

— Нека да кажем просто, че си гадател и радиестезист. Това означава, че можеш да намираш вода и можеш да ми кажеш къде да копая за кладенец.

— Точно така.

— И ако поискам да направим тест под научен контрол и строго наблюдение…

— Можеш лично да го проведеш и ако трябва, ми приложи каквито искаш трикове, за да се увериш, че не мамя.

— Разбирам. — Той се замисли за Юри Гилър.

Юри Гилър беше толкова уверен в своите телекинетични способности, че през 1973 година се съгласи да направят експеримент по британската телевизия пред учени и пълно с публика студио. Когато задържа една лъжица на върха на пръста си, тя започна да се извива надолу пред погледите на изумените наблюдатели. Едва по-късно се разбра, че преди шоуто той многократно извивал лъжицата в двете посоки, за да умори метала.

Дорис сякаш разбра какво си мисли той.

— Знаеш ли какво? Можеш да ме изпиташ по всяко време, когато искаш. Но мисля, че не си дошъл за това. Искаш да чуеш за духовете, нали?

— Да — отвърна Джеръми и си отдъхна, доволен да минат на по-сериозна тема. — Имаш ли нещо против да запиша разговора ни?

— Не, разбира се.

Той бръкна в джоба на якето си и извади малък диктофон. Сложи го между тях и натисна съответното копче. Преди да започне, Дорис отпи глътка кафе.

— Д’ре. Историята започва през 1890 година или там някъде. По онова време в града още имало сегрегация и повечето негри живеели извън Бун Крийк на място, наречено Уотс Ландинг. Сега от селището не е останало нищо заради „Хейзъл“, но тогава…

— Прощавай, но… какво е това „Хейзъл“?

— Ураганът „Хейзъл“. През 1945 година. Ударил брега близо до границата с Южна Каролина. Залял голяма част от Бун Крийк и отнесъл Уотс Ландинг.

— Добре. Извинявай. Давай нататък.

— Както ти казах, днес няма да откриеш нищо от селището, но в началото на миналия век там са живеели около триста души. Повечето от тях били потомци на роби, дошли тук от Южна Каролина по време на Агресията на северняците или както вие го наричате, Гражданската война.

Тя му смигна и Джеръми се засмя.

— После тук дошли „Юнион Пасифик“ да построят железница, която трябвало да превърне това място в космополитен район. Поне така обещавали. И по план железопътната линия минавала точно през негърското гробище. По онова време водач на Уотс Ландинг била жена на име Хети Дабилът. Прадедите й дошли от Карибите, не знам точно от кой остров — но когато там разбрали, че ще изровят всички тела от гробището, за да ги преместят на друго място, тя се разстроила и се опитала да убеди общината да направи нещо, за да променят трасето. Но в общината не си помръднали пръста. Дори не й обещали да помислят по въпроса.

Рейчъл пристигна със сандвичите и остави двете чинии на масата.

— Опитай — подкани го Дорис. — Между другото, трябва да ядеш повече. Виж се, само кожа и кости си.

Джеръми взе сандвича и отхапа. Вдигна вежди от изненада и жената се усмихна.

— По-вкусно от всичко, което си ял в Ню Йорк, нали?

— Без съмнение. Поздравления за готвача.

Тя го погледна с едва прикрито кокетство.

— Какъв ласкател сте, господин Марш — каза и Джеръми си помисли, че на младини сигурно е разбила не едно и две сърца.

Дорис продължи с историята си, сякаш изобщо не е спирала:

— По онова време имало много расисти. И още има, но сега са малцинство. Ти си от Севера и сигурно си мислиш, че преувеличавам, но не е така.

— Вярвам ти.

— Не, не ми вярваш. Никой от Севера не вярва, но сега не говорим за това. Продължаваме с историята. Хети Дабилът се ядосала на хората в общината и легендата разказва, че когато й отказали среща с кмета, тя проклела белите управници. Заявила, че ако осквернят гробовете на техните предци, тези на нашите също ще бъдат осквернени. Техните мъртви щели да обърнат земята в търсене на мястото, където били погребани първоначално, да разровят гробището „Седар Крийк“ и нямало да го оставят, докато не го изравнят със земята. Естествено, тогава никой не й обърнал внимание.

Дорис отхапа от сандвича, преглътна и продължи:

— Накратко, негрите пренесли едно по едно телата на своите хора в други гробища, железницата била построена и после, както предричала Хети, в „Седар Крийк“ започнали да стават лоши неща. В началото били дреболии. Няколко счупени надгробни плочи, такива неща, навеждащи на мисълта за вандали. В общината решили, че е работа на хората на Хети, и поставили охрана, но това продължавало. И с годините ставало все по-зле. Нали ходи дотам?

Джеръми кимна.

— Видял си какво става. Цялото гробище сякаш потъва, нали? Точно както предрекла Хети. Няколко години по-късно се появили и светлините. Хората вярват, че това са духовете на робите, които обикалят из гробището.

— Значи гробището не се използва вече?

— Не. В края на седемдесетте години на миналия век е изоставено напълно, но много преди това хората настоявали да бъдат погребани в други гробища около града заради случващото се там. Сега „Седар Крийк“ е собственост на общината, но тя не се грижи за него. От двайсет години е така.

— Някой проверявал ли е защо гробището потъва?

— Не съм много сигурна, но мисля, че някой се бе заел с това. Предците на много влиятелни хора почиват в това гробище и никой не иска да намери гробницата на дядо си или прадядо си разбита. Убедена съм, че търсят обяснение и дочух, че някакви хора от Райли идвали да разберат какво става там.

— Говориш за онези студенти от „Дюк“ ли?

— О, не, не за тях, сладурче. Те бяха просто деца и дойдоха миналата година. Не, говоря ти за миналото. Някъде по времето на първите разрушения.

— Но не знаеш какво са научили?

— Съжалявам, наистина не знам. — Тя замълча за момент и в очите й блесна игриво пламъче. — Но мисля, че се досещам.

Джеръми вдигна вежди.

— И какво е било?

— Вода — отвърна простичко тя.

— Вода ли?

— Забрави ли, че съм гадателка и знам къде има вода? И, та казвам направо, че земята там потъва, защото отдолу има вода. Знам го със сигурност.

— Аха — отвърна Джеръми.

Дорис се засмя.

— Толкова си сладък! Знаеш ли, че лицето ти става страшно сериозно, когато чуеш нещо, на което не искаш да повярваш?

— Не, никой не ми го е казвал досега.

— Е, да го знаеш от мен. Това е толкова симпатично. За мама щеше да е истинско удоволствие да ти прочете мислите. Толкова си предсказуем!

— И какво си мисля според теб?

Дорис се поколеба.

— Казах ти, че моята дарба не е като тази на мама. Тя щеше да те прочете като книга. А и не искам да те плаша.

— Давай, изплаши ме!

— Добре — рече тя и се загледа в него. — Искам да си помислиш за нещо, което знаеш, че не ми е известно. Все пак не забравяй, че силата ми не е в четенето на мисли. Просто… понякога улавям по нещо, и то само ако буди силни чувства.

— Добре — отвърна Джеръми, готов да играе. — Сега се насади на пачи яйца.

— О, я млъквай! — сопна му се тя и протегна ръка към неговата. — Може ли да я подържа?

— Разбира се — кимна той.

— Сега си помисли за нещо лично, което няма откъде да знам.

— Добре.

Тя стисна ръката му.

— Не, сериозно. В момента просто си играеш с мен.

— Добре, ще си помисля нещо.

Джеръми затвори очи и се замисли за Мария и за причината за тяхната раздяла. Жената мълча дълго. Гледаше го, сякаш го подканваше да каже нещо.

Той беше играл тази игра и преди. Безброй пъти. Знаеше достатъчно, за да се въздържи от коментар, и когато тя продължи да мълчи, разбра, че я е хванал. Дорис изведнъж подскочи на стола и веднага пусна ръката му. „Типично — помисли си Джеръми, — това е част от шоуто.“

Той отвори очи и я погледна въпросително.

— Е?

Дорис го гледаше странно.

— Нищо — измърмори.

— А-ха — кимна Джеръми. — Сега ще кажеш, че днес не ти е ден.

— Казах ти, че не ми е там силата. — Тя се усмихна почти извинително. — Но със сигурност мога да ти кажа, че не си бременен.

Той се засмя.

— Признавам, тук позна.

Тя му се усмихна, погледна към масата, после отново вдигна очи към него.

— Съжалявам, не биваше да го правя. Не беше добра идея.

— Не е важно — каза той и наистина го мислеше.

— Не — настоя тя, хвана го за ръката и потърси погледа му. — Много съжалявам!

Джеръми не знаеше как да реагира, но се стресна от тъгата и съчувствието в погледа й. Изведнъж го обхвана чувството, че тя е успяла някак си да разкрие голяма част от личната му история и че може би знае.

Психоенергията, предчувствието и интуицията не са нищо друго, освен продукт на взаимодействието между жизнения опит, здравия разум и придобитите знания. Повечето хора подценяват придобитата благодарение на жизнения опит информация, но съзнанието на човека възприема моментално тази информация и я съчетава с вече натрупаната по начин, недостижим за другите биологични видове или машините.

Но, от друга страна, мозъкът има способността да отхвърля или забравя огромна част от получената информация, понеже по очевидни причини не е необходимо да помни всичко. Някои хора имат по-добра памет от другите — този факт е доказан чрез различни тестове — и възможността да се тренира паметта е подробно документирана. Но дори и най-лошите ученици запомнят 99,99 процента от необходимото за водене на нормален живот. Останалият 0,01 процент, ето какво отличава една личност от друга. При някои хора този процент се проявява в способността да запомнят дребни подробности, цифри, финансови отчети, такива неща. Някои хора успяват да „разгадаят“ мислите на другите. Облягайки се на услужливата си памет, здравия разум и жизнения опит, те разкодират правилно проявленията на тези мисли и демонстрират впечатляващи способности, които другите наричат свръхестествени.

Но Дорис някак си… успя да направи нещо повече. Тя го прочете. Или поне такова беше първото му усещане, преди да се впусне да търси логични обяснения за случилото се.

Всъщност нищо не се бе случило, напомни си той. Тя не бе казала нищо; единствено начинът, по който го гледаше, го накара да си помисли, че е разбрала всичко. Това убеждение идваше от него, не от Дорис.

Истинските отговори можеха да се намерят единствено в науката, но въпреки това тя му стана симпатична. И ако вярваше в своите способности, какво лошо имаше в това? За нея те сигурно изглеждаха свръхестествени.

Жената отново разчете мислите му почти на мига.

— Предполагам, че затвърдих мнението ти за мен като една от онези откачалки, нали?

— Не, не е така — възпротиви се той.

Тя се зае със сандвича си.

— Както и да е, нека се насладим на чудесните сандвичи. Мога ли да ти помогна с още нещо?

— Разкажи ми за Бун Крийк — каза той.

— Какво точно искаш да знаеш?

— Нищо конкретно. Но понеже ще ми се наложи да прекарам тук няколко дни, бих искал да науча повече за това място.

През следващия половин час те разговаряха… е, за нищо конкретно, поне що се отнасяше до Джеръми. Дорис знаеше всичко ставащо в града, дори повече и от Тъли. Не заради предполагаемите й способности — и тя самата си го призна — а защото информацията преминаваше през малките градчета като сок от моркови през стомаха на бебе.

Тя говори дълго и без прекъсване и той научи кой с кого се вижда, с кого е трудно да се сработиш и как пасторът на местната църква на Пентекост имал връзка с една от енориашите си. И по-важното, поне според Дорис, било, че ако колата му се развали, не бива да се обажда на Тревър Тауинг, защото той със сигурност щял да е пиян, независимо дали е делник или празник.

— Този човек е истинска заплаха за движението — заяви Дорис. — Всеки го знае, но понеже баща му е шериф, никой не смее да се оплаче от него. Но това не е изненада за никого. Шериф Уонър си има собствени проблеми. Затънал е до гуша в дългове заради страстта си към хазарта.

— Аха — кимна Джеръми, сякаш беше наясно с тези подробности от живота на града. — Разбирам.

За миг и двамата замълчаха. Той погледна часовника си.

— Предполагам, че ти е време да тръгваш — обади се Дорис.

Той изключи диктофона и го прибра в джоба си.

— Наистина е време. Исках да мина през библиотеката, преди да затвори, да видя какво могат да ми предложат там.

— Обядът беше от мен. Все пак не се случва често да ни посещават известни хора.

— Едно появяване в „Най-гледаното време“ не прави човека известен.

— Знам това. Но аз говорех за твоята колонка.

— Четеш ли я?

— Всеки месец. Моят съпруг, лека му пръст, имаше калайджийска работилница в гаража и много обичаше списанието. Когато почина, сърце не ми даде да прекъсна абонамента. Продължих традицията след него. Ти си умно момче.

— Благодаря.

Тя стана и го поведе през ресторанта. Малобройните клиенти ги проследиха с погледи. Беше ясно, че са чупи всяка дума от разговора им и само чакаха двамата да излязат навън, за да започнат да шушукат помежду си. Всички без изключение решиха, че събитието е много вълнуващо.

— Не каза ли тя, че са го давали по телевизията? — попита някой.

— И аз мисля, че съм го виждал в едно токшоу.

— Определено не е лекар — обади се друг. — Чух го да говори за някаква статия в списание.

— Чудя се откъде го познава Дорис. Някой разбра ли?

— Но е симпатичен.

— Направо е сладур — обади се Рейчъл.

Междувременно Дорис и Джеръми спряха на верандата, без да имат представа какво вълнение са предизвикали вътре.

— Предполагам, че ще отседнеш в „Грийнлийв“? — погледна го Дорис. Той кимна и тя продължи: — Знаеш ли къде се намира? Извън града е.

— Имам карта. — Джеръми се опита да покаже, че е подготвен за всичко. — Ще го намеря. Но къде се намира библиотеката?

— Тя е точно зад ъгъла — отвърна Дорис и посочи към улицата. — Виждаш ли онази тухлена сграда? Със сините стрехи?

Той кимна.

— След нея завиваш наляво и караш до следващия знак „стоп“. На първата улица след знака завиваш вдясно. Библиотеката е на ъгъла. Ще я видиш, голяма бяла сграда. Преди да я купи общината, се наричаше Мидълтън Хаус, защото принадлежеше на Хорас Мидълтън.

— Защо не са построили нова сграда за библиотека?

— Градчето ни е малко, господин Марш, а и къщата е доста голяма. Достатъчна е за тази цел. Ще видиш сам.

Джеръми й протегна ръка.

— Благодаря ти, Дорис. Много ми помогна. И сандвичът беше чудесен.

— Радвам се.

— Имаш ли нещо против да те потърся пак, ако се появят нови въпроси? Виждам, че си наясно с нещата.

— Идвай винаги, когато ти се прииска да поговориш с някого. Аз съм на твое разположение. Но ще те помоля да не пишеш нищо, което може да ни представи като прости селяндури. Повечето хора — включително и аз — обичаме това място.

— По принцип пиша само истината.

— Знам — отвърна тя. — И затова се обърнах към теб. Имаш вид на честен човек и съм сигурна, че ще разкриеш загадката веднъж завинаги, без да спекулираш с това.

Джеръми вдигна вежди.

— Ти май не вярваш, че в „Седар Крийк“ има духове?

— Не, разбира се. Знам със сигурност, че там няма нищо свръхестествено. Повтарям го от години, но никой не ме слуша.

Джеръми я изгледа с любопитство.

— Тогава защо ме повика?

— Защото хората не знаят какво става и докато не намерят логично обяснение, ще продължават да вярват в небивалици. Виждаш ли, след статията за студентската експедиция кметът раздуха историята и отвсякъде заприиждаха хора, за да видят светлините. Честно казано, това предизвиква сериозни проблеми. Гробището се напълни с туристи и разрушението се засили. — Тя замълча за момент. После продължи: — Естествено, шерифът не прави нищо с мотаещите се около гробовете тийнейджъри и с още по-безмозъчните туристи. С кмета са приятели от ловната дружинка, а и всички, освен мен смятат, че рекламата на призрачното гробище и привличането на туристи е добра идея. Откакто текстилната фабрика и мината затвориха врати, градът умира и всички приемат идеята за превръщането на „Седар Крийк“ в туристическа атракция като спасение за града.

Замислен над думите й, Джеръми погледна към колата си, после отново към Дорис. В тях определено имаше логика, но…

— Разбираш ли, че променяш напълно историята си? Това няма нищо общо с писмото ти.

— Не е така — поклати глава тя. — В него казвам само, че в гробището има мистериозни светлини, че то е свързано със стара легенда, че по-голямата част от съгражданите ни мислят, че това е работа на духове и че студентите от, „Дюк“ не успяха да открият причината за светлините. Всичко това е истина. Ако не ми вярваш, прочети отново писмото. Аз не съм лъжкиня, господин Марш. Може да не съм светица, но не съм и лъжкиня.

— Тогава защо искаш да дискредитирам историята?

— Защото това, което става, не е правилно — отвърна веднага тя, сякаш отговорът беше очевиден. — Хората тъпчат гробовете, туристите разпъват палатки наблизо — това е неуважение към мъртвите, нищо, че гробището е изоставено. Погребаните там имат право да почиват в мир. А да комбинираш това място с нещо хубаво и важно като Обиколката на историческите домове е направо грях. Но моят глас е глас в пустиня.

Джеръми се замисли за момент, пъхна ръце в джобовете си и попита:

— Може ли да бъда честен с теб?

Тя кимна. Джеръми пристъпи от крак на крак.

— Щом вярваш, че майка ти е можела да чете мисли, а ти си гадателка и можеш да познаваш пола на бебетата, най-естественото е…

Той се запъна и тя продължи мисълта му:

— Да съм първата, която ще вярва в духове?

Той кимна.

— И аз наистина вярвам. Но не мисля, че са в гробището.

— Защо?

— Защото съм ходила много пъти там и никога не съм усещала присъствието им.

— Значи можеш да правиш и това?

Тя сви рамене, но вместо да отговори, го попита:

— Може ли да ти кажа нещо?

— Давай.

— Един ден ще научиш нещо, което науката няма да може да обясни. И когато това се случи, животът ти коренно ще се промени.

Той й се усмихна.

— Обещаваш ли?

— Да. И ти обещавам, че ще е скоро — отвърна тя. За миг се загледа в очите му. После каза с усмивка: — Уверявам те, че нашият обяд ми беше изключително приятен. Не са чести дните, когато мога да се насладя на компанията на такъв очарователен младеж. Ти ме накара да се почувствам отново млада.

— Аз също прекарах чудесно.

Той се обърна, готов да си тръгне. По време на обяда на небето се бяха събрали тъмни облаци. Макар и не зловеща, картината напомняше, че зимата вече тропа на вратата, и Джеръми вдигна зиморничаво яката на якето си, преди да тръгне към колата.

— Господин Марш? — извика след него Дорис.

— Да? — обърна се той.

— Поздрави Лекс от мен.

— Лекс ли?

— Да — отвърна тя. — Тя работи в библиотеката. Ако искаш да намериш някакви материали, трябва да питаш нея.

Той се усмихна.

— Непременно ще я поздравя от теб.

4.

Библиотеката се оказа масивна постройка в готически стил, напълно различна от другите в града. На Джеръми му се стори, че някой просто я е изрязал от един планински склон някъде из Румъния и я е пуснал в Бун Крийк заради някакъв бас.

Сградата заемаше по-голямата част от квартала, двата етажа бяха украсени с високи тесни прозорци, завършващи с островръх покрив. Имаше арковидна дървена порта с огромни чукала. Определено би харесала на Едгар Алън По, но жителите на града се бяха постарали да я направят по-приветлива, въпреки призрачната й архитектура. Тухлените стени, някога безспорно червеникавокафяви, сега бяха боядисани в бяло, а като контраст на прозорците имаше черни капаци. Тротоарът и пилонът отпред бяха оградени със саксии с теменуги. Объл знак посрещаше посетителите пред входа и им съобщаваше със златни букви в стил италик, че се намират пред „Библиотека Бун Крийк“. Въпреки това гледката беше стряскаща. Като да отидеш на гости в елегантна къща на богат наследник и икономът да те посрещаше с балони и пистолет-пръскалка.

В силно осветеното фоайе с бледожълти стени — поне постройката беше последователна в своята непоследователност — имаше голямо бюро във формата на буквата „Г“. Едното му крило стигаше до дъното на фоайето, където Джеръми видя голямо помещение с двукрила остъклена врата, посветено на децата. Отляво бяха тоалетните, а отдясно, зад друга остъклена врата се намираше главната зала или поне така му се стори. Той кимна и махна с ръка към възрастната дама зад бюрото. Тя му се усмихна и също му махна с ръка, после се върна към книгата, която четеше.

Джеръми мина през тежката остъклена врата на голямото помещение, горд, че е разбрал как стават нещата тук.

Но залата го разочарова. Под ярката флуоресцентна светлина имаше само шест относително близо един до друг рафта с книги в помещение, не по-голямо от едностаен апартамент. В близките два ъгъла се виждаха стари компютри, а вдясно беше подреден кът за четене с малка колекция от периодични издания. В помещението имаше четири малки масички, а из рафтовете ровеха само трима души. Единият от тях беше възрастен човек със слухов апарат и подреждаше извадените книги по рафтовете. Докато се оглеждаше наоколо, Джеръми си помисли, че сигурно в живота си бе купил повече книги, отколкото притежаваше тази библиотеката.

Приближи се до бюрото на служителката, но там нямаше никого и това не беше изненадващо. Реши да почака тази Лекси. Облегна се на плота и се обърна с лице към залата, преценил, че Лекси може да е възрастният човек със слуховия апарат, но той не дойде при него.

Джеръми погледна часовника си. След две минути го погледна отново. След още две минути прочисти шумно гърлото си и мъжът най-после го забеляза. Той му кимна и помаха с ръка — знак, че има нужда от помощта му. Старецът също кимна, махна с ръка и продължи да подрежда книгите. Явно не бързаше. Южняците бяха пословични със своята работливост. Много интересно!

Тя гледаше през прозореца на малкия си, претъпкан с вещи кабинет на втория етаж на библиотеката. Знаеше, че той ще дойде. Дорис й се бе обадила веднага след като бе излязъл от „Хърбс“, и й бе разказала за нюйоркчанина в черно, дошъл да пише статия за духовете в гробището.

Тя поклати глава. Явно беше взел писмото насериозно. Наумеше ли си нещо, Дорис не се отказваше лесно, изобщо не помисли какви последствия можеше да има написването на подобна статия. Тя беше чела и други неща на господин Марш и знаеше как действа той. За него нямаше да е достатъчно да докаже, че тук не става дума за никакви духове — тя също не се съмняваше в това. Но нямаше да спре дотук. Щеше да се сближи с хората, да ги накара да се отпуснат, обезоръжени от градския му чар, и да подбере информацията така, че да извърти истината, както пожелае. И щом свършеше мръсната си работа, хората в цялата страна щяха да прочетат статията му и да решат, че жителите на Бун Крийк са тъпи, необразовани и суеверни.

О, не! Фактът, че той беше тук, изобщо не й харесваше.

Затвори очи и започна разсеяно да навива кичур тъмна коса на пръста си. На нея също не й харесваше, че хората тъпчат гробовете на дедите им. Дорис беше права: това беше проява на неуважение, но откакто онези момчета от „Дюк“ дойдоха и статията излезе във вестника, нещата излязоха от контрол. Защо не си замълчаха? Тези светлини бяха тук десетилетия наред. Всички знаеха за тях, но никой не се замисляше. Случвало се бе гости на града да отидат до гробището да ги видят — предимно пиянски компании от „Лукилу“ или младежи. Обаче тениски? Чаши за кафе с надписи? Пощенски картички? Плюс Историческа обиколка на града?

Не разбираше причината за тази истерия. Защо беше толкова важно да направят градчето туристически обект? Безспорно парите бяха важни, но хората не живееха в Бун Крийк, защото искаха да забогатеят. Поне повечето от тях. Неколцина мислеха как да напълнят гушите си и сред тях на първо място беше кметът. Но тя знаеше, че повечето живееха тук по същата причина, поради която живееше и тя: заради онази неповторима гледка към Памлико, когато по залез слънцето я превръщаше в златиста лента, заради съседите, които обичаше и им вярваше, и защото тук хората можеха спокойно да оставят децата си да играят до тъмно, без да се притесняват, че ще им се случи нещо лошо. В този забързан свят Бун Крийк не правеше дори опити да става модерен и това го правеше специален за много хора.

Ето защо продължаваше да живее тук. Тя обичаше града си, обичаше всичко, свързано с него: аромата на бор и соления дъх в ранната пролетна утрин, знойните летни вечери, когато кожата ти блести от пот, вълшебните краски на листата през есента. Но най-много обичаше хората и не можеше да си представи да живее другаде. Тя им вярваше, приятно й беше да разговаря с тях и ги харесваше. Естествено не всички нейни приятели усещаха същото и много от тях не се върнаха след завършването на колежа. Тя също замина за известно време, но с мисълта, че ще се върне отново, и направи добре, защото през последните две години здравето на Дорис значително се разклати. Върна се и също като майка си започна работа в библиотеката, с надеждата да я превърне гордостта на града.

Не че работата беше нещо изключително, нито беше добре заплатена. Библиотеката всъщност беше доста голяма, но първото впечатление лъжеше. На първия етаж бяха периодиката и съвременната белетристика, докато класиката, документалната литература и уникалните колекции се намираха на втория етаж. Тя не мислеше, че господин Марш е разбрал за втория етаж, защото стълбището беше в края на коридора, до отдела за детска литература и не се забелязваше лесно. Едно от неудобствата книгите да се помещават в бивш частен дом, беше, че архитектурата не предвиждаше движение на много хора. Но на нея мястото й харесваше.

Кабинетът й на втория етаж беше тих и близо до любимата й част. Малката стая до него съдържаше редки заглавия, книги, придобити чрез частни и гаражни разпродажби, дарения и посещения на книжарници и офиси на разпространители из целия щат по започнатия от майка й проект. Освен това тя бе успяла да събере добра колекция от исторически ръкописи и карти, някои от които датираха отпреди Революцията. Те бяха нейната страст. Тя непрекъснато търсеше нещо специално и използваше целия си чар, дори лъжеше, а понякога направо молеше, за да получи, каквото иска. Ако и това не помогнеше, наблягаше на отстъпките в данъците и понеже поддържаше близки контакти с щатските и данъчните служби из целия Юг, често получаваше екземплярите, преди другите библиотеки да са разбрали за тях. Разбира се, не разполагаше със средствата на „Дюк“, Уейк Форест и университета в Северна Каролина, но библиотеката й се славеше като една от най-добрите в щата, ако не и в цялата страна.

Ето как виждаше нещата. Това беше нейната библиотека и този град беше нейният. А долу я чакаше непознат, готов да напише статия, която може би нямаше да представи в добра светлина нейните хора.

Тя го видя, когато идваше насам с колата си. Проследи го, докато отбиваше и спираше пред входа. И поклати глава, разпознавайки почти веднага самоуверения мачо от големия град, поредният, дошъл тук да търси екзотика. Той беше от хората, които си въобразяваха, че разбират по-добре този свят, които си мислеха, че животът ти е много по-пълен и вълнуващ в големия град. Преди няколко години се бе влюбила в човек, който вярваше в подобни неща, и нямаше никакво намерение да се хване отново в капана.

Една чинка кацна на перваза на прозореца. Тя се загледа в нея, тръсна глава и въздъхна. Нямаше как, трябваше да слезе и да поговори с господин Марш от Ню Йорк. Все пак бе дошъл при нея, нали? Беше изминал толкова дълъг път дотук. Работата й и пословичното южняшко гостоприемство я задължаваха да му помогне да намери, каквото търси. А и така щеше да има възможност да го държи под око. Да филтрира информацията така, че той да види добрите страни на живота в този град.

Тя се усмихна. Не се съмняваше, че ще се справи с господин Марш. И въпреки че човек не биваше да се доверява на такива като него, трябваше да му се признае, че изглежда добре.

На господин Марш изглежда бе започнало да му писва. Той крачеше нервно между рафтовете със скръстени ръце и оглеждаше без особен интерес заглавията от двете си страни. От време на време мръщеше вежди, вероятно се чудеше защо не може да открие нито един роман на Дикенс, Чосър или Остин. „Ако ме попита — помисли си тя, — как ли ще реагира, като го попитам на свой ред: «Кой, кой»?“ Като знаеше какъв е — всъщност трябваше да си признае, че изобщо не знаеше какъв е, но предполагаше — щеше да се вторачи в нея, както направи в гробището. „Мъже — помисли си тя. — Толкова са предвидими!“

Подръпна без нужда пуловера си просто за да отложи срещата с още една минута, после тръгна към него. „Дръж се професионално — напомни си строго, — имаш конкретна задача.“

— Предполагам, че чакате мен? — каза тя и се усмихна сдържано.

Джеръми се обърна, щом чу мелодичния глас, и в първия момент замръзна на място. Разпознал момичето от гробището, той бързо се окопити и се усмихна широко. Изглеждаше добронамерен (и трапчинките му бяха толкова сладки), но усмивката му беше прекалено отработена и не беше достатъчна, за да прикрие превъзходството в погледа му.

— Вие ли сте Лекс? — попита я той.

— Това е съкратено от Лекси. Дорис ме нарича така. Приятно ми е, Лекси Дарнъл.

— Вие ли сте библиотекарката?

— Само през времето, когато не бродя из гробищата и не отблъсквам зяпащи ме мъже.

— Д’ре — каза той, опитвайки се да произнесе думата като Дорис.

Тя се усмихна и мина покрай него, за да изправи няколко книги на рафта, обект на неговото внимание, преди тя да се появи.

— Не ви се получа, господин Марш. Вие търсите буквите, сякаш попълвате кръстословица.

Той се засмя невъзмутимо и без да се засегне от коментара й, попита:

— Така ли мислите?

„Определено е женкар“ — помисли си тя.

— Убедена съм — отвърна и продължи да подрежда книгите. — С какво мога да ви помогна, господин Марш? Предполагам, че търсите информация за гробището?

— Май слуховете за мен са ме изпреварили.

— Дорис ми се обади и ми каза, че идвате насам.

— Аха — кимна той. — Трябваше да се досетя. Тя е много интересна жена.

— Тя е моя баба.

Джеръми повдигна вежда и си помисли: „Д’ре“.

— Баба ви разказа ли ви за нашия обяд? — попита.

— Не се интересувах от това — отвърна тя и прибра косата зад ухото си. Боже, тези трапчинки бяха като на малките деца, просто те приканваха да пъхнеш пръст в тях. Не че на нея й влияеха, разбира се. Тя сложи книгите по местата им, обърна се към него и каза делово:

— Може да не ми вярвате, но в момента съм много заета. Имам цял куп документи за попълване и всичко е за днес. Каква информация търсите?

Той сви рамене.

— Нещо за историята на гробището и на града. Кога са се появили светлините? Правени ли са някакви проучвания в миналото? Документи, споменаващи легендата. Стари карти. Информация за Рикърс Хил и за топографията на областта. Исторически документи. Такива неща.

Тя не отговори веднага и след кратка пауза той се облегна на рафта зад гърба си и рече:

— Изумително е, нали?

— Моля? — погледна го неразбиращо тя.

— Да ви видя на гробището и сега тук. И писмото на вашата баба. То е причината сега да съм тук. Странно съвпадение, не мислите ли?

— Не съм се замисляла.

Джеръми не се отказа. Рядко му се случваше да се предаде, особено когато интересът му бе събуден:

— Не съм от този край и много се надявам вие да ми кажете какво правят хората тук в свободното си време. Искам да кажа, има ли някъде място, където човек може да пие едно кафе? Или да хапне нещо?

Тя примигна, питайки се дали го е разбрала правилно.

— Да не би да ме каните на среща?

— Само ако сте свободна.

— Мисля, че трябва да тръгвам — каза тя, възвръщайки самообладанието си. — Но все пак благодаря за поканата.

И задържа погледа му, докато го принуди да се предаде.

— Добре, добре, разбирам — усмихна се Джеръми и трапчинките се появиха отново. — Поне опитах. А сега дали е възможно да започна проучването си? Ако не сте прекалено заета с документацията, имам предвид. Бих могъл да дойда утре, ако не е удобно сега.

— Искате ли да започнете с нещо конкретно?

— Надявах се да прочета публикувана в местния вестник статия. Нямах възможност да се запозная с нея, тъй като не е качена в интернет. Но може би и вие не разполагате с нея.

Тя кимна.

— Ще я намерим на микрочип. През последните две години си сътрудничим тясно с нашия вестник и няма да е проблем да я намерим.

— Много добре — каза той. — А разполагате ли с някаква информация за града като цяло?

— Тя е на същото място.

Той се огледа за момент, не знаеше накъде да тръгне.

— Насам, господин Марш. Ще намерите всичко на втория етаж.

— Има и втори етаж?

Тя се обърна леко и рече:

— Ако ме последвате, ще ви покажа.

Джеръми тръгна след нея.

— Ще ми се разсърдите ли, ако ви попитам нещо?

Тя отвори вратата и се поколеба за миг.

— Не, разбира се — отвърна с непроницаемо лице.

— Какво търсехте днес на гробището?

Тя не отговори, само се загледа в него. Изразът на лицето й остана непроменен.

— Просто се чудех — продължи той. — Останах с впечатлението, че малко хора ходят там.

Тя продължаваше да мълчи и тишината възбуди още повече любопитството на Джеръми, но на фона на мълчанието й то постепенно се превърна в неудобство.

— Няма ли да кажете нещо? — попита той.

Тя се усмихна и за негова изненада, преди да прекрачи прага, му намигна.

— Казах, че можете да питате, господин Марш, не съм обещавала да ви отговоря — изрече мило, продължи напред и го остави да зяпа след нея.

„Бива си я — помисли си той, — красива, уверена и интелигентна.“ И това, след като отхвърли поканата му за среща.

„Алвин излезе прав — каза си. — Може би южнячките наистина са в състояние да побъркат човек.“

Те излязоха от залата, минаха покрай отдела за детска литература и Лекси го поведе по стълбата. Джеръми спря на горната площадка и се огледа.

„Д’ре“, помисли си отново, наистина изненадан.

Тук имаше много повече от петте паянтови рафта със съвременни книги на долния етаж. Много повече. Имаше и готика, като започнеш от миризмата на прах до усещането за частна библиотека. С облицованите с дъбова ламперия стени, махагоновия под и тъмночервените завеси, сводестото помещение нямаше нищо общо с безцветната зала долу. В ъглите имаше тапицирани столове до лампи „Тифани“, имитация, разбира се, но доста добра. На отсрещната стена се виждаше камина с голяма картина над нея. Макар и тесни, прозорците осигуряваха достатъчно слънчева светлина, за да изпълнят стаята с усещане за домашен уют.

— Сега разбирам — поклати глава Джеръми. — Това долу беше предястието. Главното меню е тук.

Тя кимна.

— Повечето от редовните ни клиенти идват да търсят най-новите книги на вече познати автори. За тяхно удобство обособих отдела за съвременна литература на първия етаж. Помещението е малко, защото преди разместването там беше кабинетът ми.

— А сега къде сте го преместили?

— Ето го там — посочи тя зад последния рафт. — До стаята за редки издания.

— Охо! — възкликна той. — Впечатлен съм.

Тя се усмихна.

— Елате, ще ви разведа наоколо и ще ви разкажа нещо за сградата.

През следващите десетина минути те обиколиха всички рафтове, разговаряйки оживено. Той научи, че къщата е построена през 1874 година от Хорас Мидълтън, капитан на кораб, натрупал състояние от търговия с дървен материал и тютюн. Построил този дом за жена си и седемте си деца, но за жалост не могъл да живее в него. Малко преди да завърши строежа, жена му починала и той се преместил с децата в Уилмингтън. Къщата дълго време останала празна, после в нея се нанесло друго семейство и живяло там до петдесетте години на двайсети век, когато Историческото дружество я купило и препродало на общината за библиотека.

Джеръми слушаше внимателно разказа й. Двамата вървяха бавно и тя често прекъсваше разказа си, за да му покаже някои от своите любими книги. Той скоро разбра, че тя е чела повече от него, особено класиците. В първия момент не можа да повярва, но като се замисли, разбра, че е напълно логично. Защо някой ще става библиотекар, ако не обича книгите? Сякаш прочела мислите му, тя спря и посочи с пръст табелката на рафта пред тях.

— Предполагам, че тази секция ще ви заинтересува, господин Марш.

Той погледна към табелката и забеляза думите „свръхестествено“ и „магия“. Забави крачка, но не спря, само си отбеляза няколко заглавия, включително и предсказанията на Мишел де Нострадам. През 1555 година Нострадамус, както бе известен по света, публикувал сто неясни предсказания в своята книга „Предсказания“, първата от десетте, написани от него. От хилядите направени от него предсказания днес се цитират не повече от петдесет и се радват на по-малко от пет процента съвпадение.

Той пъхна ръце в джобовете си и сви устни.

— Мога да ви дам някои препоръки, ако искате.

— Разбира се, с най-голямо удоволствие. Не съм толкова горделива, че да не признавам нуждата от помощ.

— Чели ли сте тези книги?

— Не. Честно казано, не намирам темата за особено интересна. Когато книгите пристигнат, им хвърлям по един поглед, преглеждам снимките и прочитам заключенията и отзивите, за да преценя за кого ще са подходящи, но само толкова.

— Това е добре — каза той. — Може би няма да е зле да закриете напълно този раздел.

— Знаете ли, може да ви се стори невероятно, но много хора в града недоволстват, че държа такива книги. Особено онези за магиите. Смятат, че влияят зле на младите.

— И наистина влияят. Пълни са с лъжи.

Тя се усмихна.

— Може да е така, но те не се безпокоят за това. Искат да ги махна, защото се страхуват да не би някой наистина да призове злите сили. Може например някое дете да ги прочете, без да иска да привика сатаната и той да превърне града ни в ад.

Джеръми кимна.

— Впечатлителната младеж на Библейския колан. Разбираемо е.

— Но ще ви помоля да не ме цитирате по този въпрос. Тук си говорим неофициално, нали?

Той вдигна ръка:

— Обещавам. Честна скаутска.

Те продължиха в мълчание. Зимното слънце не успя да пробие сивата завеса на облаците. Лекси спря пред няколко лампи и ги включи. Помещението се изпълни с жълтеникава светлина. Докато се навеждаше към лампионите, той долови цветния аромат на парфюма й, потръпна и побърза да насочи вниманието си другаде. Погледна разсеяно към портрета над камината и попита:

— Коя е тази?

Лекси спря и проследи погледа му.

— Майка ми.

Той я погледна в очакване и тя въздъхна шумно.

— През 1964 година оригиналната библиотека изгоряла до основи. Всички решили, че това е краят, но мама се заела да намери подходяща сграда и да събере нова колекция. Години наред засипвала кметството и общината с молби за финансиране, организирала разпродажби, чукала по вратите на местните бизнесмени и не си тръгвала, докато не напишели чек. Отнело й много време, но накрая успяла.

Докато говореше, Джеръми местеше очи от портрета към Лекси и обратно. Имаше прилика, разбира се, трябваше веднага да я забележи. Особено в очите. Виолетовото го грабна веднага, но сега, докато гледаше отблизо очите на Лекси, забеляза, че по ръба им минаваше светлосиня ивица и незнайно защо това му се стори признак на доброта. Авторът на портрета се бе опитал да изобрази необикновената комбинация, но не бе успял да възпроизведе истинския цвят.

Лекси запали лампионите, изправи се и прибра падналия кичур зад ухото си. Острото око на Джеръми бе отчело, че тя го прави непрекъснато. Вероятно беше нервен тик. Което означаваше, че присъствието му я изнервяше. Той прие това за добър знак. Прокашля се и каза мило:

— Забележително от нейна страна. Много ще се радвам, ако мога да се запозная с нея.

На лицето на Лекси се появи лека усмивка, сякаш имаше какво още да каже, но веднага поклати глава:

— Съжалявам. Вие си имате работа, а аз ви задържам с моите приказки. — Кимна към стаята с редките издания и попита: — Искате ли да ви покажа къде ще прекарате следващите няколко дни?

— Мислите ли, че ще ми отнеме толкова много време?

— Нали искахте да прочетете статията във вестника и да направите исторически справки? Ще ми се цялата информация да е индексирана, но за съжаление не е така. Ще ви се наложи да поровите из документите.

— Не мисля, че книгите за историята на града са толкова много, нали?

— Не става дума само за книги, макар че и те не са малко. Подозирам, че ще намерите голяма част от полезната ви информация в дневниците. Бях си поставила за цел да събера колкото може повече лични дневници от жители на областта и сега мога да се похваля с внушителна колекция. Някои от тях датират още от седемнайсети век.

— Случайно да ви се намира нещо за Хети Дабилът?

— За съжаление, не. Но някои дневници са на хора от Уотс Лендинг. Един от тях е саморасъл историк, записвал е всичко случващо се в областта. Може да ги изнесете от библиотеката, но ще ви трябва известно време да се справите с тях. Написаното се чете трудно.

— Нямам търпение — каза той. — Обичам скучните проучвания. Живея за тях.

Тя се усмихна.

— Дано да сте добър в тази работа.

Той я погледна многозначително.

— О, да. Аз съм добър в много работи.

— Не се съмнявам, господин Марш.

— Джеръми — поправи я той. — Моля ви, наричайте ме Джеръми.

Тя вдигна вежди.

— Не съм сигурна, че идеята е добра.

— О, чудесна е — отвърна той. — Повярвайте ми.

Лекси изсумтя. „Истински котарак!“ — си каза наум.

— Предложението ви е изкушаващо — продължи с играта тя. — Поласкана съм. Но все пак не ви познавам достатъчно, за да ви се доверя, господин Марш.

И побърза да се отдалечи. Развеселен, Джеръми я проследи с поглед. Беше срещал такива жени и преди. Те използваха остроумието си, за да държат мъжете настрани, и обикновено бяха доста безцеремонни в поведението си, но на нея й отиваше. Придаваше й… неочакван чар и свежест. Дали не беше от акцента? Думите се лееха от устата й толкова сладко, че можеха да придумат котка да преплува реката.

Не, поправи се той, не беше акцентът. Нито остроумието й, което определено го забавляваше. Нито в спиращите дъха очи или тялото й в тесните дънки. Тези неща играеха важна роля, но не бяха главното. Беше… какво? Той не я познаваше, не знаеше нищо за нея. И въпреки дългия им разговор, като се замисли, осъзна, че тя не бе казала почти нищо за себе си. Говореше за книгите и за майка си, но нито дума за себе си.

Джеръми беше тук заради статията, но завладян неочаквано от странно чувство, той си призна, че предпочита да прекара следващите няколко часа не с книгите, а с нея. Искаше двамата да се разходят из Бун Крийк или още по-добре, да седнат на романтична вечеря в някой старомоден ресторант, където можеха да останат сами и да се опознаят. В нея имаше нещо мистериозно, а той обичаше мистериите. Те винаги водеха до изненади и когато тръгна след нея през отдела за редки издания, не можа да не си признае, че пътуването му на юг току-що бе станало по-интересно.

Те влязоха в малко помещение, вероятно бивша спалня, разделена от ниска дървена преграда. Стените бяха боядисани в пясъчножълто, подът леко беше надраскан. Зад стената се виждаха високи рафтове, пълни с книги; в единия ъгъл имаше стъклен шкаф, приличен на ковчеже за съкровища, а на малката масичка до него бяха поставени телевизор и видеокасетофон, явно за материали, свързани с историята на Северна Каролина. Срещу вратата имаше високо старинно бюро. Надясно от Джеръми, на друга малка масичка беше поставена машина за микрофишове. Лекси отиде при бюрото, отвори най-горното чекмедже и се върна с малка картонена кутия. Остави я на масичката и прехвърли набързо прозрачните плаки в нея. Наведе се над Джеръми, постави микрофиша в машината и я нагласи така, че статията да е в правилната посока и в центъра. Той отново долови парфюма й, но след миг статията беше пред него и той насочи вниманието си към нея.

— Може да започнете с това — каза тя. — Ще ми трябва малко време, за да намеря други полезни материали за вас.

— Това стана бързо.

— Така е, защото помня датата на публикацията.

— Впечатлен съм.

— Недейте. Просто съвпада с рождения ми ден.

— На двайсет и шести?

— Някъде там. Сега да видим какво друго ще успея да намеря.

Тя тръгна към летящата врата.

— Двайсет и пети? — застигна я гласът му.

— Упорит сте, господин Марш. Но аз не играя тази игра.

Той се засмя. Очертаваше се интересна седмица.

Тя излезе и Джеръми се зачете в статията. Точно както очакваше, тя беше изтъкана от намеци за свръхестествени сили и разчиташе на сензацията с достатъчна доза надменност човек да предположи, че всеки жител на Бун Крийк знае още от раждането си колко специално е онова място. В статията Хети отиваше не при кмета, а в общината, и беше от Луизиана, а не от Карибите. В статията се твърдеше, че тя проклела гробището не пред управляващите, а на улицата, предизвикала бунтове и размирици и била арестувана. На другата сутрин, когато отишли да я освободят, нея я нямало, сякаш се била разтворила във въздуха. Шерифът забранил да я търсят, не искал да я арестува отново, защото се страхувал, че тя може да прехвърли проклятието върху семейството му. Всички легенди бяха такива: историята се променяше с годините и всеки добавяше нещо от себе си, за да я направи по-интересна. Джеръми трябваше да си признае, че онази част с изчезването беше доста вълнуваща. Трябваше да разбере дали наистина е била арестувана и е избягала.

Той приключи с четенето и погледна през рамо. От Лекси нямаше и следа. Погледна отново към екрана, реши, че може да добави още малко информация към наученото от Дорис за Бун Крийк, и премести микрофиша върху другите статии в броя. Седмичните новини бяха събрани на четири страници — вестникът излизаше всеки вторник — и той бързо научи какво може да предложи градът. Четивото беше добър ориентир, стига човек да не се интересуваше какво става по света и не търсеше нещо, което да държи очите му отворени. Той прочете новините: младеж променил екстериора около сградата на Ветераните от войните, за да заслужи званието „Ийгъл Скаут“; на Мейн Стрийт отворили нов магазин за химическо чистене и така нататък. Имаше и резюме от събранието на градската управа. Главният обсъждан въпрос бил да сложат ли знак „стоп“ на Лиъри Пойнт Роуд или не. Две трети от първата страница беше посветена на автомобилна катастрофа между двама жители на града, отървали се с леки наранявания.

Той се облегна назад.

Градът се оказа точно какъвто си го бе представял. Тих, заспал и специален, каквито според жителите им бяха всички малки градчета, но нищо повече. Съществуването му се дължеше повече на силата на навика, отколкото на някаква уникалност; и през следващите десетилетия със застаряването на населението щеше да запада все повече. Тук нямаше бъдеще, нито дългосрочна програма…

— Четете за нашия прекрасен град, както виждам — разнесе се гласът й зад гърба му.

Той подскочи, изненадан, че не я е чул да влиза, и натъжен заради бъдещето на Бун Крийк.

— Да — окопити се бързо. — И признавам, че го намирам за доста интересно. Нямах представа, че е толкова вълнуващо да си „Ийгъл Скаут“.

— Джими Нелсън е прекрасно хлапе. Пълен отличник и много добър баскетболист. Баща му почина миналата година, но той продължава да помага на хората в града, въпреки че работи на половин работно време в пицарията на Пит. Много се гордеем с него.

— Браво на момчето!

„Да, бе“ — помисли си тя, но любезно се усмихна и постави до него купчина книги.

— Това е за вас. Мисля, че като начало ви е достатъчно.

Той плъзна поглед по десетината книги.

— Не казахте ли, че е по-добре да използвам дневниците? Тук всичко е обща история.

— Да, но не е ли редно първо да се запознаете с историческия период на разигралите се събития?

Той се поколеба.

— Предполагам, че ще е добре — призна накрая.

— Добре — отвърна тя и подръпна разсеяно ръкава на пуловера си. — Намерих една книга с истории за духове и реших, че може да ви заинтересува. Има глава за Бун Крийк.

— Чудесно.

— Ами, тогава ще ви оставя да работите. Ще намина след малко да видя имате ли нужда от нещо друго.

— Няма ли да останете? — разочарова се той.

— Не. Вече ви казах, че имам работа. Може да останете тук или да се преместите на масите в голямата зала. Но ще съм ви много признателна, ако не местите книгите долу. Нито една от тях не е заведена в регистъра.

— Не бих посмял за нищо на света.

— Сега ви моля да ме извините, но наистина трябва да тръгвам. А, и да ви предупредя, че библиотеката работи до седем, но този отдел затваря в пет.

— Дори и за приятели?

— Не. Тях ги оставям да седят, колкото си искат.

— Значи ще се видим в седем, предполагам?

— Не, господин Марш, ще се видим в пет.

Той се засмя.

— Да се надяваме, че утре ще ме оставите до по-късно.

Тя вдигна вежди, обърна се и без да отговори, тръгна към вратата.

Направи две крачки, но той я извика:

— Лекси?

— Да? — обърна се тя.

— Искам да ви благодаря. Много ми помогнахте.

На устните й се появи прекрасна обезоръжаваща усмивка.

— Няма защо.

Джеръми се зае да събере много данни за града и през следващите няколко часа прелисти всички книги, спря се на илюстрациите и снимките и прочете подробно всичко, което му се стори важно.

По-голямата част от информацията обхващаше ранната история на градчето и той записа в бележника си доста неща, които можеше да му потрябват. Естествено, още не знаеше кое щеше да му е необходимо, беше прекалено рано, затова изписа няколко листа с бележки.

В процеса на работата си той бе научил, че най-добрият подход към подобни истории е да започне с онова, което знае. Така че… какво знаеше със сигурност? Знаеше, че гробището е използвано близо сто години, без някой да спомене за мистериозните светлини. Те се бяха появили преди сто години и оттогава се явяваха редовно, но само при мъгливо време. Фактът, че са виждани от много хора, изключваше възможността да са плод на нечие въображение. Знаеше още, че в момента гробището потъва.

След няколко часа над книгите той осъзна, че не е научил почти нищо ново. Като повечето мистерии тази също беше като пъзел с много липсващи парчета. Въпросът дали Хети е проклела града или не, беше просто опит да се обяснят нещата. Но понеже самата легенда бе основана на невярна и неясна информация, някои парченца от истината — каквито и да бяха те — бяха преувеличени, а други игнорирани. Това означаваше, че Лекси е права. Трябваше да изчете всичко.

Не че беше проблем. За него тази част от проучването беше най-приятната. Много често търсенето на истината се оказваше по-приятно от писането на заключението. Той се върна към книгите и скоро се потопи напълно в темата. Научи, че Бун Крийк е построен през 1729 година и това го нареждаше сред най-старите градове в щата. Дълго време не бил нищо повече от малко селце между бреговете на река Памлико и Бун Крийк, но в края на века се превърнал в главно пристанище за вътрешния воден транспорт и появата на параходите през деветнайсети век ускорила разрастването на града. Към края на века железопътният бум достигнал до Северна Каролина, горите били изсечени и се разкрили каменни кариери. Заради местоположението си като портал към външните води построили мост над реката и градът станал част от железопътната мрежа на страната. Районът процъфтявал, икономиката му започнала усилено да се развива, но след 1930 година броят на населението му спрял да нараства. В последните години дори започнал да намалява и това не учуди Джеръми.

От книгата за духовете научи броя на погребаните в „Седар Крийк“. В тази версия Хети проклела града не заради преместването на останките на нейните предци, а защото отказала да се отдръпне от пътя, когато насреща й се задала съпругата на един от членовете на градската управа. Понеже била смятана за духовен водач на хората от Уотс Лендинг, не била арестувана, но някои расистки настроени жители на града взели нещата в свои ръце и се развилнели из негърското гробище, нанасяйки огромни щети. В гнева си Хети проклела „Седар Крийк“ и се заклела, че предните й няма да спрат да тъпчат земята му, докато цялото гробище не потъне.

Джеръми се облегна назад и се замисли. Наученото му разкри три напълно различни версии на една и съща легенда. Не знаеше какво да мисли.

Интересното беше, че авторът на книгата, А. Дж. Морисън, бе добавил под линия, че гробището „Седар Крийк“ наистина потъва. Според данните земята там потънала близо трийсет сантиметра, но авторът не бе потърсил обяснение.

Джеръми провери датата на публикацията. Книгата беше писана през 1954 година. Сравнявайки снимките, откри, че оттогава гробището бе потънало най-малко с още трийсет сантиметра. Отбеляза си да провери данните от проучванията по онова време, както и по-новите, ако имаше такива.

Но докато четеше, не спираше да хвърля по един поглед през рамо с надеждата Лекси да се появи.

Седнал в автомобила си на игрището за голф преди разклона за града и с притиснат до ухото си телефон, кметът се напрягаше да чуе нещо през силния статичен шум. В тази част на района връзката беше лоша и той се зачуди дали положението щеше да се подобри, ако извади антената навън.

— Бил е в „Хърбс“? Днес на обяд? „Най-гледаното време“ ли каза?

Той кимна, без да показва, че е забелязал как партньорът му по голф подритва спрялата зад дървото топка към по-добра позиция, преструвайки се, че проверява къде се е приземила при последния удар.

— Намерих я — извика иззад дървото той и се приготви за удар.

Партньорът на кмета непрекъснато хитруваше, но, честно казано, кметът не се ядосваше много, защото той правеше същото. Иначе как щеше да поддържа своя хандикап?

Човекът от другата страна на линията вече привършваше, когато партньорът му запрати за втори път топката между дърветата.

— По дяволите! — извика той, но кметът му обърна гръб.

— М-да, това е интересно — каза в слушалката и в главата му се завъртяха безброй възможности. — Радвам се, че се обади. Заемам се с това. Дочуване.

И затвори в мига, когато партньорът му тръгна към него.

— Дано със следващата топка да се справя по-добре — каза той и вдигна ръце.

— Не се безпокой — отвърна кметът, замислен за неочакваното развитие на нещата. — Сигурен съм, че другия път ще падне точно където я искаш.

— Кой се обади?

— Съдбата — заяви той. — И ако си изиграем правилно картите, това може да се окаже нашето спасение.

Два часа по-късно, когато слънцето се спусна над върховете на дърветата и сенките започнаха да си пробиват път през прозорците, Лекси надникна в стаята за редки издания.

— Как върви?

Джеръми се обърна на мига и й се усмихна. Избута стола назад, прокара ръка през косата си и каза уморено:

— Добре. Научих доста неща.

— Достигнахте ли до вълшебния отговор?

— Не, но се доближавам, усещам го.

Тя влезе в стаята.

— Радвам се. Но вече ви казах, че заключвам помещението в пет, за да мога да се справя с тълпата, дошла след края на работния ден.

— Няма проблем — отвърна той и стана. — И без това се чувствам малко уморен. Денят беше дълъг.

— Ще дойдете утре сутринта, нали?

— Така съм го планирал. Защо?

— Обикновено прибирам по рафтовете всичко извадено през деня.

— Ще ви помоля да оставите тази купчина засега? Мисля, че ще ми се наложи да прегледам отново някои от книгите.

Тя се замисли за момент.

— Добре. Но ви предупреждавам, че ако не се появите рано сутринта, ще реша, че съм сбъркала в преценката си за вас.

Той кимна и каза тържествено:

— Обещавам, че няма да ви подведа. Не съм такъв.

Тя извъртя очи и си помисли: „Боже, самовлюбен паун!“. Но на глас изрече:

— Сигурен съм, че го казвате на всяко срещнато момиче.

— О, не — облегна се на бюрото той. — Всъщност съм много срамежлив. Можете да ме наречете дори отшелник. Рядко излизам.

Тя сви рамене.

— Това не е ново. Предвид, че сте журналист от големия град. Но не ви е необходимо да излизате, нали? Сигурна съм, че жените сами ви намират.

— Това притеснява ли ви?

— Не.

— Добре. Но както знаете, първото впечатление лъже.

— О, това го разбрах веднага.

— Така ли?

— Да — отвърна тя. — Когато ви срещнах на гробището, в първия момент реших, че сте дошли на погребение.

5.

Петнайсет минути по-късно Джеръми зави от асфалтирания път към поредната покрита с чакъл улица — тук явно си падаха по чакъла — и паркира в центъра на едно блато пред изписана на ръка табела „Грийнлийв Котиджис“, отбелязвайки си наум да не вярва на обещанията на местната търговска палата, изсипани с щедра ръка в брошурата и сайта.

„Грийнлийв Котиджис“ в никакъв случай не можеше да се нарече модерен, дори ако го бе посетил преди трийсет години. В комплекса имаше само шест бунгала, разположени по брега на реката, с олющена боя, дървени стени и ламаринени покриви. До всяка една от паянтовите постройки се достигаше по тясна неподдържана алея, тръгваща от централното бунгало, където според него трябваше да се намира офисът на комплекса. Без съмнение мястото беше живописно, но стилът рустика тук очевидно се свързваше предимно с комарите и алигаторите. Нито един от тези животински видове не будеше ентусиазма на Джеръми за престоя му тук.

Докато се чудеше има ли смисъл да слиза от колата — по пътя си насам бе видял само една табела за хотел от известна верига от Вашингтон, и тя беше на четирийсет километра от Бун Крийк — дочу шум от приближаващ се автомобил и се обърна обнадежден. Един кадилак се спусна по алеята, като подскачаше заплашително из дупките. За негова изненада автомобилът спря до него, разпръсквайки камъчета във всички посоки.

Отвътре изскочи възпълен оплешивяващ мъж. Изглеждаше въодушевен от нещо. Носеше зелени полиестерни панталони и синьо поло и Джеръми заключи, че може да се е обличал на тъмно.

— Вие ли сте господин Марш?

— Да — отвърна изненадан той.

Мъжът забърза към колата му.

— Радвам се, че ви хванах, преди да сте се регистрирали. Исках да използвам момента да поговоря с вас. Не мога да ви опиша колко се вълнуваме всички тук от вашето идване.

Задъхан, той протегна ръка и разтърси здраво тази на Джеръми.

— Познаваме ли се? — попита объркано журналистът.

— Не, естествено — засмя се мъжът. — Аз съм кметът на Бун Крийк, Том Джъркин. Като онази марка туршии, но можете да ми казвате Том. — Той се засмя отново. — Бързах да ви поздравя с добре дошъл в нашия прекрасен град. Извинете ме за облеклото. Бих искал да ви посрещна в кабинета си, но когато научих за идването ви, бях на игрището за голф и идвам направо оттам.

Все още изненадан от появата му, Джеръми го огледа по-внимателно. Това обясняваше облеклото му.

— Значи… вие сте кметът?

— От деветдесет и четвърта. При нас е нещо като семейна традиция. Баща ми, Оуен Джъркин, беше кмет цели двайсет и четири години. Вършеше работата си с голяма любов. Знаеше всичко, което трябва да се знае за това място. Естествено, кметската длъжност тук е на половин щат. По-скоро е почетна. Всъщност аз съм по-скоро бизнесмен. Собственик съм на големия магазин в центъра и на местното радио. Пускаме само песни до петдесетте години. Обичате ли старите хитове, господин Марш?

— Разбира се — отвърна той.

— Така си и мислех. Разбрах го, щом ви видях. Казах си: „Ето един човек, който оценява добрата музика“. Аз лично не мога да понасям онзи хаос, дето сега наричат музика. Направо ме заболява главата от нея. Музиката трябва да успокоява душата. Разбирате ме какво искам да кажа, нали?

— Да, разбира се — повтори Джеръми, опитвайки се да влезе в тон.

Мъжът се засмя.

— Знаех си. М-дааа. Казах ли ви колко много се вълнуваме всички, че сте дошли да напишете статия за нашия град? Точно от това се нуждаем тук. Защото кой не обича истории за духове, нали? Хората се интересуват от тези неща и вече започна да се чува за нас. Първо онези момчета от „Дюк“, после в местния вестник се появи статия. А сега дойде и истински журналист от големия град. Историята се разпространява и това е добре. Миналата седмица ми се обадиха от Алабама, искат да прекарат този уикенд тук и да направят обиколка из Историческия комплекс.

Джеръми кимна няколко пъти и попита:

— Откъде знаете, че съм пристигнал?

Том Джъркин сложи приятелски ръка на рамото му и преди той да разбере, двамата вече вървяха към офиса на комплекса.

— Новините тук се разпространяват светкавично, господин Марш. Като пожар. Това е едно от предимствата на малкия град. Това и красивата природа. Знаете ли, че тук са най-добрите места за лов на патици и риболов в целия щат? Хората идват отвсякъде, дори и известни, и повечето от тях отсядат точно където сте избрали и вие, в „Грийнлийв“. Това тук е малко късче от рая, ако питате мен. Едно бунгало сред природата. Цяла нощ ще слушате песента на птиците и на щурците. Обзалагам се, че това ще ви накара да погледнете с други очи на онези луксозни хотели в Ню Йорк.

— Може би — съгласи се Джеръми. Този човек беше роден за политик.

— И не се притеснявайте заради змиите.

Очите на госта се оцъклиха.

— Змии ли?

— Сигурно вече сте чули за тях. Но държа да ви изясня, че онази история миналата година беше чисто недоразумение. Някои хора нямат капчица здрав разум в главата си. Казвам ви, господин Марш, не се безпокойте за тях. Обикновено змиите изпълзяват от дупките си само през лятото. Естествено, ако не започнете да бъркате навсякъде, за да ги търсите умишлено. Тогава ще ги ядосате, а този вид змии са доста опасни.

— Аха — измънка Джеръми и се опита да измисли някакъв отговор, но съзнанието му бе заето изцяло от въображаемата му среща с чудовището. Той мразеше змии. Повече от комарите и алигаторите. — Всъщност си мислех…

Кметът въздъхна достатъчно силно, за да го прекъсне, после се огледа наоколо, демонстрирайки възхищение от прекрасната природа.

— Кажи ми, Джеръми… нали нямаш нищо против да си говорим на „ти“?

— Не.

— Това е много мило от твоя страна. Благодаря. Та, кажи ми, Джеръми, мислиш ли, че някое от онези телевизионни предавания, токшоута де, може да посвети няколко минути на нашата история?

— Нямам представа.

— Защото, ако решат да дойдат, ще постелем пред тях червения килим. Ще им демонстрираме нашето южняшко гостоприемство. Ще ги настаним тук, в „Грийнлийв“, напълно безплатно. И ще им разкажем такива истории, че могат да направят няколко предавания. Много по-интересни от онова, в което участва ти. Защото нашите истории са истински.

— Може би не знаете, но аз пиша предимно за списания. И обикновено нямам нищо общо с телевизията.

— Да, разбира се — намигна му Том Джъркин, очевидно не му вярваше. — Добре, ти си върши работата, пък ще видим какво ще стане.

— Сериозно ви говоря — настоя Джеръми.

— Сигурен съм в това — намигна му отново кметът.

Джеръми не знаеше как да го разубеди, а и в крайна сметка човекът можеше да се окаже прав. След няколко крачки Джъркин отвори една врата и го вкара в офиса. Ако можеше да се нарече така.

Вътре всичко изглеждаше, сякаш през последните сто години не е променяно нищо и окачените по дървените стени чудовища му напомниха за ловна хижа. Над разкривеното бюро висеше тавата на един костур; във всеки ъгъл по протежението на стените, както и върху шкафовете и бюрото, имаше препарирани животни: бобри, зайци, опосуми, скунксове и един язовец.

Но за разлика от други места, където бе виждал подобно нещо, тук животните изглеждаха, сякаш бяха обградени от врагове и се опитваха да се защитят. Телата им бяха извити на дъга, зъбите и ноктите бяха извадени и готови за отбрана. Джеръми се опита да преглътне видяното, но докато оглеждаше, съзря в един ъгъл мечка и едва не подскочи от ужас. Както и при другите животни, лапите със страховитите нокти бяха протегнати напред, сякаш животното се готвеше да атакува. Помещението приличаше на природонаучен музей, натикан в някакъв килер за нуждите на някой филм на ужасите.

Зад бюрото седеше огромен мъж в работен комбинезон и шарена риза, с дълга брада и вдигнати върху плота краката. Пред него имаше телевизор. Образът на екрана беше лош, на всеки две секунди през него минаваха вертикални черти и беше почти невъзможно да разбереш какво предават.

Мъжът се надигна от мястото си и продължи да расте, докато се извиси над Джеръми. Трябва да беше най-малко два метра. Раменете му се оказаха по-широки от тези на мечката в ъгъла. Изгледа кръвнишки клиента си, взе от бюрото един клипборд с прикрепени към него празни формуляри, удари го в плота и го посочи на Джеръми. Не се усмихна, напротив, гледаше, сякаш искаше да изтръгне ръцете му от раменете и да го наложи хубавичко с тях, преди да го изкорми, да го напълни с вата и да го закачи на стената.

Джъркин се засмя и това не изненада Джеръми. Този човек се смееше често и по много.

— Не му се плаши, Джеръми — каза бързо той. — Джед не обича да говори с непознати. Просто попълни бланката и можеш да се прибереш в своето райско бунгало да си починеш.

Джеръми продължи да гледа с широко отворени очи към Джед. По-страшен човек не бе срещал в живота си.

— Джед не само държи „Грийнлийв“ и е член на Градския съвет, но работи като препаратор — продължи кметът. — Не е ли невероятно това, което прави? — посочи животните по стените той.

— Наистина е невероятно — каза журналистът и се насили да се усмихне.

— Ако уцелиш нещо, тичаш при Джед и той прави останалото.

— Ще го запомня.

Лицето на кмета внезапно засия.

— Обичаш ли лова, господин Марш?

— Честно казано, не съм голям почитател.

— Е, не пречи да опитаме да променим мнението ти, докато си тук. Мисля, че споменах какво удоволствие е да се ловят патици по нашите земи, нали?

Докато говореше, Джед отново сложи огромния си пръст върху формуляра в клипборда.

— Стига си плашил човека! — повиши тон Джъркин. — Той е от Ню Йорк и е голям журналист, така че се дръж както подобава.

После отново се обърна към Джеръми:

— Искам да знаеш, че градът с удоволствие ще плати за престоя ти тук.

— Не е необходимо…

— Край на приказките — махна с ръка Джъркин. — Решението е взето на най-високо ниво. — Той намигна заговорнически. — Най-високото ниво тук съм аз. Това е най-малкото, което можем да направим за такъв забележителен гост.

— Ами… благодаря.

Джеръми хвана химикалката и започна да попълва формуляра за регистрация, усещайки погледа на Джед в тила си. Не беше сигурен, че иска да остане тук, но се страхуваше да го изрече. Джъркин се наведе над рамото му.

— Споменах ли колко се радваме, че си дошъл в нашия град?

В другата част на града в едно бяло бунгало със сини капаци на прозорците Дорис задушаваше лук, чесън и бекон за спагетите, които къкреха на другия котлон. Лекси миеше домати и моркови над мивката и ги режеше на кубчета. След като приключи в библиотеката, тя намина към Дорис. Правеше го често, поне няколко пъти в седмицата. Тя имаше самостоятелно жилище, но обичаше да вечеря с баба си. Старите навици умират трудно и така нататък.

От поставеното на перваза на прозореца радио се носеше джаз и като се изключи формалната размяна на въпроси, типична за членовете на едно семейство, двете не разговаряха. При Дорис причината беше дългият изморителен ден в ресторанта. За Лекси виновникът беше Джеръми Марш. Тя познаваше добре баба си и не искаше да подхваща темата. Дорис живо се интересуваше от личния й живот и тя се бе научила да избягва тази тема. Знаеше, че баба й не го прави с лоши намерения, Дорис просто не разбираше защо една трийсетгодишна жена все още е неомъжена и често повдигаше въпроса, защото се тревожеше, че Лекси ще остане стара мома. Не беше глупава жена, но си беше от старата школа; останала вдовица преди три години, тя се бе омъжила на двайсет и бе живяла четирийсет и пет години със своя съпруг, обожаваше го и се бе грижила за него чак до смъртта му. Лекси бе отгледана от баба си и дядо си и знаеше какво се върти в главата на Дорис, а то беше, че е време нейното момиче да срещне подходящия мъж, да се омъжи, да се премести в голяма къща с бяла ограда и да роди няколко деца.

Мечтата на Дорис не беше толкова странна. По този край всички очакваха от момичетата именно това. И ако трябваше да е честна със себе си, Лекси също понякога мечтаеше за такъв живот. Но тя искаше първо да срещне точния човек, да се влюби истински и да се гордее, когато го нарече свой съпруг. Ето къде се разминаваха с Дорис. За баба й жената трябваше да е доволна, ако намери добър, възпитан мъж с прилична работа. И може би в миналото това наистина е било достатъчно. Но Лекси не искаше да живее с някого само защото е мил, възпитан и има добра работа. Може би летеше в облаците, кой знае, но искаше да усети и истинска страст. Мъжът може да е много мил и разумен, но ако не усетеше сърцето й да е изпълнено с любов, значи щеше да се омъжи само за да се „установи“, а тя не искаше просто да се установява. Нямаше да е честно към нея, нямаше да е честно и към него. Разбира се, тя също се надяваше на мил и чувствителен мъж, но в същото време мечтаеше за истинска любов. За някого, който не само щеше да й масажира краката след дългия уморителен ден в библиотеката, но щеше да предизвиква и интелекта й. И непременно трябваше да е романтичен мъж, който би й подарил цветя без конкретен повод.

Не искаше толкова много, нали?

Според „Блясък“, „Списание за жени“ и „Добра домакиня“ — библиотеката получаваше и трите — не беше много, а прекалено много. В тези списания всяка статия твърдеше, че единствено от жената зависи дали ще поддържа жив пламъка в семейните взаимоотношения. Но семейни или не, взаимоотношенията си бяха взаимоотношения. Не беше ли редно и двете страни да правят необходимото за щастието на другата страна?

Ето къде беше проблемът на много от познатите й женени двойки. Във всеки брак трябваше да съществува някакъв баланс между това, което на човек му се иска да прави, и онова, което желае партньорът му. Докато съпругът се съобразяваше с желанията на съпругата и обратно, нямаше никакъв проблем. Проблемите идваха, когато хората започваха да правят, каквото си искат, без да се съобразяват с другата страна. Съпругът внезапно решава, че има нужда от повече секс, и започва да го търси извън семейството. Съпругата мечтае за повече нежност и в крайна сметка прави същото като съпруга си. Добрият брак като всяко партньорство означаваше да координираш собствените си нужди с тези на партньора, очаквайки същото от него. И ако всеки от тях спазваше своите задължения по договора, всичко щеше да е наред.

Но ако не изпитваш любов към съпруга си, можеш ли да постигнеш всичко това? Тя лично се съмняваше. Дорис обаче си имаше готов отговор. „Повярвай ми, скъпа, любовта отминава след първите две години“, би казала тя, въпреки че според Лекси много хора биха завидели на брака на баба й. Дядо й имаше романтична природа, отваряше вратата на колата за Дорис и държеше ръката й, докато се разхождаха из града. Беше отдаден изцяло на жена си и верен до гроб. Направо я обожаваше и често се чудеше на късмета си, че е срещнал жена като нея. След смъртта му част от Дорис сякаш умря с него. Първо получи инфаркт, а сега и този артрит. Двамата просто бяха създадени един за друг. Но как го бе постигнала Дорис? Може би наистина е било въпрос на късмет да намери съпруг като него? Или е видяла в него нещо преди това, нещо, което я е убедило, че той е правилният избор?

Сега обаче въпросът, който измъчваше Лекси, беше защо, за бога, тя самата започна изведнъж да мисли отново за брак?

Може би, защото беше в къщата на баба си, където бе израснала след смъртта на своите родители. Суетнята на двете жени в познатата кухня й подейства успокояващо и тя си спомни как като малка бе мечтала един ден и тя да си има такава къща. Стари греди; ламаринен покрив, умножаващ ехото от падащия дъжд, сякаш дъждът от целия свят бе дошъл да се излее над него; старомодни прозорци с рамки, боядисвани толкова пъти, че беше почти невъзможно да ги отвориш. И тя наистина живееше в такава къща. Почти такава. Приликата между двете си личеше от пръв поглед, защото бяха строени по едно и също време, но тя не успя да пренесе уханието на този дом: задушеното за неделния обяд, аромата на изсъхнали на слънцето чаршафи, миризмата на старо дърво от люлеещия се стол, където дядо й обичаше да си почива следобед. Тези миризми навяваха мисли за дълъг, спокоен и изпълнен с уют живот и винаги, когато отвореше вратата на тази къща, спомените за детството изплуваха в главата й.

Лекси отдавна мечтаеше за собствено семейство, дори за деца, но досега не й се бе получило. На два пъти беше на косъм да се случи: беше имала дълга връзка с Айвъри, още от колежа; имаше и още една с мъж, дошъл от Чикаго на гости на братовчед си през едно лято преди няколко години. Вторият беше класически пример за ренесансов мъж: говореше четири езика, цяла година бе учил икономика в Лондон и бе платил таксата за колежа със стипендията си от отбора по бейзбол. Господин Ренесанс, както бе започнала да го нарича, беше чаровен и екзотичен и тя веднага се влюби в него. Надяваше се той да остане, да обикне градчето, както тя го обичаше, но една събота се събуди и разбра, че си е заминал за Чикаго, без да се сбогува дори.

Той беше последната й сериозна връзка. След него имаше два други флирта за по шест месеца, но не съжаляваше за нито един от тях, дори не се сещаше вече. Единият беше с местен лекар, другият — с адвокат, и двамата й бяха предложили брак, но тя не бе усетила онази тръпка или каквото там човек трябва да усети, за да разбере, че няма смисъл да търси повече. След това срещите й с мъже станаха все по-редки и безперспективни, ако не се брои Родни Хупър, заместникът на шерифа в града. Двамата бяха излизали десетина пъти, на месец по веднъж, отиваха заедно на всички събития в града, където се налагаше човек да се появи с кавалер. И Родни като нея бе роден и израсъл тук, и в детските си години двамата обичаха да се люлеят заедно на люлката зад епископалната църква. Той копнееше по нея още оттогава и много пъти я бе молил да излязат на едно питие в таверната „Лукилу“. Лекси се съгласяваше понякога, дори се питаше дали да не приеме предложението му за сериозна връзка, но Родни… се вълнуваше прекалено много от лов, риболов и вдигане на тежести и нямаше интерес нито към книгите, нито към ставащото по света. Той беше добър човек и тя беше сигурна, че ще е добър съпруг, но не беше за нея.

Така че къде я водеше всичко това?

Тук, при Дорис, три пъти в седмицата, помисли си в очакване на неизбежните въпроси за любовния й живот.

— Кажи ми какво мислиш за него? — запита я директно баба й.

Лекси не можа да сдържи усмивката си.

— За кого? — попита и я погледна невинно.

— За Джеръми Марш, за кого другиго мислиш, че ще те питам?

— И аз не знам за кого. Затова те попитах.

— Стига си го увъртала. Разбрах, че е прекарал няколко часа в библиотеката.

Лекси сви рамене.

— Изглежда симпатичен. Помогнах му да намери няколко книги за начало на проучването си, нищо друго.

— Не говорихте ли?

— Разбира се, че говорихме. Както казах, той прекара доста време в библиотеката.

Дорис изчака внучката си да каже нещо повече, но това не се случи и тя въздъхна.

— На мен ми харесва — подхвана отново. — Истински джентълмен.

— О, да — съгласи се Лекси. — Истински джентълмен.

— Казваш го, сякаш не си съгласна с мен.

— Какво друго искаш да ти кажа?

— Ами, например, дали е бил очарован от твоята светла личност?

— Какво значение има това, бабо? Той е в града само за няколко дни.

— Разказвала ли съм ти как се запознахме с дядо ти?

— Много пъти — отвърна Лекси.

Помнеше добре цялата история. Двамата се запознали във влака за Балтимор. Той бил от Грифтън и отивал на интервю за работа, но така и не стигнал за Балтимор, защото избрал да я последва в Бун Крийк.

— Тогава знаеш, че можеш да срещнеш любовта по всяко време, дори когато най-малко очакваш.

— Винаги го казваш.

— Само защото ми се струва, че е добре да го чуваш от време на време.

Лекси занесе купата със салатата на масата.

— Не ме мисли. Аз съм щастлива и така. Обичам си работата, имам добри приятели и достатъчно време за четене, джогинг и любими за правене неща.

— Не забравяй и мен в тези любими неща.

— Разбира се — кимна Лекси. — Мога ли да те забравя?

Дорис се изкиска и се върна към тенджерата със зеленчуците. За миг в кухнята настъпи тишина и Лекси си отдъхна. Този път баба й не я притисна прекалено. Реши, че всичко е приключило и вечерята ще бъде приятна.

— Ако питаш мен, той е истински красавец — обади се Дорис.

Лекси си замълча. Взе две чинии и приборите и тръгна към масата. Дали нямаше да е добре да се направи на глуха?

— И за твое сведение той е много по-интересен, отколкото си представяш — продължи баба й. — Не е такъв, за какъвто го мислиш.

Лекси бе чувала този тон много пъти, затова се замисли. Беше го чула, когато в гимназията една вечер поиска да излезе с нова компания; чу го и след няколко години, когато реши да отиде на екскурзия до Маями. Тогава баба й използва същия тон и я разубеди. В първия случай приятелите, с които искаше да излезе, катастрофираха; във втория, градът бе обхванат от размирици и в хотела, в който бяха планирали да отседнат, бе нахлула тълпа от разбеснели се протестанти.

Тя знаеше, че Дорис има дарбата да предусеща нещата. Не толкова, колкото нейната майка, но въпреки това имаше нюх за нещата.

Без да има и най-малка представа, че телефоните в града пушат, понеже всички обсъждаха появата му тук, Джеръми лежеше под завивките и гледаше местните новини, докато чакаше прогнозата за времето, ядосан, че не послуша вътрешния си инстинкт да потърси друг хотел. Тогава нямаше да му се налага да гледа препарираните животни на Джед, от които го побиваха тръпки.

Човекът явно имаше много свободно време. И много куршуми. Или сачми. А може би използваше предната част на пикапа си или друго, кой знае какво, но бе успял да убие сума животни. В стаята му имаше дванайсет от тях. Щеше да му се наложи да прекара следващите няколко дни в компанията на представителите на цялата фауна на Северна Каролина, същите като в офиса, само че без мечката. Но не се съмняваше, че ако Джед разполагаше с втора мечка, щеше да му я пише на сметката като екстра.

Стаята не беше лоша, стига да не искаш бърза връзка с интернет, топлина, рум сървис, цифрова телевизия или телефон с бутони. Джеръми не беше виждал телефон с шайба от… колко? Десет години? Дори и майка му живееше по-модерно от тези тук.

Но не и Джед. Добрият стар Джед имаше собствено мнение по въпроса какво е важно в една стая за гости.

Ако имаше нещо хубаво тук, то без съмнение беше прекрасната покрита веранда отзад. Джеръми имаше намерение да прекара вечерта там, но си спомни за змиите и се отказа. Джъркин бе споменал за някакво недоразумение, свързано с тях. За какво ставаше дума? Думата „недоразумение“ не му хареса. Трябваше да поиска подробности, трябваше да попита къде може да намери дърва за камината. В стаята беше като в хладилник, но подозираше, че ако се опита да се свърже с рецепцията по телефона, Джед нямаше да му отговори. И може би така беше по-добре, защото този човек определено го плашеше.

Най-после на екрана се появи метеорологът. Джеръми изскочи изпод завивката, увеличи звука и после бързо потъна обратно в леговището си.

Поредната реклама прекъсна прогнозата за времето. Да му се не види!

Джеръми имаше намерение през нощта да отиде на гробището и искаше да разбере ще има ли тази вечер мъгла. Ако нямаше, щеше да се наспи. Денят беше дълъг, започнат в съвременния свят, той го върна петдесет години назад, а сега щеше да завърши в ледената пустиня. Такива неща не му се случваха всеки ден и всъщност бяха доста уморителни.

И като капак на всичко тази Лекси. Лекси с не знам каква си фамилия. Мистериозната Лекси. Лекси, която флиртуваше, после му обръщаше гръб и пак флиртуваше.

Беше флиртувала с него, нали? Защо иначе ще завършва всяко изречение с „господин Марш“? Защо ще се перчи, че го е преценила с един поглед? И онзи коментар, че идвал от погребение? Определено флиртуваше.

Или не?

Метеорологът се появи отново. Изглеждаше съвсем млад, сякаш току-що излязъл от колежа. Надали беше на повече от двайсет и три, най-много и четири, и това сигурно беше първата му работа. Преливаше от ентусиазъм, въпреки че се опитваше да го прикрива зад маската на професионалист. Но му се стори компетентен. Не се препъваше в думите и когато свърши, Джеръми разбра, че няма смисъл да напуска стаята. Очакваше се ясна нощ и в прогнозата си за утре момчето също не спомена за мъгла.

„Да му се не види!“ — помисли си Джеръми.

6.

На следващата сутрин Джеръми застана под слабата струя на душа, изкъпа се с хладка вода, намъкна дънки, пуловер и кафяво кожено яке и тръгна към „Хърбс“, явно най-популярното място за закуска. На входа забеляза кметът Джъркин да говори с двама мъже в костюми. Рейчъл тичаше между масите. Джед седеше в далечния ъгъл на залата и когато го видя, на Джеръми му се стори, че планината е дошла да закусва тук. Тъли седеше на една от централните маси с други трима мъже и както можеше да се предположи, не спираше да говори. Той тръгна между масите. Хората веднага започнаха да му кимат и да му махат с ръка, а кметът вдигна чашата с кафето си за поздрав.

— Добро утро, господин Марш — извика. — Надявам се да сте събрали достатъчно позитивна информация за нашия град. Нали, господин Марш?

— Сигурна съм, че е така — обади се Рейчъл.

— Успяхте ли да намерите гробището? — провикна се Тъли и веднага се наведе към сътрапезниците си да им обясни: — Това е докторът, за който ви говорих.

Джеръми кимна и махна с ръка, избягвайки отговорите, за да не се окаже въвлечен в дълги разговори. Не беше любител на ранното ставане, а и не бе спал добре. Ледената пустиня, населена с мъртви животни, плюс кошмарите за змии не предразполагаха към сън. Седна на една ъглова маса и Рейчъл дотича веднага с кана в ръка.

— Днес не сме на погребение, а? — закачи го тя.

— Не. Реших да сменя облеклото — отвърна той.

— Ще пийнеш ли кафе, скъпи?

— Да, ако обичаш.

Тя остави една чаша и я напълни до самия ръб.

— Предлагам ти да опиташ сутрешния ни специалитет. Хората тук си умират за него.

— Какъв е този специалитет?

— Омлет „Каролина“.

— Давай — каза той. Нямаше представа какво можеше да има в този омлет „Каролина“, но стомахът му се бунтуваше и бързо го придума, че сигурно ще е вкусно.

— Искаш ли захар и бисквитка? — попита го Рейчъл.

— Защо не? — съгласи се той.

— Връщам се след минутка.

Джеръми се зае с кафето си и прегледа набързо вчерашния вестник. Всичките четири страници, включително и статията на първата страница, бяха посветени на госпожица Джуди Робъртс, току-що отпразнувала своя стотен рожден ден, важно събитие, до което достига 1,1 процента от населението. Освен статията имаше и снимка на персонала в старческия дом с торта, украсена само с една свещичка, нареден до леглото на госпожа Робъртс.

Той се загледа през прозореца. Защо си губеше времето с местния вестник. Близо до масата имаше машина за вестници. Видя „Ю Ес Ей Тудей“ и вече бъркаше в джоба за монети, когато един униформен мъж седна на стола срещу него.

Мъжът изглеждаше ядосан и в отлична физическа форма. Бицепсите изпъваха ризата му до пръсване и на лицето си имаше слънчеви очила с огледални стъкла, излезли от мода преди… около двайсет години, пресметна наум Джеръми, когато телевизиите завъртяха сериала „Калифорнийски патрул“. Ръката му почиваше върху кобура на пистолета. В устата си имаше клечка за зъби, която местеше непрекъснато от единия й ъгъл към другия и обратно. Той мълчеше, просто гледаше, оставяйки на Джеръми достатъчно време да огледа отражението си в огледалните стъкла.

Беше малко плашещ, трябваше да се признае.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита Джеръми.

Клечката за зъби се премести в другия ъгъл. Джеръми затвори вестника и се запита какво става, по дяволите.

— Джеръми Марш? — проговори най-после униформеният.

— Да?

— Така си и мислех.

Джеръми забеляза лъскава значка с изписано на нея име точно над малкото джобче на ризата на мъжа. Още една табелка с име.

— Вие трябва да сте шериф Хупър?

— Заместник-шериф — поправи го мъжът.

— Извинете — кимна Джеръми. — Да не би да съм направил някакво нарушение, заместник-шериф?

— Не знам — провлече Хупър. — Вие ще кажете.

— Поне аз не знам за такова.

Заместник-шерифът отново раздвижи клечката из устата си.

— Колко време мислите да останете в града?

— Не повече от седмица. Дойдох да напиша…

— Знам защо сте дошли — прекъсна го Хупър. — Просто исках да проверя лично нещата. Държа да проверявам мотаещи се наоколо непознати.

Той наблегна на думата „непознати“ и на Джеръми му се стори, че го възприемат като някакъв престъпник. Искаше да каже нещо духовито, но не знаеше дали остроумието му няма да възбуди по-силна неприязън у човека отсреща, затова потърси помощ в познатото:

— Аха.

— Чух, че ви харесва да седите в библиотеката.

— Ами… мисля, че…

— М-хм? — прекъсна го отново заместник-шерифът.

Джеръми вдигна чашата и отпи глътка кафе, осигурявайки си малко време.

— Съжалявам, заместник-шериф Хупър, но не разбирам какъв е проблемът — каза накрая.

— М-хм — повтори Хупър.

— Не се заяждай с нашия гост, Родни — провикна се кметът от масата си. — Той е специален човек. Воден е от интереса си към нашия фолклор.

Хупър не помръдна, нито отмести тежкия си поглед от Джеръми. Незнайно защо, изглеждаше ядосан.

— Просто проверявам нещата, кмете — повтори.

— Остави човекът да се нахрани на спокойствие — скара му се кметът и махна с ръка към Джеръми. — Ела при нас, Джеръми. Искам да те запозная с тези хора.

Джеръми стана от масата и тръгна към Джъркин, оставяйки намръщения Хупър.

Джъркин изчака той да се приближи и го представи на другите двама мъже. Единият беше възрастен съсухрен човек, финансов експерт, както се разбра, а другият — най-уважаваният лекар в местната клиника. И двамата го измериха с поглед, подобен на онзи на заместник-шериф Хупър — резервирано и преценяващо. Междувременно кметът не спираше да обяснява колко се радват всички, че той е решил да посети техния прекрасен град. Привеждайки се към другите двама, той сниши глас:

— Знаете ли, че може да ни дадат по телевизията? В „Най-гледаното време“.

— Наистина ли? — вдигна вежди финансовия експерт.

Джеръми си каза, че експертът може без проблеми да изиграе ролята на ходещ скелет. За пореден път се опита да обясни:

— Казах на господин кмета, че…

Джъркин го потупа по гърба и побърза да го прекъсне:

— Колко вълнуващо! Да се окажем в едно от най-престижните телевизионни предавания.

Другите закимаха със сериозни лица.

— И като стана дума за града — добави неочаквано той, — бих искал тази вечер да те поканя на скромна вечеря с няколко близки приятели. Нищо специално, разбира се, но понеже ще бъдеш няколко дни сред нас, бих искал да ти представя някои от нашите най-изтъкнати съграждани.

Джеръми вдигна ръка.

— Няма нужда да се притеснявате…

— Моля те — отново го прекъсна кметът. — Това е най-малкото, което мога да направя за теб. Някои от поканените довечера са виждали тези духове. Тъкмо ще имаш възможност да чуеш разказите за преживяванията им. Само внимавай техните разкази да не ти докарат кошмари.

Той млъкна и вдигна вежди. Експертът и лекарят замръзнаха в очакване. Джеръми се поколеба и това беше достатъчно за Джъркин да заключи:

— Да кажем, към седем часа?

— Да… може би. Предполагам, че седем е добре — съгласи се Джеръми. — Къде ще бъде вечерята?

— Ще изпратя да те уведомят малко по-късно. Предполагам, че ще прекараш сутринта в библиотеката, нали?

— Вероятно да.

— Да разбирам ли, че вече си се запознал и с нашата библиотекарка, госпожица Лекси? — вдигна вежди кметът.

— Да, наистина, запознах се.

— Тя е доста впечатляващо момиче, нали?

В думите му се прокрадна намек за други възможности и разговорът заприлича на споделяне на тайни между гимназисти в тоалетната на училището.

— Нейната помощ е от голяма полза за моето проучване — отвърна Джеръми.

Експертът и лекарят се усмихнаха, но преди разговорът да продължи, Рейчъл се появи и застана до него, доста по-близо от допустимото. Потупа го по рамото и размаха чинията в ръката си.

— Хайде, скъпи. Закуската ти е готова.

Джеръми погледна към кмета.

— Ама, разбира се — откликна той и махна с ръка.

Джеръми тръгна след Рейчъл, която вече вървеше към масата му. За негов късмет Хупър си бе тръгнал и той се отпусна доволно на стола. Рейчъл сложи чинията със закуската пред него.

— Да ти е сладко, скъпи. Казах им в кухнята да се постараят, защото ще хранят гост от Ню Йорк. Ах, обожавам този град!

— Била ли си там?

— Не. Но винаги съм искала да отида. Изглежда толкова… бляскаво. И вълнуващо.

— Трябва да отидеш, Рейчъл. Няма друг такъв град в целия свят.

Тя му се усмихна и го погледна кокетно.

— Защо, господин Марш… Това покана ли е?

Джеръми зяпна от изненада.

Тя сякаш не забеляза реакцията му.

— Хей, просто искам да ти помогна — изкикоти се. — Чух, че ще ходиш да гледаш светлините. Ще ми е приятно да ти покажа гробището през нощта. Обикновено свършвам работа към три. Само кажи и идвам с теб.

— Ще го имам предвид — измърмори той.

През следващите двайсетина минути, докато се хранеше, Рейчъл дойде поне десетина пъти, доливайки в чашата му кафе и всеки път му се усмихваше широко.

След двайсетина минути той тръгна към колата, възстановявайки се от онова, което трябваше да бъде само една приятна закуска.

Заместник-шериф Хупър. Кметът Джъркин. Тъли. Рейчъл. Джед.

В малкия американски град човек явно не можеше да мине само с една закуска. За обяд щеше да намери друго място за хранене или да мине само с чаша кафе. Не си заслужаваше да тича до „Хърбс“, въпреки че храната беше чудесна. Далеч по-добра отколкото предполагаше. Както бе казала вчера Дорис, всичко беше съвсем прясно, сякаш зеленчуците бяха откъснати тази сутрин от градината.

Въпреки това утре щеше да потърси друго кафене. Нямаше да е бензиностанцията на Тъли, ако там изобщо имаше кафе. Не желаеше да си губи времето в празни приказки, когато имаше толкова работа.

Джеръми спря на стъпалото, удивен от себе си. „Боже мой, вече започнах да мисля като местен!“ Той поклати глава, извади ключовете от джоба и продължи към колата. Поне бе приключил със закуската. Погледна часовника си: наближаваше девет. Тъкмо навреме.

Лекси погледна през прозореца в същия миг, когато Джеръми Марш зави към паркинга на библиотеката.

Джеръми Марш. Той продължаваше да се прокрадва в мислите й, независимо от усилията й да се съсредоточи в работата си. И виж го сега! Нарочно е облякъл по-обикновени дрехи, за да се слее с местните хора. И май успяваше.

Но стига вече. Тя трябваше да работи.

Лекси се огледа. Книгите бяха навсякъде, заели всички хоризонтални и вертикални свободни повърхности в кабинета й. Освен тях всичко друго беше съвсем обикновено. Стените бяха заети от прости рафтове. Имаше сив метален шкаф, столът и бюрото също не се отличаваха с друго, освен с функционалност. Изобщо нямаше много декоративни елементи, предимно поради липса на място. Документите бяха натрупани на купчини по ъглите, под прозореца и на резервния стол в другия край на стаята. На бюрото пред нея също имаше голям куп с всичко, което според нея не търпеше отлагане.

Работата наистина беше спешна. Бюджетът й щеше да се гласува в края на месеца и преди да направи отчета си, се налагаше да прегледа каталозите на редица издателства. Освен това трябваше да определи организатор на официалния обяд на „Приятелите на книгата“ през април и да подготви всичко за Обиколката на историческите места в града, част от която беше и нейната библиотека, защото сградата беше исторически дом. Нямаше време дори да диша. Тя разполагаше с двама служители на пълен работен ден, но отдавна бе разбрала, че е по-добре да си върши работата сама. Служителите вършеха чудесна работа — препоръчваха на читателите най-новите издания и помагаха на учениците да намерят търсената литература, но последния път, когато остави една от тях да избере какво да поръчат, се оказа с шест различни книги за орхидеи, защото те били любимите цветя на служителката. Тази сутрин Лекси бе седнала пред компютъра още от рано в опит да организира графика си за седмицата, но не бе стигнала доникъде. Колкото и усилия да хвърляше, мислите й продължаваха да се връщат към Джеръми Марш. Не искаше да мисли за него, но казаното от Дорис бе събудило любопитството й.

„Той не е такъв, за какъвто го мислиш.“

Какво трябваше да означава това? Миналата вечер тя се опита да притисне Дорис, но баба й заговори за друго и повече не спомена за Джеръми Марш, нито за личния живот на внучката си. Двете смениха рязко темата: какво става в работата, какво правят този и онзи, как ще мине Обиколката на историческите забележителности през този уикенд. Дорис беше председател на Историческото дружество и Обиколката беше едно от големите събития за тази година. Въпреки че не изискваше кой знае каква организация, нямаше как да не се вълнува. Всяка година, освен четирите църкви и библиотеката избираха едни и същи къщи. Докато баба й разсъждаваше на глас, Лекси продължи да мисли върху думите й: „Той не е такъв, за какъвто го мислиш“.

Какъв можеше да е? Мъж от големия град. Без съмнение женкар. Търсещ малко забавление. И щом се върнеше у дома, щеше да започне да бълва небивалици за града й. Журналист, решен да открие някаква сензация, каквато и да е, дори и статията му да нарани хората тук.

Защо се вълнуваше толкова? Той беше в града само за няколко дни, после щеше да си замине и всичко щеше да си върне обичайния ход. Слава богу!

Клюките и разговорите от тази сутрин вече бяха стигнали до нея. Преди работа се бе отбила до хлебарницата да си купи кифла и чу две жени да си говорят за него. Как щял да направи града им известен, как бизнесът щял да потръгне. Щом я видяха, я засипаха с въпроси и предположения ще разбули ли мистерията около онези светлини.

Някои хора наистина мислеха, че причината за тях е в духовете. Но други се смееха на това. Например кметът.

Джъркин. Той си имаше друго обяснение, но приемаше разследването на Джеръми като своего рода облог. Ако господин Марш не успее да открие причината за светлините в гробището, това щеше да е добре за икономиката на града, ето на какво залагаше Джъркин. Защото знаеше нещо, което другите не знаеха.

Хората изучаваха светлините от години. Не бяха само студентите от „Дюк“ и местните историци, достигнали до едно съвсем приемливо според Лекси обяснение. Преди това още две научни експедиции се бяха опитали да повдигнат завесата на загадката, но без успех. Кметът Джъркин бе поканил студентите да посетят гробището с надеждата, че и те няма да открият нищо. И естествено, движението на туристи се засили.

Тя си помисли, че можеше да спомене за това вчера пред господин Марш. Но той не я попита и тя, прекалено заета да отбива опитите му за сближаване и да му показва, че не се интересува от него, си замълча. Той се бе опитал да й завърти главата… Добре де, той наистина притежаваше чар, но това не можеше да промени твърдото й решение да не допусне емоциите да вземат връх над разума й. И си отдъхна, когато той най-после си тръгна.

После Дорис направи онази глупава забележка, която означаваше, че Лекси трябва да се опита да го опознае по-добре. Баба й не казваше нищо, преди да е напълно сигурна в думите си. Значи наистина бе видяла нещо специално у Джеръми. Това не можеше да не възбуди любопитството й.

Понякога Лекси мразеше тези предчувствия на възрастната жена. Но нямаше намерение да им се поддаде. Веднъж се бе опарила от един такъв „гостуващ“ красавец и нямаше намерение да пада в капана за втори път. Ала дълбоко в себе си трябваше да си признае, че появата на този мъж я изкара от равновесие.

Поскърцването на вратата на кабинета я извади от мислите й. Джеръми подаде глава и се усмихна.

— Добро утро. Видях, че свети и…

— Здравейте — кимна любезно Лекси. — Опитвам се да наваксам с работата.

Той свали якето си и го вдигна пред себе си.

— Има ли къде да го закача? В онази стая няма място.

— Дайте, аз ще го прибера. Зад вратата има закачалки.

Той влезе в кабинета, подаде й якето и тя го окачи до своето. Джеръми се огледа.

— Значи тук е командният пулт. И всичко се решава на това бюро?

— Да — кимна тя. — Стаята не е голяма, но е достатъчна да си върша работата.

— Впечатлен съм от вашата система за съхранение на документи — посочи той към натрупаните върху бюрото купчини. — Аз използвам същата вкъщи.

Тя не можа да сдържи усмивката си. Джеръми се приближи към прозореца и погледна навън.

— Чудесна гледка. Виждате ясно цялото пространство до другата къща. И паркинга също.

— Тази сутрин май сте в настроение.

— Как да не съм? Спах в леденостудена стая, пълна с мъртви животни. Всъщност „спах“ е силна дума. Цяла нощ се вслушвах в странните звуци, долитащи от гората.

— Хареса ли ви „Грийнлийв“? Чувала съм, че всичко било в стил рустика?

— Бих обидил този стил, ако кажа, че е. А после и закуската. Половината град се бе събрал в „Хърбс“.

— Закусвали сте в „Хърбс“?

— Да — кимна Джеръми. — Но вие не.

— Така е. Прекалено много хора се хранят там. Предпочитам началото на деня ми да е малко по-тихо.

— Трябваше да ме предупредите.

Тя се усмихна.

— Трябваше да ме попитате.

Той се засмя. Тя го подкани с ръка да я последва и тръгна към отдела за редки издания.

Вървяха един до друг и Лекси усети, че въпреки трудната нощ той беше в добро настроение. Но това не беше достатъчно да я отпусне и да я накара да му се довери.

— Случайно да познавате заместник-шериф Хупър? — неочаквано попита той.

Тя го погледна изненадано.

— Родни ли?

— Мисля, че така се казваше. Не знам защо, но като че ли е притеснен от присъствието ми тук.

— О, Родни е безобиден.

— Не изглеждаше така.

Лекси сви рамене.

— Сигурно е чул, че сте били в библиотеката. Опитва се да ме предпази от непознати и натрапници. Приятели сме от години.

— Ще кажете ли добра дума за мен?

— Бих могла.

Той вдигна вежди в очакване на поредната духовита забележка и остана приятно изненадан, когато Лекси премълча.

— Благодаря — каза мило.

— Няма защо. Само не правете нищо, което би ме накарало да размисля.

Те продължиха към огряната от утринната светлина вътрешност на отдела за редки издания.

— Мислех си за вашия проект. Трябва да знаете още нещо, свързано с него — каза тя.

— Слушам ви.

Лекси му разказа за предишните две проучвания на гробището и добави:

— Дайте ми две минути и ще изровя информацията за тях.

— Много ще съм ви благодарен — отвърна той. — Но защо не споменахте за тях вчера?

Тя се усмихна, но не отговори.

— Чакайте да позная — каза той и уж се замисли. — Защото не попитах?

— Аз съм само библиотекарка, не мога да чета мисли.

— Като баба ви? О, чакайте, тя пък беше само гадателка.

— Тя наистина е гадателка. И може да познава пола на бебетата, преди да се родят.

— И аз така чух — отвърна той.

Очите й блеснаха.

— Истина е, Джеръми. Вярвате или не, тя наистина може да прави такива неща.

Той се ухили насреща й.

— Добре ли чух? Току-що ме нарече Джеръми.

— Да, но не си вади погрешни заключения. Нали вчера сам ме помоли за това?

— Не си вадя нищо, Лекси.

— Не прекалявай — предупреди го тя, но той забеляза, че задържа погледа си върху него малко по-дълго отколкото изискваше учтивостта, и това му хареса. Дори много.

7.

Джеръми прекара останалата част от сутринта наведен над купчината книги и статиите за двете проучвания, които му донесе Лекси. Първата, писана през 1958 година от един професор по фолклор от университета в Северна Каролина и публикувана в „Джърнъл ъф дъ Саут“, даваше отговор на пресъздадената от А. Дж. Морисън легенда в книгата му. Статията цитираше няколко реда от разказа на Морисън и предлагаше версията на професора, базирана на едноседмичния му престой в гробището на Бун Крийк. Той бе видял светлините в четири от седемте нощи, прекарани там. Очевидно бе положил усилия да намери причината, защото изброяваше съвестно всички къщи в околността (в радиус от километър и половина имаше осемнайсет къщи и изненадващо за Джеръми, нито една на Рикърс Хил) и отбелязваше броя на преминаващите коли по време на онези две минути от появата на светлините до изчезването им. В два от четирите случая времето между две преминаващи коли беше по-малко от минута. Но в други два случая не бе минала нито една кола и това отхвърляше напълно версията, че танцуващите „призраци“ може да са отражение на автомобилни фарове.

Втората статия съдържаше малко повече информация. Публикувана през 1969 в „Костал Каролина“ — малко списание, фалирало през осемдесетте години — статията потвърждаваше, че гробището потъва, и описваше причинените от него разрушения. Авторът също споменаваше легендата и близостта на Рикърс Хил и понеже не бе успял да види светлините (посещението му било през летните месеци), се облягаше на голям брой разкази на очевидци и предлагаше няколко възможни версии, с всяка от които Джеръми вече беше запознат.

Първата версия бе свързана с гниенето на растенията, които понякога избухваха в пламъци и изпускаха газ, познат като блатен. Джеръми не изключваше напълно тази идея, но тя беше малко вероятна, защото светлините се появяваха в студено и мъгливо време. Другата теория беше за така наречените „земетръсни светкавици“ — електрични заряди, причинени от местенето и триенето на скалните маси дълбоко в кората на земната повърхност. Теорията за фаровете на автомобилите също се споменаваше, както и идеята за отразена звездна светлина или фосфоресциращи газове, причинени от някои гъби или от гниещо дърво. Новото беше споменаването на водораслите като източник на фосфоресцентна светлина. Авторът не бе пропуснал да каже няколко думи и за ефекта „нова земя“ — светлинни лъчи, получени от наслагването на два или повече въздушни слоеве с различна температура. Като последна възможност се споменаваше и огънят на Свети Елмо, създаден от силно електрическо напрежение около високи обекти с остри върхове, появяващ се най-често по време на гръмотевична буря.

С други думи, авторът признаваше, че може да е всичко.

Въпреки липсата на ясно становище статията помогна на Джеръми да подреди собствените си мисли. По негово мнение светлините със сигурност бяха свързани с географията на района. Хълмът зад гробището изглеждаше най-високата точка в околността, а потъващото гробище правеше мъглата там по-гъста и кондензирана. Всичко говореше за пречупване или отражение на светлината.

Оставаше само да открие източника. Затова трябваше да разбере кога светлините са забелязани за пръв път. Не приблизително време, а конкретна дата, за да може да проследи какво се бе случило в градчето през този ден. Ако по същото време бе настъпила някаква драматична промяна — нов строителен обект, нов завод, изобщо нещо около тези светлини — имаше голяма вероятност тази промяна да е причината за местната мистерия. Прогнозата за времето не му даде големи надежди, но щеше да е добре, ако успееше да види тези светлини. Задачата му със сигурност щеше да се улесни. Ако се явяха например в полунощ, и нямаше преминаващи автомобили, можеше да обходи района, да види дали на някой от прозорците не е поставен източник на светлина, да огледа близкия участък от магистралата, дори и движението по реката. Подозираше, че лодките също може да са възможен източник, стига да са достатъчно големи.

Той прерови за втори път книгите пред себе си, записа си различни дати за промени в града, особено нещо, случило се около гробището в началото на деветнайсети век.

Времето минаваше и списъкът му нарастваше с всеки изминал час. Джеръми научи, че в първите години на века — от 1907 до 1914, в северната част на града са построени много къщи. Малкото пристанище било разширено през 1910, второто разширение е било през 1916, а през 1922 имало и трето. Като се прибавеха откритите каменни кариери и мината за фосфор, разкопките наистина били големи. Железопътната линия била прокарана през 1898 и разклоненията до различни части на окръга продължили да се строят до 1912. Подпорите за моста над реката били готови през 1904, а от 1908 до 1915 година били построени три големи фабрики: текстилна, фабрика за производство на хартия и друга за производство на фосфор. От трите единствено фабриката за хартия продължаваше да работи. Текстилната била затворена преди четири години, а мината за фосфор — през 1987. Това елиминираше и двете предприятия като възможни източници на светлина.

Той провери отново датите, убеди се, че са точни, и подреди купчината с книги, за да може Лекси да я разнесе по рафтовете. После се облегна назад, протегна схванатите си крайници и хвърли поглед към часовника. Вече наближаваше обяд. Няколко ползотворни часа, си каза и погледна към отворената врата зад гърба си.

Лекси не дойде да го провери нито веднъж. Той я очакваше и нейната непредвидимост му допадна. Съжали, че тя не живееше в неговия град или поне наблизо. Щеше да е интересно да види докъде можеха да стигнат нещата между тях.

Лекси се показа на вратата след няколко минути.

— Здравей — усмихна му се тя. — Как върви?

— Много добре — увери я Джеръми. — Благодаря.

Тя облече якето си.

— Виж, мисля да отида да си взема нещо за обяд. Искаш ли да ти донеса нещо?

— До „Хърбс“ ли отиваш?

— Не. Ако на закуска ти се е видяло шумно, опитай се да влезеш на обяд. Но мога да ти взема нещо за вкъщи на връщане.

Колебанието му продължи по-малко от миг.

— Може ли да дойда с теб? Имам нужда да се пораздвижа. Цяла сутрин не съм мърдал от мястото си, а и ще ми е от полза да видя къде другаде може човек да хапне. Освен това се надявам да те придумам да ме разведеш наоколо — каза и замълча за момент. После добави несигурно: — Ако това не те затруднява, разбира се.

Тя отвори уста да откаже, но чу в главата си думите на Дорис и се обърка. Да се съгласи ли или не? Въпреки своето убеждение — благодаря ти за това, Дорис — се чу да казва:

— Добре. Но имам на разположение не повече от час. После трябва да се върна, така че не знам доколко ще мога да ти бъда от полза.

Отговорът й го изненада не по-малко от самата нея, той скочи от стола и тръгна към вратата.

— Колкото и да е кратко, все ще ми е от полза. Ще запълни белите петна. Знаеш ли, интересно ми е да разбера какво правят хората на такова място, когато не работят.

— Под „такова място“ имаш предвид „малко и забутано градче“, нали?

— Не съм казал, че е забутано. Това са твои думи.

— Да, но са мислите ти. Аз обичам града си.

— Сигурен съм в това — съгласи се той. — Защо иначе ще живееш тук?

— На първо място, защото няма нищо общо с Ню Йорк.

— Била ли си там?

— Някога живеех в Манхатън. На Западна шейсет и девета.

Джеръми се закова на стъпалото и за малко не полетя надолу.

— Това е на няколко пресечки от моето жилище.

Тя се усмихна.

— Светът е малък.

Той тръгна бързо по стълбата, не искаше да изостава от нея.

— Шегуваш се, нали?

— Не — отвърна тя. — Живях там с приятеля си близо година. Той работеше за „Морган Стенли“, а аз стажувах в Градската библиотека.

— Не мога да повярвам…

— Какво не можеш да повярваш? Че съм живяла в Ню Йорк и съм го напуснала? Че съм живяла близо до теб? Или че съм живяла с приятел?

— Нито едно — отвърна той. — Или всичко… Не знам.

Трудно му беше да приеме факта, че библиотекарката от малкото градче е живяла в неговия квартал.

Тя забеляза объркването му и се засмя.

— Всички сте едни и същи.

— Кои?

— Хората от големите градове. Живеете там с мисълта, че в целия свят няма по-велико място от Ню Йорк и че нито един друг град не може да ви предложи подобно нещо.

— Права си — призна Джеръми. — Но това е само защото останалият свят бледнее пред Ню Йорк.

Тя му хвърли поглед, в който се четеше ясно: „Това, което си мисля, че казваш, ли имаш предвид?“.

Той вдигна невинно рамене.

— Искам да кажа… Хайде де, не можеш да сравниш „Грийнлийв Котиджис“ с „Четирите сезона“ на Плаза, нали? Дори и ти трябва да си го забелязала.

Тя се наежи и тръгна още по-бързо. Реши, че Дорис не знае какво говори.

Но Джеръми упорстваше:

— Хайде, признай! Знаеш, че съм прав.

Те стигнаха до входа, той отвори вратата и я задържа за нея. Възрастната жена на регистратурата ги изпрати с любопитен поглед. Лекси изчака да излязат и вратата да се затвори след тях, после се обърна към него:

— Хората не живеят в хотели. Те живеят в общество. Ето какво имаме тук. Общество. Хората се познават и се грижат един за друг. И децата могат да играят до тъмно, без да се страхуват от непознати.

Той вдигна ръце.

— Хей, не ме разбирай погрешно. Аз също обичам малките общества. Израснал съм в такова. Познавам по име всеки човек в него, защото всички живеят там от години. Можеш да ми вярваш, знам колко е важно да познаваш добре съседите си и колко е важно за родителите да знаят какво правят децата им и с кой играят. Така съм живял. Дори и след като излязох оттам, съседите не спират да се интересуват от мен. Исках да кажа, че в Ню Йорк също е важно в коя част на града живееш. Ти си живяла в моя квартал и аз знам, че там е пълно с млади хора, току-що започнали да градят кариера. Но иди в Парк Слоуп в Бруклин или в Астория в Куинс и ще видиш децата да се разхождат из парковете, да играят баскетбол и футбол, изобщо да правят същите неща като тукашните.

— Не вярвам, че някога си се замислял за тези неща — отстъпи тя, съжалила за избухването си в мига, когато срещна ясния му поглед. Той обаче не отстъпваше.

— Разбира се, че съм се замислял. И можеш да ми вярваш, че ако имах деца, нямаше да живея в Манхатън. Имам милион племенници и племеннички в този град, те живеят в тихи квартали с много деца и съседите се грижат за тях. В много отношения те напомнят за живота тук.

Тя не отговори, не знаеше дали да му вярва.

— Виж — погледна я той, — не искам да се караме. Според мен децата са щастливи, ако родителите им са до тях, независимо къде живеят. Не мисля, че малките градчета държат монопола върху нравствените ценности. И съм сигурен, че ако разровя по-надълбоко, ще открия и тук не едно и две семейства с проблеми. Децата са си деца, независимо къде живеят. — Той се усмихна като знак, че не се е обидил от думите й и не ги приема лично. — Боже, нямам представа как стигнахме до темата за децата. Обещавам отсега нататък да не споменавам повече за тях. Само се опитвах да ти обясня, че съм изненадан, дето си живяла на няколко пресечки от мен. — Той замълча за момент; после я погледна умолително: — Мир?

Тя се вгледа в него и въздъхна. Може би беше прав. Не, определено беше прав. И колкото и неприятно да й беше да си го признае, тя бе започнала този спор. Обърканите мисли често водеха до неразбирателство. Какво, по дяволите, искаше да докаже?

— Мир — съгласи се най-после. — Но при едно условие.

— Какво е то?

— Ти ще караш. Аз не съм с кола.

Той си отдъхна.

— Чакай, сега ще намеря ключовете.

Никой от тях не беше особено гладен. Лекси го поведе към малка бакалия и минути по-късно двамата излязоха оттам с кутия солени бисквити, пресни плодове, различни видове сирена и две бутилки ябълков сок.

В колата Лекси остави храната до краката си и попита:

— Искаш ли да видиш нещо конкретно?

— Да, Рикърс Хил. Има ли път до върха?

Тя кимна.

— Трудно е да се нарече път. Първоначално оттам са сваляли дървения материал, но сега се използва само от ловците на елени. Много е неравен… Не знам дали си готов да подложиш автомобила си на подобно изпитание.

— Не е проблем. Колата е под наем. Освен това вече свикнах на лошите пътища тук.

— Добре — кимна тя, — но после да не кажеш, че не съм те предупредила.

Разговорът замря. Те пресякоха реката по един малък мост до „Седар Крийк“ и напуснаха града. След известно време гората от двете им страни се сгъсти и над тях притъмня. Синьото на небето отстъпи пред сивите краски и напомни на Джеръми за зимните следобеди на север. Подплашено от шума на двигателя, ято скорци се вдигна над гъстите клони и полетя в пълен синхрон, сякаш птиците бяха завързани с канап една за друга.

Тишината изнерви Лекси и тя започна да му описва местността. Каза му, че имало някакъв проект за жилищен комплекс в този район, но така и не видял бял свят, запозна го с видовете дървета край пътя, посочи му и „Седар Крийк“. На едно място гората се разреждаше и гробището изплува между клоните като призрак. Отляво на пътя Рикърс Хил изглеждаше мрачен и негостоприемен на приглушената слънчева светлина.

През първия ден, когато дойде на гробището, Джеръми тръгна по този път и стигна някъде дотук, после обърна към града. След няколко минути тя го предупреди, че на следващата отбивка трябва да завие по пътя, който заобикаляше от задната страна на Рикърс Хил.

Лекси се наведе напред и се загледа през предното стъкло.

— Завоят е точно пред нас — каза в един момент. — Не е зле да намалиш.

Джеръми намали и хвърли бърз поглед към нея. Тя продължаваше да се взира в пътя. Между веждите й се бе появила дълбока бръчка.

— Ето… там — посочи тя напред.

Оказа се права. Наистина не приличаше на път. Имаше чакъл, но повърхността беше силно набраздена, като при входа към „Грийнлийв“, само че много повече. Щом напуснаха главния път, колата започна да подскача и да залита застрашително ту на едната, ту на другата страна. Джеръми намали скоростта.

— Тук ли са мислели да строят? — попита.

Тя кимна.

— Щатът купил мястото от една от най-големите дърводобивни компании — „Уейърхаузер“ ли беше, или „Джорджия-Пасифик“, не съм запомнила — когато съм била още дете. Това е част от историята на града ни. Но не са мислели за парк или нещо такова. Доколкото знам, са планирали да построят къмпинг, но са се отказали.

Боровете се сгъстиха още повече и затвориха небето над тях, но самият път започна да се подобрява, следвайки странна зигзагообразна крива нагоре чак до върха. Джеръми видя на няколко места пътеки между дърветата и предположи, че се използват по време на лов.

С изкачването към върха и небето отново запълни пространството над главите им. Растителността намаля рязко. Където я имаше, изглеждаше хилава и безжизнена, докато изчезна съвсем. Останаха дърветата, но повечето от тях бяха изпочупени или разполовени, здравите бяха не повече от една трета.

Постепенно наклонът намаля и с приближаването на върха пътят се изправи напълно. Лекси му даде знак да спре, те излязоха от колата и тръгнаха пеша. Въздухът тук беше доста по-студен, вятърът беше леден и пронизващ. Небето изглеждаше по-близко до тях, виждаше се ясно как облаците се извиват и къдрят в причудливи форми. Сега градът беше в краката им; плътно наредени един до друг, покривите на къщите очертаваха правите улици и една от тях водеше до „Седар Крийк“. Солената древна река отвъд града приличаше на разтопен метал. Джеръми съгледа моста и пилоните на живописните железопътни релси, издигащи се високо над града, докъдето стигаше само реещият се в облаците червеноопашат ястреб. Той успя да различи сградата на библиотеката, дори и мястото, където се намираше „Грийнлийв“, въпреки че бунгалата бяха скрити под гората.

— Гледката е невероятна — промълви той.

Лекси посочи към края на града. Докосна ръката му, за да привлече вниманието му.

— Виждаш ли онази малка къща в онзи край? Близо до езерото? Сега живея там. А малко по-встрани — посочи тя в другата посока — е домът на Дорис. Там съм отраснала. Като малка се взирах във върха и си представях, че ако се кача, ще мога да се видя как гледам насам.

Джеръми се усмихна и се загледа в разрошената й от вятъра коса.

— Когато пораснахме, с приятелите ми често идвахме тук и оставахме с часове. През лятото светлините на прозорците долу примигват от топлината като звезди. И светулките… през юни те са толкова много и ти се струва, че на небето има още един град. Всички знаят колко е красиво тук, но не идват често. Навремето то беше нашето тайно място, аз и приятелите ми си го бяхме присвоили.

Тя млъкна. Изведнъж се почувства странно напрегната, макар че нямаше представа откъде идваше тази нервност.

— Помня, че веднъж очаквахме силна буря. С приятелките ми накарахме едно момче да ни докара с камиона си дотук. Нали ги знаеш онези чудовища с големи гуми, готови да преминат през Гранд Каньон, ако се наложи? Всички се изсипахме тук да гледаме мълниите по небето. Изобщо не помислихме, че ще се окажем на най-високата точка в околността и това ни поставя в опасност. В началото всичко беше прекрасно. Понякога мълниите раздираха небето като с трион, друг път светлината се пръскаше като радар и ние започвахме да броим секундите до трясъка на гръмотевицата. Така определяхме къде е паднала мълнията. Но в следващия момент бурята се разрази. Вятърът задуха толкова свирепо, че камионът започна да се клати, а дъждът не ни позволи да видим нищо повече. После мълниите започнаха да атакуват дърветата около нас. От небето полетяха гигантски светещи стрели и се забиваха толкова близо, че земята затрепери. Върховете на боровете избухваха в искри.

Докато говореше, Джеръми не сваляше поглед от нея. За пръв път, откакто се бяха запознали, тя говореше за себе си и той се опита да си представи какъв е бил животът й досега. Каква е била в гимназията? От популярните момичета или зубрачка, прекарвала обедната си почивка в библиотеката? Това беше детинско — кой се интересуваше от гимназията? — но докато я слушаше, потънала в спомени, някак си не можеше да определи що за личност стоеше пред него.

— Бас държа, че си треперила като лист — каза той. — Знаеш ли, че мълниите развиват до петдесет хиляди градуса? Това е десет пъти по-горещо от повърхността на слънцето.

Тя се усмихна развеселена.

— Не знаех. Но иначе си прав. През целия си живот не съм била толкова изплашена.

— И какво стана?

— Естествено, бурята утихна. Щом се съвзехме, тръгнахме обратно към дома. Но Рейчъл стискаше толкова силно ръката ми, че ноктите й оставиха следи по кожата ми.

— Рейчъл ли? Да не говориш за сервитьорката в „Хърбс“?

— Точно за нея. — Тя скръсти ръце на гърдите си и го изгледа.

— Защо? Да не те е сваляла на закуска тази сутрин?

Той пристъпи от крак на крак.

— Не бих се изразил така. Тя просто… се държа малко по-свободно.

Лекси се засмя.

— Не ме учудва. Тя е… ами Рейчъл си е Рейчъл. Двете израснахме заедно, бяхме най-добри приятелки и за мен все още е като родна сестра. Предполагам, че това никога няма да се промени. Но после аз отидох в колеж, а оттам в Ню Йорк и… когато се върнах, вече не беше същото. Нещата се бяха променили, не мога да намеря подходящата дума. Не ме разбирай погрешно — тя е мило момиче и е много забавна. В нея няма злоба или завист, но…

Гласът й секна. Джеръми се вгледа в нея.

— Но ти вече виждаш света по различен начин — довърши мисълта й.

Тя въздъхна.

— Предполагам, че е така.

— Мисля, че това се случва с всички, когато пораснат — отбеляза той. — Човек осъзнава кой е и какво иска, и изведнъж разбира, че хората, които е познавал цял живот, не виждат нещата по същия начин. Той запазва хубавите си спомени, но продължава напред. Това е нормално.

— Знам. Но в малкия град нещата са малко по-сложни. Тук няма много трийсетгодишни хора и от малкото останали, само някои са все още свободни. Тук светът наистина е малък.

Той кимна, после се усмихна широко.

— Трийсетгодишни хора?

Лекси си спомни, че вчера той се бе опитал да отгатне на колко е години.

— Да — сви рамене тя. — Остаряваме, това е.

— Или удължаваме младостта — възрази той. — Поне аз така гледам на себе си. Винаги, когато възрастта започне да ме тревожи, смъквам дънките, вдигам боксерките нагоре, завъртам шапката с козирката назад и отивам в мола да слушам рап.

Тя си го представи и неволно се разсмя. Въпреки студа усещаше с благодарност топлата вълна от неочакваното, но неизбежно осъзнаване, че компанията му й е приятна. Не беше сигурна, че го харесва — всъщност беше абсолютно убедена, че той не я привлича — и в опита си да съчетае двете чувства, се обърка. Това й напомни, че ще е по-добре да избягва всичко, свързано с този субект. Подпря брадичката си с пръст и каза:

— Мога да си го представя. Явно за теб поддържането на личен стил е изключително важно.

— Без съмнение. Видя ли хората как се впечатлиха от облеклото ми вчера? Дори и ти.

Тя се засмя. В настъпилото мълчание очите й потърсиха лицето му.

— Предполагам, че работата ти налага да пътуваш много? — смени темата.

— Четири-пет пъти в годината, все за по две седмици.

— Бил ли си някога в такова градче като нашето?

— Всъщност не. Всеки град си има собствен чар, но мога да те уверя, че досега не съм бил на подобно място. Ами ти? Ходила ли си другаде, освен в Ню Йорк?

— Живяла съм в университетското градче на Северна Каролина, в Чапъл Хил. После прекарах доста време в Райли. През втората година в колежа нашият футболен отбор стана шампион на щата и цялото училище беше наградено с туристическа обиколка на щата, така че наоколо всичко ми е познато. Ходила съм и във Вашингтон като малка. Но никога не съм прекосявала границата, нито океана.

Докато говореше, Лекси осъзна колко малък му изглежда нейният свят. Сякаш прочел мислите й, Джеръми каза с усмивка:

— Сигурен съм, че Европа ще ти хареса. Катедралите, прекрасната природа на провинцията, бистрата и площадите. Там животът тече по-спокойно и съм сигурен, че това ще ти допадне.

Лекси сведе поглед. Сигурно щеше да й допадне, но…

Точно там беше работата. В това „но“. Животът имаше гадната склонност да ти предлага екзотични възможности много рядко и само за кратко. За повечето хора действителността беше друга. За нея също. Не можеше да остави Дорис за дълго, нито пък библиотеката. Защо й говореше такива работи? За да й покаже, че е по-космополитен от нея? „Е, не че ми е приятно да си го призная — изкриви устни тя, — но вече го знам.“

И въпреки че искаше да остане при тези мисли, едно тънко гласче си проби път през тях и й нашепна, че той не го каза, за да я засегне, а просто искаше да я поласкае. Да й покаже, че знае, че тя е по-различна и по-отворена за света, отколкото бе очаквал. И че можеше да се впише навсякъде.

— Винаги съм искала да пътувам — призна си тя, за да заглуши и двата гласа. — Прекрасно е човек да има тази възможност.

— Хубаво е, ако е от време на време. Не знам дали ще ми повярваш, ако ти кажа, че за мен най-интересното е срещата ми с нови, непознати хора. Когато си мисля за местата, където съм бил, по-често виждам лица, отколкото разни забележителности.

— Така говорят романтиците — каза тя.

Ах, колко трудно беше да му се устои на този господин Марш! Първо, умееше да омайва жените, а сега се оказа и голям алтруист. Пътувал много, но стъпил здраво на родна земя. Космополит, но държи сметка за истинските ценности в живота. Където и да е бил и каквито и хора да е срещал, тя не се съмняваше в способността му да накара другите, особено жените, да го почувстват близък приятел. Това я водеше директно към първото й впечатление за него.

— Може би наистина съм романтичен — погледна я в очите той.

— Знаеш ли какво ми хареса най-много в Ню Йорк? — побърза да смени темата тя.

Той я погледна въпросително.

— Харесваше ми, че там непрекъснато се случва нещо. Хората бързат по улиците, такситата хвърчат насам-натам, независимо от часа. Винаги има къде да отидеш, какво да видиш, да посетиш нов ресторант. Това е впечатляващо, особено за човек, израснал тук. То е… като да отидеш на Марс.

— Защо не остана?

— Можех, но Ню Йорк не е място за мен. Може би защото с времето причината да замина отпадна. Отидох там, за да бъда с един човек.

— Аха — кимна Джеръми. — Последвала си го, защото той е живеел там?

Тя кимна.

— Запознахме се в колежа. Той изглеждаше… как да кажа… съвършен. Израснал в Грийнсбъро, от добро семейство, доста интелигентен. И много красив. Толкова красив, че всяка жена би обърнала гръб на вътрешния си инстинкт. Покани ме на среща и когато се опомних, вече пътувах с него за Ню Йорк. Не можах да му устоя.

— Е, щом е бил толкова красив…

Тя се усмихна. Мъжете не обичаха да слушат за други красиви мъже, особено ако ставаше дума за сериозна връзка.

— През първата година всичко вървеше като по ноти. Дори се сгодихме. — Потънала в спомени, тя замълча за момент. После въздъхна дълбоко и продължи: — Започнах стажа си в Градската библиотека на Ню Йорк, Айвъри отиде да работи на Уол Стрийт и един ден го намерих в леглото със своя колежка. Това ми отвори очите и ми разкри, че той не е точният човек. Същата вечер си събрах багажа и се върнах тук. Оттогава не съм го виждала.

Вятърът се усили, разбесня се по склоновете и зазвуча като свирка в ушите им.

— Гладен ли си? — попита го тя в желанието си да промени отново темата. — Много ми е приятно да си бъбря с теб, но ако не хапна нещо, ще припадна по пътя.

— Аз също умирам от глад — каза Джеръми.

Те се върнаха в колата и разделиха продуктите за обяда. Джеръми отвори бисквитите и ги сложи между тях. Огледа се и когато видя, че гледката от това място не е добра, направи маневра, заобиколи върха, обърна колата леко надясно и спря пред открилата се панорама към града.

— И после какво стана? Върнала си се, започнала си работа в библиотеката?…

— И толкова — отвърна тя. — През последните седем години правя само това.

Джеръми пресметна наум и установи, че Лекси е на трийсет и една.

— Оттогава не си ли имала друга връзка?

Тя закрепи купата с плодовете между краката си, отчупи си парче от сиренето и го сложи върху бисквитата. Поколеба се, преди да отговори. Какво му влизаше в работата?

— Ами… намират се. Имах няколко опита.

Тя му каза за лекаря, за адвоката и по-късно за Родни Хупър. Но не спомена господин Ренесанс.

— Ами… добре. Изглежда, че си живееш добре тук. Доволна си.

— Така е — отвърна бързо тя. — А ти не си ли доволен?

— През повечето време се чувствам добре. Понякога ми става криво, но мисля, че това е естествено.

— И тогава смъкваш панталоните?

— Точно така — засмя се той. Грабна шепа бисквити, сложи ги в скута си и ги гарнира със сирене. После погледна към нея. Изглеждаше сериозен. — Може ли да ти задам един личен въпрос? Не е задължително да ми отговориш. Няма да си помисля нищо лошо, повярвай ми. Просто съм любопитен.

— По-личен от онзи за бившия ми приятел?

Той вдигна смутено рамене и на нея й се стори, че вижда какъв е бил като малък: тясно изсечено лице, права късо подстригана коса, мръсни от играта риза и дънки.

— Давай — кимна тя. — Задай си въпроса.

Той се втренчи в ръба на купата с плодовете и заговори. Изведнъж изгуби желание да я гледа в очите.

— Когато дойдохме тук, ти ми посочи къщата на баба си и каза, че си израснала там.

Лекси кимна и се зачуди какво точно ще я пита.

— Така е.

— Защо?

Тя се загледа през прозореца. По навик потърси с поглед магистралата, която извеждаше от града.

— Мама и татко са дошли тук от Бакстън, на другия бряг на реката. Оженили са се там и имаха малка вила на брега. Оттук е трудно да се стигне до нея, но мама се кълнеше, че това е най-красивото място на света, и татко реши да купи малка лодка, за да не се налага да чакат ферибота всеки път, когато решат да отидат там. Това беше тяхното царство и двамата често се измъкваха и прекарваха няколко дни там. Много е красиво, от верандата на вилата се вижда фарът. Аз също обичам да ходя там, просто да избягам за малко от всичко и всички.

Тя тъжно се усмихна.

— Но през онази нощ, когато тръгнали да се връщат, били много уморени. Дори и с ферибот дотам са два часа път и най-доброто обяснение е, че по пътя насам татко е заспал и колата е паднала от моста. На следващата сутрин полицията измъкна колата от водата и ги намери мъртви.

Джеръми мълча дълго.

— Това е ужасно — промълви накрая. — На колко години си била тогава?

— На две. Онази нощ останах при Дорис. На сутринта тя и дядо отидоха в болницата. Когато се върнаха, ми казаха, че отсега нататък ще живея с тях. Така и стана. Много странно… знам добре какво е станало, но никога не ми е изглеждало реално. Като малка не съм усещала да ми липсва нещо. За мен баба и дядо си бяха като родителите на останалите деца, само дето аз наричах моите по име. — Тя се усмихна. — Това беше тяхна идея. Предполагам, че не са искали да ги възприемам като баба и дядо, защото те се грижеха за мен, но понеже не са ми истински родители, не можех да ги наричам мама и татко.

Тя го погледна. Не можеше да не обърне внимание на изпъващите пуловера му рамене, не можеше да не забележи и онази негова трапчинка.

— Сега е мой ред да питам — каза тя. — Говорих доста, макар че в сравнение с твоя, животът ми е пълна скука. Не става дума за родителите ми, а за този град.

— Не, в никакъв случай не ми беше скучно. Много е интересно дори. Сякаш… четеш нова книга и с всяка обърната страница преживяваш нещо неочаквано.

— Метафората ти е добра.

— Надявах се да я забележиш.

— Разкажи ми за себе си. Какво те накара да станеш журналист?

През следващите минути той й разказа за годините в колежа, за плановете си да стане преподавател и за събитията, довели до журналистиката.

— Казваш, че имаш петима братя?

Той кимна.

— И петимата са по-възрастни от мен. Аз съм изтърсакът.

— Не мога да си го представя.

— Защо?

— Приличаш ми на единствено дете.

Той поклати глава.

— Колко жалко, че не си наследила гадателските способности на останалите в семейството!

Тя се усмихна и обърна поглед към прозореца. Загледа се в кръжащите над града червеноопашати ястреби и долепи длан до стъклото, наслаждавайки се на студения допир.

— Двеста четирийсет и седем.

— Моля? — погледна я объркано той.

— Толкова жени са посетили Дорис, за да разберат пола на бебетата си. Като дете ги гледах как идваха, сядаха в кухнята и чакаха. Странно, тогава ми се струваше, че всички изглеждат по един и същ начин: със сияещи очи и пламнало от вълнение лице. Старите жени казват, че кожата на бременните жени свети и мисля, че в това има зрънце истина. Помня, че тогава се молех тайничко да заприличам на тях, когато порасна. Дорис подхващаше разговор с всяка една, трябваше да се убеди, че наистина иска да знае какво ще бъде бебето й, после взимаше ръката й и изведнъж застиваше. Те спираха дори да дишат. След няколко секунди тя обявяваше прозрението си. — Лекси въздъхна леко. — Всеки път се оказваше права. Двеста четирийсет и седем жени и двеста четирийсет и седем верни предсказания. Дорис записва имената им и подробностите в една тетрадка, включително и датите на посещение. Ако искаш, можеш да я прегледаш. Пази я някъде в кухнята.

Джеръми се вгледа в нея. „Невъзможно — помисли си той. — Просто щастлива случайност. Добре, приемам го за достоверно, но все пак е случайност. И сигурно в тетрадката се намират само онези случаи, които е познала.“

— Знам какво си мислиш — каза Лекси, — но ако държиш, можеш да провериш всеки случай в болницата. Или да питаш жените. Питай, когото искаш в града и ще разбереш, че никога не е грешила. Уверявам те, че няма такъв случай. Дори и лекарите в областта признават, че има дарба за това.

— Не ти ли е минавало през ума, че може да познава човека, който прави ултразвук в болницата?

— Не е това — упорстваше тя.

— Откъде си толкова сигурна?

— Защото тогава престана да го прави. Когато тази технология най-после дойде и до нашия град. Хората вече не виждаха смисъл да идват при нея, защото можеха да получат и снимка на бебето си. Жените намаляха постепенно, останаха единици. Сега идват две-три на година, обикновено бременни от близките села, които нямат медицинска осигуровка. В днешно време дарбата й не се търси много.

— А другата й дарба? Да намира вода?

— Същата работа. В тази област нямат голяма нужда от вода. Цялата източна част на щата е върху огромен воден резервоар. Където и да копнеш, извира и можеш да си изкопаеш кладенец. Но там, където е отраснала, в Коб Каунти, Джорджия, фермерите са я търсели непрекъснато, особено през сухия период. Тогава тя е била на не повече от девет години, но всеки път е намирала вода.

— Интересно — отбеляза Джеръми.

— Както виждам, продължаваш да не вярваш.

Той се размърда неловко.

— Сигурен съм, че може да се намери обяснение. Винаги има такова.

— Значи не вярваш в магията, независимо от какъв вид е?

— Признавам си, че не вярвам.

— Това е тъжно — поклати глава тя. — Защото понякога магията съществува.

Той се усмихна.

— Е, може пък докато съм тук, да открия нещо, което ще промени мнението ми.

— Вече си го намерил. Но си прекалено упорит, за да го признаеш.

Те приключиха обяда си, Джеръми запали и колата заподскача надолу по Рикърс Хил, без да пропусне нито една дупка. Амортисьорите заскърцаха и запищяха и докато слязат, кокалчетата на ръцете му побеляха от стискане на волана.

Върнаха се по същия път. Когато стигнаха до гробището, Джеръми неволно вдигна поглед към Рикърс Хил. Въпреки разстоянието успя да определи мястото, където бе паркирал преди малко.

— Имаме ли време да погледнем още две места? Ще ми се да видя яхтклуба, фабриката за хартия и железопътната линия.

— Време има, стига да не се бавим по пътя — отвърна тя. — Всичките са в една посока.

След десет минути, следвайки указанията й, той паркира отново. Сега бяха в далечния край на централната част, на няколко пресечки от „Хърбс“, близо до крайбрежната алея. Широката километър и половина в този участък река Памлико течеше гневно надолу и течението оформяше малки вълнички, покрити с белезникава пяна. Фабриката за хартия беше от другата страна на реката, близо до железопътната линия. Комините на огромната сграда бълваха облаци дим. Джеръми излезе от колата и раздвижи схванатото си тяло. Лекси скръсти ръце. Бузите й се бяха зачервили от студа.

— Застудя ли или така ми се струва?

— Наистина застудя — съгласи се той. — Изглежда по-студено, отколкото на върха, но може да е, защото свикнахме с топлината в колата.

Тя тръгна към крайбрежната алея и Джеръми забърза след нея. Най-после тя забави ход, спря и погледна през перилата на парапета. Той зърна железопътния мост и се загледа с интерес. Издигнат високо над реката, за да не пречи на корабите, той се опираше на огромни пресичащи се железни релси и от това разстояние му заприлича на висящ мост.

— Не знаех от колко близо искаш да го погледнеш — каза тя. — Ако имахме повече време, щях да те заведа от другата страна на реката, до фабриката, но мисля, че оттук гледката е по-добра. — Тя посочи към другия край на града: — Яхтклубът е там, близо до магистралата. Виждаш ли онези наредени една до друга лодки?

Той кимна. Кой знае защо очакваше да види нещо по-помпозно, но оттук лодките не му направиха особено впечатление.

— Големи лодки могат ли да домуват там?

— Мисля, че могат. От Ню Берн понякога идват големи съдове и остават тук за ден-два.

— А шлепове?

— Предполагам, че няма проблем. Реката позволява преминаването на шлепове с дървен материал, но те обикновено спират в далечния край. Ето там. — Тя посочи към един малък залив. — Олук се виждат два шлепа. Вече са натоварени.

Той проследи погледа й, после се завъртя, свързвайки отделните обекти. Рикърс Хил, мостът и фабриката бяха на една линия. Случайност? Или беше важно? Загледа се по посока на фабриката, опитвайки се да пресметне разстоянието. Трябваше да провери дали върховете на комините горят през нощта.

— С шлепове ли прекарват цялото количество дървен материал или използват и железопътен транспорт?

— Съжалявам, не съм забелязала. Но мисля, че няма да е трудно да разберем.

— Знаеш ли колко влака използват този мост?

— И това не знам със сигурност. Понякога нощем чувам влака и неведнъж съм го изчаквала на бариерата да премине, но не мога да кажа колко са. Обаче товарните са по-начесто, защото прекарват продукция от фабриката. Всъщност влакът спира точно там.

Джеръми кимна, загледан в металната конструкция на моста.

Лекси се усмихна и продължи:

— Знам какво си мислиш. Че светлините на влака се пречупват в металните подпори и това е причината за мистерията в гробището, нали?

— Мина ми през ума подобна възможност.

— Не е от това — поклати тя глава.

— Сигурна ли си?

— Влаковете престояват през нощта в двора на фабриката, за да бъдат натоварени на сутринта. И фаровете на локомотива светят в другата посока, противоположна на Рикърс Хил.

Той облегна лакти на перилата до нея и се замисли над думите й. Вятърът подхвана косата й и я разроши. Тя пъхна ръце в джобовете на якето си и потръпна.

— Сега разбирам защо харесваш толкова това място — каза той.

Тя се обърна, облегна гръб на парапета и се загледа в улиците пред себе си, в малките спретнати магазинчета с американското знаме отпред, в бръснарницата с голямата реклама на входа, в парка на края на алеята и в минувачите, които вървяха по тротоара, влизаха и излизаха от магазините с големи торби в ръце. Въпреки студа никой не бързаше.

— Признавам, че оттук прилича на Ню Йорк — каза тихо.

Той се засмя.

— Не мислех това. Казах си колко щяха да се радват майка и татко, ако можеха да отгледат децата си на такова място. С широки зелени поляни и гори, където момчетата им да играят, и с река, където може да поплуваш през горещите летни дни. Сигурно е било… една малка идилия.

— И все още е. Точно така си представят хората своя живот тук.

— Някога градчето сигурно е процъфтявало.

Стори му се, че тази забележка я натъжи.

— Да, но сега е друго. Аз имах възможност да уча в колеж, но повечето от хората тук не могат да си го позволят. Нашият край е беден и откакто затвориха текстилната фабрика и мината за фосфор, градът ни западна съвсем. Родителите нямат средства да финансират образованието на децата си. И без това е трудно да убедиш хлапетата, че има и друга възможност, освен да работят във фабриката за хартия. Аз живея тук, защото така искам. Изборът беше лично мой. Но много от моите съграждани са тук, защото нямат друг избор.

— Навсякъде е така. Моите братя също не отидоха в колеж. Аз бях изключението, защото учението ми се удаваше. Майка ми и баща ми са обикновени работници, прекарали са целия си живот в Куинс. Татко беше шофьор на автобус. Четирийсет години прекара зад волана.

Тя го погледна смаяно.

— Странно. Вчера, като те видях, веднага те определих като фукльо от Горен Ийстсайд. От онези, дето портиерът ги поздравява по име, учат в частни училища, на вечеря имат минимум пет блюда, икономът им представя гостите, преди да ги пусне, и така нататък.

Той се престори на ужасен.

— Първо ме обявяваш за единствено дете, а сега и това! Започвам да си мисля, че ме смяташ за мамино синче.

— Е не чак мамино, но…

— Не казвай нищо — вдигна ръка той. — По-добре да не знам. Особено, когато не е истина.

— Откъде знаеш какво искам да кажа?

— Досега направи два опита да ме охарактеризираш и двата не бяха особено ласкателни. Защо да мисля, че третият ще е?

Устните й потръпнаха леко.

— Извинявай. Не исках да те засегна.

— О, искаше, разбира се — усмихна се той, обърна се и зае същата поза като нейната. Вятърът опърли кожата на лицето му. — Не се притеснявай. Не го приемам като лична обида. Защото не съм богато мамино синче.

— Не си. Ти си обективен журналист.

— Точно така.

Тя се засмя.

— Искам да се върнем на мистериите. Какво ти е мнението за прословутата женска загадъчност? И в нея ли не вярваш?

— О, тя е истинска — отвърна той, имайки предвид нейната. — Но това е по-различно от вярата ми в ядрения синтез.

— Защо?

— Защото жената е субективна мистерия, не обективна. Не можеш да измериш мистериозността й с научни методи и апаратура. А и не знам дали трябва да го наричаме мистериозност. Между половете има генетично заложени разлики. Мъжете си въобразяват, че жените са загадка, защото не осъзнават, че те гледат на света по различен начин.

— Така ли?

— Да, разбира се. Разликата е обусловена от еволюцията и е най-добрият начин за запазване на видовете.

— Ти да не си специалист по тия работи?

— Имам известни познания в областта.

— Значи се възприемаш като специалист по жените, така ли?

— Е, не съвсем. Не забравяй, че съм много срамежлив.

— Не забравям. Но не го вярвам.

Той скръсти ръце.

— Нека да отгатна… Ти смяташ, че имам проблем със сближаването?

— В общи линии да.

Той се засмя.

— Какво мога да отговоря на това? Светът на разследващата журналистика е бляскав и легиони от жени мечтаят да са част от него.

— О, моля ти се! — извъртя очи тя. — Ти не си филмова звезда или солист на рок банда. Ти пишеш за „Сайънтифик Американ“.

— Е, и?

— Е, и може да съм от Юг, но не мога да си представя списанието ти обсадено от фенки.

Той я погледна победоносно.

— Мисля, че си противоречиш.

Тя вдигна вежди.

— А вие, господин Марш, се мислите за много умен, нали?

— Ох, значи се връщаме към „господин Марш“?

— Може би. Не съм решила още. — Тя прибра един кичур зад ухото си. — Но не е необходимо да си заобиколен от фенки, за да… сваляш жените. Достатъчно е да отидеш на точното място и да започнеш да пръскаш чара си наоколо.

— Значи ме намираш за чаровен?

— Предполагам, че някои жени те намират за такъв.

— Но не и ти?

— Сега не говорим за мен. Говорим за теб, а ти се опитваш да смениш темата. Което може да означава само едно: че аз съм права, но ти не искаш да го признаеш.

Той я погледна възхитено.

— Вие сте много умно момиче, госпожице Дарнъл.

Тя кимна.

— И аз така съм чувала.

— И доста красиво — добави той и я изгледа преценяващо.

Тя му се усмихна и отмести поглед от очите му. Огледа алеята под краката си, после се загледа в града от другата страна на улицата, накрая вдигна глава към небето и въздъхна. Реши да не отговаря на комплимента му, но не можа да скрие плъзналата по лицето й издайническа руменина.

Сякаш прочел мислите й, Джеръми промени темата:

— Разкажи ми какво ще става през този уикенд.

— Ти няма ли да се включиш в Обиколката? — попита го тя.

— Сигурно ще се включа. Поне за малко. Но на мен ми е интересно ти какво мислиш за това.

— Освен че изкарва повечето хора от нерви ли? Тук няма много обществени забавления. Празнуваш Деня на благодарността и Коледа и графикът ти остава свободен чак до пролетта. Междувременно навън е студено, мрачно и вали… затова преди няколко години Градският съвет реши да организира тази Историческа обиколка из градските забележителности. Всяка година прибавят по нещо, някакъв акцент, за да го направят по-интересно и запомнящо се. Тази година включиха гробището, миналата година имаше парад, а по-миналата — танци в стария склад в петък вечер. Постепенно уикендът се превърна в традиция за града ни и хората го очакват с нетърпение. — Тя го стрелна с поглед. — За такъв малък и незабележителен град като нашия това е наистина голям празник.

Докато я слушаше, Джеръми си припомни рекламата в брошурата за танците и вдигна вежди.

— Наистина ли има танци в стария склад? — попита той, демонстрирайки незаинтересованост.

Тя кимна.

— Да. В петък вечер. В склада на бившата фабрика за тютюн. Става много весело, жива музика и така нататък. Това е единственият ден в годината, когато таверната „Лукилу“ остава празна.

— Ако реша да дойда, ще танцуваш ли с мен?

Тя се усмихна и го погледна изкусително.

— Нека да се уговорим така — ако дотогава разбуниш мистерията, ще танцувам с теб.

— Обещаваш ли?

— Обещавам. Но сделката си е сделка. Ще танцуваш с мен, само ако разрешиш случая.

— Приемам сделката. Но ако става дума за леткис или фокстрот… — Той поклати глава и изпусна шумно въздуха от дробовете си. — Ще трябва ти да държиш кораба над водата.

— Ще направя всичко по силите си — засмя се тя, скръсти отново ръце и се загледа в безуспешните опити на слънцето да пробие през облаците.

— Тази нощ — каза тихо.

— Какво „тази нощ“? — смръщи вежди той.

— Тази нощ ще можеш да видиш светлините, ако отидеш на гробището.

— Откъде знаеш?

— Мъглата вече се спуска.

Той проследи погледа й.

— Къде я видя? Аз не виждам никаква разлика.

— Погледни през реката зад мен — каза тя. — Върховете на комините на фабриката за хартия вече са забулени в облаци.

— Ах… — гласът му секна.

— Обърни се и погледни. Тогава ще видиш.

Той погледна през рамото си, обърна се и огледа още веднъж сградата на фабриката.

— Права си — каза накрая.

— Разбира се, че съм права.

— Предполагам, че си издебнала, когато не съм те гледал, и си се обърнала.

— Нищо подобно. Просто знам.

— А, ето още една мистерия.

Тя се отдръпна от перилата.

— Щом ти харесва, наречи го така. Хайде да тръгваме. Стана късно, а аз имам още работа в библиотеката. След петнайсет минути децата ще се съберат за четенето.

Докато вървяха обратно към колата, Джеръми забеляза, че мъглата покрива и върха на Рикър Хил, и се усмихна. Ето как го бе направила. Видяла е мъглата да се вие около хълма и е преценила, че същото става и от другата страна на реката. Хитруша.

— Понеже се видя, че и ти имаш свръхестествени способности, защо не ми кажеш, откъде си толкова сигурна, че светлините ще се появят тази вечер?

Отговорът й се забави:

— Просто знам.

— Е, приемам го на доверие. Предполагам, че ще трябва да отида там, за да проверя.

Щом го каза, си спомни за организираната от кмета вечеря и трепна.

— Какво? — погледна го тя.

— Забравих, че кметът ме покани на вечеря с негови приятели. Било важно да се запозная с тях. Каза, че е нещо като събиране за добре дошъл.

— За теб ли?

— За кой друг? — ухили се той. — Впечатлих ли те?

— Не, по-скоро ме изненада.

— Защо?

— Не мога да си обясня защо не съм чула за това.

— Аз също разбрах тази сутрин.

— И въпреки това е странно. Но ако отидеш на вечерята, не значи, че няма да видиш светлините. Те се явяват късно през нощта. Ще имаш достатъчно време.

— Сигурна ли си?

— Аз лично ги видях малко преди полунощ.

Той спря на алеята и се вгледа в очите й.

— Чакай… значи си ги виждала? Но не ми каза за това.

— Не си ме питал — усмихна се тя.

— Пак го каза!

— Пак го казах, защото ти пак забрави да попиташ.

8.

В другия край на централната част заместник-шериф Родни Хупър седеше пред чаша кафе в „Хърбс“ и не спираше да се чуди със стиснати зъби къде, по дяволите, бяха отишли Лекси и онзи нюйоркчанин.

Беше решил да изненада Лекси в библиотеката, да я заведе на обяд и така да накара онова гражданче да проумее как стоят нещата. Бе таил надежди след това тя да му позволи да я изпрати до работата и да види как онзи позеленява от завист.

Родни знаеше какво е видял този господин Марш в Лекси. Нямаше как не го забележи. Господи, не беше възможно човек да го пропусне! Тя беше най-красивото момиче в града, а може би и в целия щат. Не би се учудил, ако надминаваше и световните красавици.

Родни нямаше навика да се тревожи от разни непознати, дошли да ровят в библиотеката за миналото на града. Този път също не се притесни. В началото. Но после целият град заговори за непознатия и той реши да види с очите си какво става там. Хората се оказаха прави. Достатъчен беше един поглед, за да помирише духа на големия град в най-опасния му вид. Нормално човек си представяше хората на науката, забили нос в книгите по библиотеките, възрастни и разсеяни като професорите, със задължителните очила, изтъркания костюм и дъх на кафе. Този тип обаче не беше такъв — напротив, той изглеждаше като излязъл от „Бела Бюти“. Но дори и това не го разтревожи. Родни излезе от релси чак когато разбра, че двамата са тръгнали из града съвсем сами.

Той стисна чашата и се намръщи. Къде можеше да са отишли?

Нямаше ги в „Хърбс“. Не бяха и в „Пайкс Динър“. Той бе огледал всички паркинги в града и никъде не откри познатата кола. Изкуши се да попита тук-там, но знаеше, че веднага щяха да тръгнат приказки, което нямаше да е в негова полза. И без това приятелите му мърмореха винаги, когато споменеше, че има среща с Лекси. Всички му повтаряха, че трябва да приключи с нея веднъж завинаги, че само си губи времето, но той знаеше по-добре. Тя винаги приемаше, когато я канеше да излязат. Родни се замисли. Добре де, почти винаги. Наистина, никога не го целуваше за довиждане, но това не беше фатално. Той беше търпелив и знаеше, че рано или късно ще дойде и това време. С всяка среща двамата се сближаваха все повече. Усещаше го със сърцето си. А приятелите му говореха така, защото ревнуваха.

Хупър бе дошъл в „Хърбс“ с надеждата, че Дорис ще му каже нещо, най-малкото ще сподели вътрешното си усещане за ситуацията, но се оказа, че не е в ресторанта. Казаха му, че е отишла до общината, но щяла да се върне скоро. Това не му помагаше, защото обедната му почивка вече свършваше, нямаше да има време да я изчака. А и тя най-вероятно щеше да скрие истината от него, дори и да знаеше нещо. Беше чул, че Дорис харесва гражданчето и… може би го намира за специален.

— Извинявай, скъпи — прекъсна мислите му Рейчъл, — наред ли е всичко?

Родни вдигна очи и я видя пред себе си с кана с кафе в ръка.

— Няма нищо, Рейчъл — отвърна той. — Просто не ми е ден.

— Лошите момчета те надлъгаха, а?

— Може и така да се каже.

Тя се усмихна и това наистина я разхубави, но Родни изглежда не забеляза. За него тя бе като сестра.

— Не се ядосвай. След лошия ден винаги идва добър — успокои го тя.

— Сигурно си права.

Рейчъл стисна устни. Тревожеше се за Родни.

— Сигурен ли си, че не искаш да хапнеш малко? Знам, че нямаш време, но ще кажа в кухнята да побързат.

— Не, не съм гладен. Имам малко протеинов прах в колата и това е достатъчно. Ще се оправя. — Протегна празната си чаша. — Но ако я напълниш още веднъж, няма да ти се разсърдя.

— Веднага, скъпи — усмихна се тя и му наля кафе.

— Между другото, виждала ли си Лекси да минава насам? Може да си е взела храна за вкъщи?

Тя поклати глава.

— Не съм я виждала днес. Провери ли в библиотеката? Мога да й звънна, ако е нещо важно.

— Не, не е толкова важно.

Тя се повъртя още малко около него, сякаш мислеше какво още да му каже.

— Видях те тази сутрин на масата с Джеръми Марш.

— Кой? — престори се на учуден Родни.

— Журналистът от Ню Йорк. Не се ли сещаш?

— О, да. Реших, че е добре да се запознаем.

— Много хубав мъж, нали?

— Не ми е работа да оглеждам другите мъже — изръмжа той.

— Наистина е страхотен. Мога да го гледам цял ден. И тази негова коса! Толкова ми се иска да заровя пръсти в нея! Всички говорят за него.

— Чудесно — измърмори Родни и се почувства още по-зле.

— Той ме покани в Ню Йорк — похвали се Рейчъл.

Родни вдигна глава. Не беше сигурен, че е чул правилно.

— Така ли?

— Е, не директно. Каза, че трябва да видя Ню Йорк, и въпреки че не го изрече с думи, подозирам, че искаше да ме покани на гости.

— Наистина ли? Това е прекрасно, Рейчъл.

— Ти какво мислиш за него?

Заместник-шерифът се размърда на стола си.

— Не сме говорили кой знае колко…

— А трябваше. Той е доста интересен и много умен. И тази негова коса! Казах ли ти за косата му?

— Да — изръмжа той и отпи от кафето, печелейки време, за да осмисли чутото. Наистина ли е поканил Рейчъл в Ню Йорк? Или тя се бе самопоканила? Не беше ясно. Гражданчето наистина може да я бе харесало, определено беше от мъжете, които ухажват директно жените, но… Рейчъл обичаше да преувеличава, а онзи беше някъде навън с Лекси и никой не знаеше къде. Нещо не се връзваше.

Той се надигна от стола.

— Виж, ако видиш Лекси, кажи й, че съм я търсил в библиотеката.

— Разбира се. Искаш ли да прелея кафето ти в пластмасова чашка?

— Не, благодаря. Стомахът ми нещо се разбунтува.

— Ох, горкичкият. Сигурно имаме пептодисмол. Искаш ли да ти донеса една таблетка?

— Честно да ти кажа, Рейч — Родни отново се превърна в заместник-шериф, — не мисля, че ще ми помогне.

Кметът Джъркин видя Дорис пред входа на общината и забърза към нея.

— Точно теб исках да видя — извика той.

Дорис спря и го изчака. Огледа червеното му сако и карирания панталон и се зачуди дали кметът им не е далтонист. Цветовите комбинации на дрехите му бяха невъобразими.

— Какво мога да направя за теб, Том?

— Сигурно си чула, че ще дадем вечеря в чест на нашия гост от Ню Йорк, Джеръми Марш. Той ще пише голяма статия за нас, а…

Дорис довърши наум изречението и думите й съвпаднаха с неговите, изречени на глас:

— … ти знаеш колко важно е това за града.

— Знам — отвърна тя. — Особено за твоя бизнес.

— Аз мисля за целия град — отвърна той и не реагира на коментара й. — Цяла сутрин организирам нещата за вечерята, искам всичко да е наред. Търсех те, за да те помоля да ни помогнеш с храната.

— Искаш да организирам кетъринга?

— Да, но не без пари. Управата ще поеме всички разноски. Мислим да се съберем в старата плантация на Лоусън, тя е съвсем близо до града. Вече говорих с хората там и те ни увериха, че с удоволствие ще им предоставят сградата. Мисля си, че с това събиране можем да сложим началото на дългия уикенд и на Обиколката на историческите сгради в града. Говорих с редакцията на вестника и репортерът обеща да намине…

— И за кога планираш това „малко събиране“?

Въпросът на Дорис прекъсна потока от мисли в главата му и той се обърка:

— Ами… за довечера, естествено… но както казах…

— Довечера ли? — прекъсна го отново тя. — Искаш да ти приготвя вечеря за довечера?

— За добра кауза е, Дорис. Знам, че е нахално от моя страна да ти сервирам такава изненада, но тук може да се случат големи работи и трябва да действаме бързо, за да извлечем полза от тях. И двамата знаем, че само ти можеш да се справиш със ситуацията. Не искам нищо специално. Може да направиш твоя пилешки пастет, но без сандвичи…

— Джеръми Марш знае ли за това?

— Разбира се, че знае. Говорих с него тази сутрин и той прие идеята с удоволствие.

— Наистина ли? — погледна го невярващо тя.

— Мисля си, че е хубаво да дойде и Лекси. Ти най-добре разбираш колко важно е присъствието й за хората.

— Съмнявам се, че ще се съгласи, Том. Тя мрази такива вечери и ходи само когато е абсолютно задължително.

— Знам, Дорис, но както казах, искам с тази вечеря да дам началото на нашия специален уикенд.

— Нали не си забравил, че съм против идеята да използвате гробището за туристическа атракция?

— Не съм. Много добре си спомням какво ми каза — отвърна Джъркин. — Но ти искаш думата ти да се чуе, нали? А ако не се появиш довечера, никой няма да уважи мнението ти.

Дорис се вгледа в него. Този човек знаеше кое копче да натисне, за да получи своето. Освен това беше прав. Ако оставеше Джеръми сам, той щеше да напише в статията си, каквото му кажеха кметът и приятелите му. За другото също беше прав. Само тя можеше да се справи с една официална вечеря за толкова кратко време. И двамата знаеха, че през цялата седмица се бе подготвяла за уикенда и имаше в кухнята си достатъчно храна.

— Добре — предаде се тя. — Ще се погрижа за това. Но изобщо не си помисляй, че ще тичам да сервирам на онези хора. Ще има бюфет и аз ще седя на масата като всички останали.

Кметът се усмихна.

— Не съм си представял, че ще бъде другояче, Дорис.

Заместник-шериф Родни Хупър седеше в автомобила си на улицата срещу библиотеката, обхванат от колебания. Да отиде ли да поговори с Лекси или не? Колата на гражданчето беше на паркинга, значи двамата се бяха върнали. Сега прозорецът на кабинета й светеше. Представи си я да чете, седнала зад бюрото с подвити под стола крака и леко извърнати настрани колене, видя я да прибира косата зад ушите си, докато обръща страниците. Много му се искаше да поговори с нея, но не можеше да измисли разумна причина за появата си. Досега никога не си бе позволявал да прекъсне работата, само за да си поговори с нея, защото не беше сигурен, че ще й бъде приятно. Тя също не го канеше без причина и ако той насочеше разговора в тази посока, бързаше да смени темата. От една страна, това беше разбираемо, защото тя беше там, за да работи, а не да си прави срещи, но ако го бе насърчила да я посети поне веднъж, той щеше да го приеме като стъпка напред в отношенията им.

Загледан нагоре, Родни зърна една сянка да преминава покрай прозореца. Мина му през ума, че може да е нюйоркчанинът.

Той се намръщи. Не беше невъзможно, нали? Първо, среща за обяд — нещо, което те с Лекси никога не бяха правили — после приятелско посещение в кабинета й. Представи си оживения разговор между двамата и сърцето му се сви. Това гражданче се бе вмъкнало в живота й за по-малко от ден. Трябваше да си поговори по-сериозно с него. Да му обясни положението, да го осветли по въпроса, за да знае господин Марш как стоят нещата между него и Лекси.

Но това означаваше да приеме, че с Лекси имат връзка, а в момента той не беше сигурен в това. До вчера можеше да каже, че е доволен от отношенията им. Е, не съвсем… защото му се искаше те да се развиват малко по-бързо, но това сега не беше важно. Важното беше, че вчера той знаеше, че няма конкуренция. Но ето че днес тя седеше в кабинета си с онзи мъж, смееше се на шегите му, допълваше със свои, изобщо си прекарваше отлично. А той седеше сам в колата си и се взираше в прозореца й.

Но не беше задължително Лекси и онзи да са заедно. Тя сигурно си вършеше своята работа, а той, заврян в някой ъгъл, четеше мухлясалите си книги. Тя беше отговорен човек, налагаше се да играе ролята на гостоприемна домакиня пред важния гост, но това не означаваше, че има и нещо повече. Обмисли тази възможност и реши, че не е лишена от логика. Всички в града искаха журналистът да се чувства добре тук, нали? И най-много кметът. Тази сутрин, тъкмо когато го хвана натясно и беше на път да му покаже кой кой е в този град, Джъркин се намеси и го спаси. И сега, бам! Гражданчето и Лекси берат цветя и гледат дъгата заедно.

Но може би грешеше…

Фактът, че не знаеше какво става, го побъркваше. Трябваше да разбере. Вече се готвеше да влезе в библиотеката, когато някой почука на прозореца на колата. Едно лице приближи до стъклото.

Кметът. Винаги уцелваше най-неподходящия момент. Два пъти за един ден.

Родни смъкна стъклото и студът нахлу в купето. Кметът Джъркин се наведе и облегна ръце на стъклото.

— Точно теб търсех — каза. — Минавах оттук с колата и щом те видях, се сетих, че довечера ще имаме нужда от представител на закона.

— За какво?

— За едно приятелско събиране. В чест на Джеръми Марш, нашия изтъкнат гост. Ще бъдем в плантацията Лоусън.

Родни примига.

— Шегуваш ли се?

— В никакъв случай. Тръгнал съм при Гари да му кажа да направи един ключ на града за господин Марш.

— Ключ на града — повтори заместник-шерифът.

— Но не казвай на никого засега. Искам да бъде изненада. И понеже с този ключ нещата ще станат малко по-официални, се надявам да ни удостоиш с присъствието си. Това ще придаде лека церемониалност на вечерта. Искам да стоиш до мен, когато му го връчвам.

Родни беше поласкан. И въпреки това нямаше начин да направи такова нещо.

— Кмете, струва ми се, че тази роля ще подхожда много повече на моя шеф.

— Разбира се. Но и двамата знаем, че в момента той е на лов из планината. И понеже ти го заместваш при такива случаи, топката е в твоята градина.

— Не знам, Том… Трябва да извикам някой да ме замества. Съжалявам, но не мисля, че ще мога да оставя работата си.

— Жалко наистина. Но те разбирам. Работата си е работа.

Родни въздъхна облекчено.

— Благодаря за разбирането.

— Сигурен съм, че Лекси щеше да се радва да те види там.

— Лекси ли?

— Лекси, разбира се. Тя е директор на библиотеката и това я задължава да присъства на събитието. Мислех да се отбия и да й кажа. Но съм сигурен, че ще й бъде приятно да прекара вечерта с нашия гост, дори и ти да не си с нас. — Кметът се изправи. — Е, както казах, мога да те разбера.

— Чакай — извика Родни. Мозъкът му работеше на бързи обороти. — Каза, че е тази вечер, нали?

Кметът кимна.

— Обърках се. Тази вечер не съм аз на смяна, а Брус, така че ще измисля нещо.

Кметът се усмихна.

— Радвам се да го чуя. Мисля да се отбия и да поговоря с госпожица Дарнъл. Ти май също си се запътил натам? Нищо, нищо, аз ще изчакам.

— Не, не — спря го Родни. — Просто й кажи, че ще се видим по-късно.

— Непременно, Родни.

Лекси осигури на Джеръми допълнителните материали, мина набързо през кабинета си и слезе в детския отдел. Не след дълго се намери заобиколена от двайсетина деца, някои седнали в скутовете на майките си, други по пода. Тя също седна на пода и започна да им чете приказки. В стаята беше шумно, както винаги. На ниската масичка до стената имаше курабийки и пунш. В далечния ъгъл някои от по-малките деца си играеха с наредените по рафтовете играчки. Други рисуваха в импровизираното студио в другия ъгъл на стаята. Всичко там беше в ярки цветове — рафтовете по стените приличаха на цветни моливи с единствената цел да вдъхнат повече живот на помещението. Въпреки протестите на колегите си, които настояваха децата да стоят тихо и мирно, докато им четат, както е било винаги досега, Лекси нямаше нищо против те да се забавляват. Искаше да идват тук с удоволствие, дори това да означаваше пръснати навсякъде играчки, шум до бога и непрекъснато движение. Тя знаеше, че има деца, които цяла година бяха идвали да си играят, преди да открият радостта от книгите, и това беше добре. Важното беше, че искаха да идват.

Но днес, докато четеше, откри, че си мисли за обяда с Джеръми. Макар че не можеше да го нарече среща, след прекараното с него време беше смутена и объркана. Повтори в ума си всяка прекарана с него минута. Припомняйки си подробностите, установи, че е разкрила от себе си много повече, отколкото бе искала. Нямаше представа как се бе получило така. Не че той бе настоявал. Просто се бе случило. И защо продължаваше да мисли за него?

Лекси не беше невротичка, но тези безкрайни анализи започнаха да я влудяват. „И защо се притеснявам толкова — каза си тя, — това не приличаше на лична среща, беше по-скоро туристическа обиколка с екскурзовод.“ Тръсна глава, за да прочисти съзнанието си, но колкото и да се опитваше, образът на Джеръми неизменно се връщаше пред очите й със своята малко крива усмивка и внимателния поглед, с който бе слушал разказа й за детството и за Рикърс Хил. Добре де, този мъж явно не й беше безразличен. Тя се вълнуваше от присъствието му, интересуваше се какво мисли за живота й тук и най-вече какво мисли за нея самата. Беше се изчервила, когато й каза, че е красива. Защо този мъж й действаше така? „Може би — помисли си, — защото му разказах всичко за миналото си, разкрих се пред него и станах уязвима.“

Тя си отбеляза наум повече никога да не се открива пред непознати. И все пак…

Все пак не беше толкова зле. Наистина, беше освежаващо да поговориш с човек, който не знаеше нищо за този град и не познаваше никого. Вече бе забравила колко приятно е да има с кого да споделиш мислите си. Джеръми определено я изненада. Дорис се бе оказала права, поне отчасти. Той не беше човекът, за когото го бе взела в началото. Беше по-умен от очакваното и въпреки че не вярваше в свръхестественото, прие с чувство за хумор различното й отношение към мистериите и живота. Освен това умееше да се шегува със себе си и това й харесваше.

Тя продължи да чете — слава богу, че не беше нещо сложно — но мислите й продължаваха да се връщат при Джеръми.

Добре де, харесваше го, не можеше да не си го признае. Искаше да го види отново. Но докато си мислеше всичко това, едно гласче не спираше да й нашепва да не се поддава на чувствата си, ако не иска да страда. Трябваше да внимава, защото Джеръми Марш беше от мъжете, които наистина можеха да я наранят.

Джеръми седеше над картите на Бун Крийк от петдесетте години на деветнайсети век. Колкото по-стари бяха, толкова повече подробности имаше в тях, и докато пренасяше по-важните неща в бележника си, той имаше възможност да проследи как се бе променял градът през десетилетията. От заспало селце между два пътя и две реки, то постепенно се бе разширило до град със сериозна пътна мрежа.

Гробището, както вече знаеше, беше разположено между реката и Рикърс Хил, но по-важното, поне според него, беше, че ако прекара линия между Рикърс Хил и фабриката за хартия, тя щеше да мине през „Седар Крийк“. Разстоянието беше към пет километра, но той знаеше, че светлината би могла да се види от такова разстояние дори в мъгла. Трябваше да разбере дали във фабриката работеха на три смени. Ако беше така, мястото трябваше да е добре осветено и през нощта. С гъстата мъгла и достатъчно ярката светлина нещата лесно можеха да се обяснят със законите на физиката.

Докато се взираше в картата си каза, че трябваше да забележи тази линия между Рикърс Хил и фабриката още докато беше на хълма. Но вместо да мисли за това, той се остави на красивата гледка към града и на близостта на Лекси.

Джеръми нямаше обяснение за внезапната промяна в отношението й. Вчера тя не искаше да има нищо общо с него, а днес… днес беше нов ден, нали? Странно, но не можеше да я прогони от мислите си и още по-странно беше, че не гледаше на нея просто като възможност да си прекара приятно тук. Не можеше да си спомни кога за последен път му се бе случвало такова нещо. Несъмнено беше с Мария и много, много отдавна, във време, когато той беше съвсем друг човек. Днес разговорът му с Лекси бе протекъл толкова приятно и естествено, че ако нямаше работа с тези карти, щеше да направи всичко възможно, за да прекара още време с нея и да я опознае по-добре.

Странна работа, помисли си той и преди да осъзнае какво прави, стана от бюрото и тръгна надолу по стълбата. Знаеше, че в момента тя чете на децата, и не искаше да я прекъсва, но изведнъж закопня да я види.

Слезе на първия етаж, зави към дъното на коридора и отвори остъкленото крило на вратата. Отне му не повече от секунда да я открие на пода сред децата.

Лекси четеше изразително, изигравайки всеки герой, и той не можа да сдържи усмивката си, когато, подчертавайки важен момент в приказката, очите й се разшириха, устните й оформиха буквата „о“, а раменете й се приведоха напред. Майките я гледаха и се усмихваха одобрително. Две от децата я слушаха абсолютно неподвижни, другите като че ли бяха глътнали специални хапчета за мърдане.

— Голяма работа е нашата Лекси, нали?

Джеръми се обърна изненадан.

— Господин Джъркин! Какво правите тук?

— Идвам при теб, разбира се. И при госпожица Лекси. За вечерята. Задействал съм всичко. Сигурен съм, че ще останеш доволен от преживяването.

— Аз също — отвърна Джеръми.

— Но както вече казах, нашата Лекси е голяма работа, нали?

Джеръми замълча. Кметът му намигна приятелски и продължи:

— Видях как я гледаш. Очите издават намеренията на мъжа. И никога не лъжат.

— Какво трябва да означава това?

Кметът се засмя.

— Откъде да знам? Мисля, че ти трябва да ми кажеш.

— Няма нищо за казване.

— Разбира се, разбира се.

Джеръми поклати глава.

— Вижте, господин кмете… Том…

— О, няма значение. Просто се пошегувах. Остави това, нека да ти кажа нещо за малката ни сбирка довечера…

И той го осведоми къде ще се съберат и как да стигне дотам, описвайки му пътя покрай местните забележителности. Явно информацията, че Джеръми е обиколил някои от тях, вече бе стигнала до него.

— Как мислиш, ще се оправиш ли сам? — попита той, когато свърши с обясненията.

— Имам карта.

— Картата ще помогне, но не забравяй, че тези провинциални пътища не са осветени. Човек лесно може да се изгуби, ако не внимава. Може би е по-добре да си вземеш придружител.

Джеръми го погледна неразбиращо. Кметът извъртя глава към прозореца с многозначителна усмивка.

— Мислите ли, че мога да помоля Лекси? — попита Джеръми с надежда.

В очите на Джъркин припламна игриво пламъче.

— Това си е твоя работа. Ако мислиш, че ще приеме. Между другото, знаеш ли, че много хора я намират за най-красивото момиче в областта?

— Защо да не приеме? — вдигна рамене Джеръми, игнорирайки въпроса му. Но гласът му издаваше по-скоро желание, отколкото увереност.

Кметът също не изглеждаше убеден:

— Дано да не надценяваш възможностите си. Но ако си убеден, че ще приеме, значи работата ми тук е приключила. Бях дошъл да я поканя лично, но щом ти поемаш грижата, няма защо да се бавя. Ще се видим довечера.

Кметът тръгна към вратата и две минути по-късно Лекси свърши с четенето. Затвори книгата и докато родителите и децата ставаха, Джеръми усети, че ушите му пламнаха от прилива на адреналин. Това го изуми. Кога за последен път бе вдигал кръвно от вълнение?

Майките, чиито деца си бяха играли по време на четенето, ги извикаха при себе си и след малко Лекси поведе групата към изхода. Видя Джеръми и спря при него.

— Предполагам, че вече си готов да се заемеш с дневниците? — попита.

— Ако имаш време да ми ги извадиш. Остава ми още малко работа с картите. Но има и още нещо.

— Да? — Тя наведе леко глава и зачака.

Той отвори уста и в същия момент усети пеперудите в стомаха си. Странно. Много странно.

— Кметът мина преди малко да ми каже, че вечерята ще бъде в плантацията на Лоусън и понеже не е сигурен, че ще мога да намеря мястото, предложи да взема със себе си местен човек. Тъй като ти си единственият човек, когото познавам по-добре, искам да попитам искаш ли да дойдеш с мен.

Лекси мълча дълго време.

— Да му се не види! — каза накрая.

Отговорът й го хвана неподготвен.

— Моля?

— Нямам предвид теб. Говоря за кмета и за вечните му игрички. Той знае, че мразя такива събирания, освен ако не засягат пряко библиотеката. Бил е наясно, че ще му откажа, ако ме покани, затова е намерил начин да те накара ти да го направиш. И успя.

Джеръми примигна и се опита да си спомни как се бе развил разговорът между него и Джъркин. Кой бе предложил Лекси да го придружи? Той или кметът?

— Защо имам чувството, че съм попаднал в сапунена опера?

— Защото наистина си в сапунена опера. Нарича се „Животът в малък южен град“.

Джеръми я изгледа неразбиращо.

— Сериозно ли мислиш, че Джъркин е планирал всичко?

— Не мисля, а знам. Той може да не създава впечатление на много умен, но има дарбата да накара хората да правят, каквото иска, оставяйки им усещането, че идеята е била тяхна. Защо мислиш, че все още си в „Грийнлийв“?

Джеръми пъхна ръце в джобовете си и се замисли.

— Ами… какво да кажа. Ако не искаш, недей да идваш. Ще намеря мястото сам.

Тя сложи ръце на кръста си и го погледна.

— Бягаш ли от мен?

Той зяпна. Не знаеше как да отговори.

— Не, просто си помислих, че понеже кметът…

— Искаш ли да дойда с теб или не?

— Искам, но ако ти не…

— Тогава ме попитай отново.

— Ка-кво?

— Попитай ме дали искам да дойда с теб довечера. Но този път от свое име. Без да използваш извинения от рода, че не познаваш местността и така нататък. Кажи: „Много искам да те изведа на вечеря тази вечер. Може ли да мина да те взема по-късно?“.

Той се вгледа в нея, за да се увери, че говори сериозно.

— Наистина ли искаш да кажа това?

— Ако не го кажеш, ще си остане идея на кмета и аз ще ти откажа. Но ако искаш да ме попиташ от свое име, трябва да си сериозен. И да използваш правилния тон.

Джеръми запристъпва от крак на крак като нервен гимназист.

— Много искам да те изведа на вечеря тази вечер. Може ли да мина да те взема по-късно?

Тя се усмихна.

— С удоволствие, господин Марш — погледна го кокетно и сложи ръката си в неговата.

Те се качиха горе и Лекси извади дневниците от един шкаф в отдела за редки издания под втренчения поглед на Джеръми. Той още не можеше да дойде на себе си. Жените в Ню Йорк никога не говореха с него по този начин и се оказа трудно да определи, дали думите й бяха разумни или неразумни. „Попитай ме отново и използвай правилния тон.“ Коя жена говореше така? И защо това му се струваше толкова вълнуващо?

Колкото и да се питаше, Джеръми не успя да намери отговори на въпросите си и изведнъж статията за гробището и перспективата за кариера в телевизията му се видяха незначителни подробности. Докато гледаше Лекси, единственото, за което можеше да мисли, беше колко топла бе ръката й, когато я сложи върху неговата.

9.

В късния следобед мъглата се превърна в мътна супа и Родни Хупър оприличи плантацията Лоусън на призрак от концерт на Бари Манило.

През последните двайсет минути той насочваше автомобилите към съответните места за паркиране и следеше с невярващи очи върволицата от хора, напиращи към вратата. До този момент бе видял доктор Бенсън и доктор Трикът, зъболекаря Албърт, всичките деветима членове на Градския съвет, Тъли, Джед, кмета и състава на Търговската палата, целия училищен борд, всичките девет служители на общината, доброволците от Историческото дружество, трима счетоводители, персонала на „Хърбс“, бармана в „Лукилу“, бръснаря и дори Тоби — той чистеше септичните ями, но като се издокараше, добиваше достолепен вид. Фермата Лоусън никога не бе виждала толкова народ, дори и по време на коледните празници, когато украсяваха мястото и го оставяха свободно за посещение от първия петък на декември до първи януари.

Тази вечер беше нещо повече от събиране на близки и приятели, дошли да се повеселят преди започването на трескавия уикенд. Всички бяха тук в чест на човек, който нямаше нищо общо с тях и не даваше пукната пара за града. И още по-лошо — макар че беше тук по служба, Родни постепенно осъзна, че беше напълно излишно да глади ризата си и да лъска обувките, защото Лекси надали щеше да го забележи.

Той беше наясно какво става. Дорис се бе върнала в „Хърбс“ да приготви вечерята и кметът се бе отбил с ужасната новина, че Джеръми и Лекси ще дойдат заедно на вечерята. Рейчъл му звънна веднага. „Рейчъл е истинска приятелка“ — помисли си той. Тя знаеше какво чувства той към Лекси и никога не му се подиграваше, както правеха другите. Докато говореха, той долови, че и тя не е във възторг от новината, че Лекси и нюйоркчанинът ще се покажат заедно пред града. Но Рейчъл криеше чувствата си по-добре от него. Родни въздъхна. Искаше му се да не бе идвал. Мисълта за предстоящата вечер го разстройваше.

Най-много го разстройваше реакцията на съгражданите му. Не ги бе виждал толкова развълнувани, откакто „Райли Нюз Обзървър“ бе изпратил репортер да пише за Джъмпи Уолтън, който се бе заел да построи копие на самолета на братя Райт и да полети с него от Кити Хоук в деня на стогодишнината от авиацията. Джъмпи, набеден монтьор, който все забравяше да завие по някой болт на важното място, се кълнеше, че самолетът е почти готов, но когато отвори гордо вратата на хамбара си, репортерът разбра, че той няма и най-малка представа какво прави. Копието приличаше на гигантска кокошка от дърво и бодлива тел.

А сега градът залагаше на съществуването на духове в местното гробище и се надяваше това гражданче да доведе света при тях със статията си. Родни се съмняваше в успеха на това начинание, но истината беше, че изобщо не му пукаше дали големият свят ще дойде тук или не, стига Лекси да остане в неговия малък свят.

Лекси излезе на верандата в същия момент, когато Джеръми се зададе по алеята с букет полски цветя. Мил жест, помисли си тя, надявайки се той да не разбере как се разкъсваше от колебания само преди няколко минути.

Не й беше за пръв път да се изправи пред някое предизвикателство, но тази вечер й беше една от най-тежките. Първо, не знаеше как да я окачестви. Сравнена с днешния импровизиран обяд, поканата му без съмнение беше по-близка до традиционната среща, но все пак не можеше да замени романтичната вечеря за двама, въпреки че не знаеше, дали би приела, ако той й предложеше. После идваше въпросът с облеклото и как искаше да се появи не само пред Джеръми, но и пред останалите, защото знаеше, че щяха да ги оглеждат, сякаш са двойка. Най-добре се чувстваше в дънки, но не искаше да е различна от другите. Всичко това правеше нещата толкова сложни, че тя седна, без да знае какво да прави. Накрая реши да заложи на деловия стил: кафяв костюм с панталон и блуза с цвят слонова кост.

Но Джеръми се появи в небрежно-елегантен тоалет в стил Джони Кеш, сякаш за него вечерта не беше кой знае какво, и хармонията беше нарушена.

— Лесно ли ме откри? — посрещна го тя с въпрос.

— Не беше трудно. Нали ми показа къде живееш, когато бяхме на Рикърс Хил? — Той й поднесе букета. — Заповядай. За теб са.

Тя се усмихна и се загледа в цветята. Бяха прекрасни. И секси. Не, „прекрасни“ беше по-подходящо определение.

— Благодаря — каза тя и попита: — Как върви изучаването на дневниците?

— Добре. Но прегледах повече от половината, а не съм намерил нищо специално досега.

— Не бързай — усмихна се тя. — Никой не знае от коя трънка ще изскочи заек. — Тя вдигна букета и вдъхна аромата му. — Много са красиви. Дай ми минутка, потапям ги във вода, грабвам палтото и съм готова.

Той разпери ръце.

— Ще чакам, колкото трябва.

След няколко минути вече бяха в колата и пътуваха през града в обратна на гробището посока. Мъглата се сгъстяваше. Лекси го преведе през няколко малки странични улички, докато стигнат до път, очертан отстрани с две редици от дъбове. Дърветата изглеждаха най-малко на сто години. Джеръми не видя фермата. Когато наближиха високата й ограда и опасващата я алея, намали скоростта и се наведе напред. Мъглата не позволяваше да види в коя от двете посоки да поеме.

— Може да паркираш тук — предложи Лекси. — Съмнявам се, че ще намериш по-близко място, а и влезеш ли по-навътре, няма да можеш да се измъкнеш по-рано, ако се наложи.

— Сигурна ли си? Още не сме видели къщата.

— Довери ми се. Защо мислиш, че си облякох дългото палто?

Той се поколеба само за миг. Минута по-късно двамата вече вървяха нагоре по алеята следвайки извивките й покрай живия плет. След няколко минути неочаквано за Джеръми пред тях изникна великолепна сграда в стил крал Джордж.

Но освен къщата и друго му се наби в очи. Видя десетки автомобили, паркирани как да е. В стремежа си да намерят удобна за напускане позиция, шофьорите ги бяха оставили във всички посоки. Други автомобили обикаляха наоколо, опитвайки се да паркират на невъзможно тесни места.

Джеръми спря, смаян от видяното.

— Нали щеше да бъде скромна вечеря между приятели?

Лекси кимна.

— Това е представата на нашия кмет за скромна вечеря между приятели. Не бива да забравяш, че той е приятел с почти целия град.

— Ти знаеше ли, че ще е така?

— Естествено.

— И защо не ми каза?

— Пак ще ти повторя, че забравяш да питаш. В случая си мислех, че знаеш.

— Откъде мога да знам, че той планира нещо подобно?

Тя се усмихна и погледна към къщата.

— Впечатляващо е, нали? Макар да не мисля, че ти го заслужаваш.

Той се засмя.

— Знаеш ли, започвам да оценявам южняшкия ти чар.

— Благодаря. Не се безпокой за тази вечер. Няма да бъде толкова тежко, колкото си мислиш. Всички тук са приятели, а дори и да не са, ти днес си почетен гост.

Рейчъл си помисли, че Дорис е най-страхотният и организиран човек в света. Цялата работа беше свършена за толкова кратко време, че на всички им остана достатъчно време да се приготвят за вечерта. А и с организирания бюфет, вместо да сервира цяла вечер, Рейчъл имаше възможност да се разходи из тълпата с прекрасната си рокля, имитация на „Шанел“. Тя стигна до верандата и видя Родни.

С изгладената риза и униформата й заприлича на офицерите от старите постери с ветерани от Втората световна война, които още можеха да се видят по сградите на главната улица. Повечето от колегите му имаха пилешки гърди, но той използваше всяка свободна минута да помпа мускули в пригодения за тренировъчна зала гараж на къщата си. Докато тренираше, винаги държеше вратата на гаража отворена и на връщане от работа тя често спираше да побъбри с него, като със стар приятел, какъвто и беше. Когато бяха малки, живееха в съседни къщи и нейната майка ги бе снимала как се къпят заедно във ваната. Рейчъл го ценеше, защото не бяха много старите приятели, с които бе запазила близки отношения.

Тя си освежи червилото и се запъти към Родни. Имаше слабост към него. След училище пътищата им тръгнаха в различни посоки, но през последните две години нещата се промениха. По-миналото лято се оказаха един до друг в „Лукилу“ и докато гледаха по новините кадрите на младо момче, загинало в пожар в Райли, тя случайно зърна израза на лицето му. Сълзите му за изгубения живот на непознатото момче я привлякоха към него. Миналия Великден бе видяла за втори път влагата в очите му, само че по щастлив повод, когато шерифството спонсорира „търсенето“ в сградата на масонската ложа и той я дръпна настрани, за да й покаже тайните места, където лично бе скрил няколко яйца. Изглеждаше по-развълнуван и от децата, и тя не можеше да не се усмихне на контраста между по детски развълнуваното му лице и яките му бицепси. Тогава си помисли, че всяка съпруга ще се гордее с мъж и баща като Родни.

Припомняйки си тези моменти, тя осъзна, че именно в онзи момент отношението й към него се бе променило. Не че се бе влюбила на мига, но бе започнала да вярва, че между тях може да се получи нещо. Вероятността беше нищожна, защото Родни беше луд по Лекси, винаги е бил и винаги щеше да бъде и тя скоро изгуби надежда, че чувствата му към нея някога щяха да се променят. Понякога й ставаше мъчно, друг път дори не се сещаше за него, но напоследък незнайно защо случаите, когато не се сещаше за него, ставаха все по-редки.

Докато си пробиваше път сред тълпата, тя съжали, че на обяд бе споменала пред Родни за Джеръми Марш. Трябваше да се сети, че това ще го разстрои. Сега целият град говореше за тях. Мълвата тръгна от бакалията, където Лекси и Джеръми си бяха купили обяда, и се разпространи като пожар, след като кметът обяви идеята си за „скромната вечеря“. Рейчъл продължаваше да мечтае за Ню Йорк, но когато си припомни разговора с Джеръми, стигна до извода, че той просто бе поддържал разговор, без да я кани никъде. Тя си беше такава, прекалено се вживяваше в подобни ситуации.

Но как да не се вживее човек? Джеръми Марш беше… самото съвършенство. Възпитан, интелигентен, чаровен, известен и най-важното — не беше оттук. Родни не можеше да стъпи на малкия му пръст и тя подозираше, че заместник-шерифът също го знаеше. Но, от друга страна, Родни си беше оттук и нямаше намерение да заминава никъде, което също си беше предимство за човек, който искаше да остане да живее в града. А и не изглеждаше зле, беше привлекателен по свой начин.

— Здравей, Родни — каза тя и го заслепи с усмивката си.

Той се спря.

— Здрасти, Рейч. Как си?

— Добре съм. Ти какво, дошъл си да се поразкършиш, а?

— Как не! — отвърна той, без да крие сарказма си. — Как е вътре?

— Пълно с народ. Тъкмо издигат знамето.

— Знаме?!

— Да. За добре дошъл. Името му е написано върху него с големи сини букви.

Родни издиша шумно. Гърдите му се свиха болезнено.

— Как не — повтори нещастно.

— Тепърва ще видиш какво е подготвил кметът. Не само знаме, ами ще му връчва и ключа на града.

— Чух за това — изскърца със зъби той.

— И „Шараните“ също са тук — продължи тя, говорейки за квартета от бръснарницата. Местни жители, четиримата бръснари пееха за града вече трийсет и четири години. И въпреки че двама от тях се придвижваха с бастуни, а третият имаше нервен тик, който го принуждаваше да пее със затворени очи, те бяха най-известната музикална група в радиус от сто километра.

— Супер! — измърмори Родни.

Тонът му я накара да спре за секунда и да се вгледа в него.

— Предполагам, че не ти се слуша за това?

— Не бих казал, че ми е приятно.

— Тогава защо дойде?

— Том ме накисна. Един ден ще му кажа в очите какво мисля за него, преди да може да си отвори устата.

— Не е толкова лошо — опита се да го успокои тя. — Виждаш колко много хора има. Всички искат да говорят с него. Няма начин двамата с Лекси да се усамотят в някой ъгъл. Залагам десетачка, че няма да могат да си разменят повече от няколко думи. Слушай, да знаеш, че ти запазих чиния с храна, ако нямаш възможност да се добереш до масите сега.

Родни се поколеба за миг, после й се усмихна. Рейчъл винаги се грижеше за него.

— Благодаря ти, Рейч — погледна я и за пръв път тази вечер забеляза тоалета й. Очите му се плъзнаха по нея и се спряха на малките златни топчета на ушите й. — Тази вечер си прекрасна.

— Благодаря.

— Искаш ли да ми правиш компания, Рейч?

— С удоволствие — усмихна се тя.

Маневрирайки между паркираните коли, Джеръми и Лекси наближиха къщата. Той видя хората да влизат в градината по двойки, да спират за малко пред вратата и после да изчезват навътре. Почти веднага разпозна застаналия до вратата Родни Хупър. Заместник-шерифът също го забеляза и усмивката му угасна. Дори и отдалече изглеждаше огромен, изгарящ от ревност и въоръжен. Нито едно от тези неща не зарадва Джеръми.

Лекси проследи погледа му.

— Хей, не се страхувай от Родни — каза му. — Нали си с мен?

— Точно за това се тревожа — прошепна той. — Имам чувството, че не му харесва да ни вижда заедно.

Джеръми беше прав, разбира се, и тя беше благодарна, че Рейчъл е до Родни. Тя умееше да го успокоява и Лекси отдавна си мислеше, че двамата са чудесна двойка. Но не знаеше как да му го каже, без да нарани чувствата му. Не можеше просто да му го изтърси, докато танцуват в таверната или седят на някоя маса в бара.

— Ако мислиш, че има място за притеснение, остави ме аз да говоря с него.

— Разчитах на това.

Лицето на Рейчъл светна, когато ги видя да приближават.

— Ехо, вие, двамата, здравейте! — изтича при тях и разтвори палтото на Лекси. — Костюмът ти е супер, Лекс.

— Благодаря — отвърна Лекси. — Ти също изглеждаш прекрасно.

Джеръми не каза нищо, наведе поглед и започна да изучава ноктите си, старателно избягвайки погледа на Родни. Настъпи неловка тишина. Двете жени се спогледаха и разбрала намека, Рейчъл се приближи към Джеръми.

— Я да видим какво става вътре, господин известен журналист! — изчурулика тя. — Сигурна съм, че само с появата си ще накараш сърцата на жените да пърхат цяла нощ.

Тя му се усмихна съблазнително и се обърна към приятелката си:

— Лекс, знам, че няма да ти е приятно, но може ли аз да го придружа до почетната маса? Кметът вече го чака.

— Разбира се — отвърна Лекси, доволна, че ще може да остане за минутка насаме с Родни. Тя се обърна към Джеръми и кимна: — Влез с нея. Ще те настигна след малко.

Рейчъл го хвана под ръка и преди той да се осъзнае, го поведе към входа.

— Бил ли си някога в южна плантация, скъпи? — попита го.

— Нямам търпение да огледам наоколо — отвърна Джеръми, питайки се, дали не са го хвърлили на вълците.

Лекси кимна на приятелката си и в отговор Рейчъл й намигна.

Лекси се обърна към Родни.

— Не е каквото си мислиш — започна, но той вдигна ръка да я спре.

— Виж, не е необходимо да ми даваш обяснения. Случвало се е и друг път, нали?

Тя разбра, че й намеква за господин Ренесанс, и първата й реакция беше да му каже, че греши и че този път няма да позволи чувствата да вземат връх, но си спомни, че вече му бе давала такова обещание. Беше му го заявила категорично, когато той я предупреди, че господин Ренесанс няма намерение да остава в града.

— Не знам какво да ти кажа, Родни — започна тя и се ядоса на виновната нотка в гласа си.

— Не е необходимо да казваш нещо.

И наистина не беше необходимо. Те не бяха двойка и никога не са били, но в душата й се зароди странното чувство, че наранява бивш съпруг с още незараснали от скорошния развод рани. Искаше й се да зареже този разговор и да влезе вътре, но едно гласче й напомни, че през последните две години е положила доста усилия да поддържа искрата жива, макар това да бе свързано по-скоро с чувството за сигурност и спокойствие, отколкото с романтични чувства, и му дължеше този разговор.

— Просто исках да ти кажа, че нямам търпение нещата да се нормализират и всичко да тръгне постарому — каза накрая.

— Аз също.

И двамата замълчаха за момент. Лекси му хвърли кос поглед. Искаше й се да се научи да изразява чувствата си с по-възвишени думи.

— Тази вечер Рейчъл изглежда прекрасно, нали? — подхвърли след малко.

Брадичката на Родни опря в гърдите му и когато вдигна глава, за пръв път тази вечер тя забеляза усмивката.

— Да, наистина.

— Знаеш ли дали продължава да излиза с Джим? — попита. Ставаше дума за човека от „Терминикс“, който почистваше домовете им от термити. Миналия уикенд ги бе видяла в зеления му камион с нарисувана огромна мравка. Пътуваха към „Грийнлийв“, явно отиваха на вечеря.

— Не, това отдавна приключи — отвърна той. — Срещнаха се само веднъж. Рейч ми каза, че камионът му вонял на дезинфектанти и цяла вечер кихала.

Въпреки напрежението Лекси се засмя.

— Това може да се случи само на Рейчъл.

— Джим е минало, но Рейч не се предава. Отново е на коня, както казват.

— Но ми се струва, че трябва да подбира конете си. Или поне да избягва онези с големи мравки по тях.

Той се засмя и закима, сякаш си мислеше същото. Погледите им се срещнаха. Лекси побърза да отмести очи и нервно прибра един кичур зад ухото си.

— Добре, Родни. Мисля, че трябва да влизам — каза.

— Разбирам — отвърна той.

— Ти няма ли да дойдеш?

— Не съм сигурен. Не мисля да оставам дълго. Още съм на повикване. Районът е прекалено голям за един човек, а в момента само Брус е на работа.

Тя кимна.

— Добре. Ако не се видим повече тази вечер, искам да ти кажа да се пазиш, чу ли?

— Добре, Лекси. Довиждане.

Тя тръгна към вратата.

— Лекси?

— Да? — обърна се тя.

Родни преглътна.

— Между другото, ти също изглеждаш прекрасно.

Сърцето й се сви, като долови тъгата в гласа му, и очите й се насълзиха.

— Благодаря — отвърна.

Рейчъл и Джеръми тръгнаха през тълпата. Докато се промъкваха покрай стените, Рейчъл му показа портретите на различни членове на рода Лоусън и той откри поразителна прилика не само между тези от едно поколение, но и като цяло. Мъжете притежаваха определена женственост, а жените го изненадаха с мъжките си черти. Имаше чувството, че художниците бяха използвали един и същи модел.

Той оцени старанието на Рейчъл да го държи настрани от събралите се в центъра на залата, но въпреки че ръката й продължаваше да стиска неговата, се чувстваше не на място тук. Хората го зяпаха като извънземен, обсъждаха го и независимо че вниманието им го ласкаеше, той не се чувстваше готов да се смеси с тях. Нейт бе положил невероятни усилия да събере няколко души, за да полеят появата му по телевизията, а тук беше пълно с хора, дори без обещание за почерпка.

В малките градове на Америка, където хората играеха бинго, боулинг и гледаха повторенията на „Матлок“ по Ти Ен Ти, нещата явно бяха различни. Не беше виждал толкова сини коси и полиестер от… всъщност — никога. Докато размишляваше върху разликите, Рейчъл стисна ръката му и попита:

— Готов ли си, скъпи? Време е за шоу.

— Какво шоу?

Тя се вгледа в увеличаващата се група хора пред тях:

— Ехо, кмете Джъркин, как сте? — извика след малко, пускайки в ход холивудската си усмивка.

Том Джъркин като че ли беше единственият човек в залата, който се потеше обилно. Голото му теме лъщеше на силната светлина. Дори и да се изненада, че вижда Джеръми не с Лекси, а с Рейчъл, той не го показа.

— Рейчъл, изглеждаш зашеметяващо. Впрочем, както винаги. Виждам, че запознаваш нашия гост със славното минало на този дом.

— Опитвам се.

— Браво, браво! Радвам се да го чуя.

Те размениха още няколко думи и Джъркин мина на темата:

— Съжалявам, че ще прекъсна разходката ви из миналото, но се надявам да не ми се разсърдиш, скъпа — започна любезно и се обърна към Джеръми: — Хората нямат търпение да открием вечерта.

— Нямам нищо против — кимна Джеръми. В същия миг кметът хвана ръката му и го поведе през тълпата.

Хората замълчаха и се разделиха на две като Червено море пред Мойсей. Някои гледаха с широко отворени очи, други се опитваха да видят по-добре, всички ахкаха, охкаха и шепнеха високо: „Ето го, сигурно е онзи там“.

— Не мога да ти опиша колко се радваме, че най-после се появи — каза кметът, докато се усмихваше широко на публиката. — Бях започнал да се тревожа.

— Няма ли да е по-добре да изчакаме Лекси? — попита Джеръми, полагайки усилия да не се изчерви.

Цялата тази работа, особено с ескорта на кмета, сякаш беше английската кралица, му се видя някак прекалено южняшка и доста притеснителна.

— Вече говорих с нея. Тя ще ни чака там.

— Къде е това „там“?

— Там, където ще се запознаеш с останалите от Градския съвет, разбира се. Вече познаваш Джед и Тъли, но има и още. Хората от общината също те чакат. И те като мен са много развълнувани от посещението ти. Много, много развълнувани. И всички имат по една история за духове. Нали си носиш диктофона?

— В джоба ми е.

— Добре, добре. Радвам се да го чуя. И… — той премести поглед от тълпата към Джеръми — разбрах, че довечера ще ходиш на гробището?

— Да, и като стана дума, исках да попитам…

Кметът продължи напред, сякаш не го бе чул, кимайки и махайки на хората.

— Като кмет на този град ти казвам да не се плашиш от нашите духове. О, гледката наистина е страховита, може да изплаши дори и слон. Но досега никой не е пострадал, като изключим Боби Лий Хауард, който заби автомобила си в пътния знак. Но това не беше под влияние на видяното там, а по-скоро резултат от изпиването на едно стекче бира, преди да седне зад волана.

— Разбирам — каза Джеръми и имитирайки кмета, започна да кима и да маха с ръка към тълпата. — И ще се опитам да го запомня.

Лекси го чакаше при хората от Градския съвет и той си отдъхна, когато тя дойде при него и го представи на местния елит. Хората, с изключение на Джед, разбира се, който, скръстил ръце пред гърдите си, гледаше мрачно, се държаха мило и приятелски. Джеръми се усмихваше на всички, но не изпускаше Лекси от поглед. Тя беше разсеяна, мислите й сякаш не бяха тук и той се запита какво ли бе станало между нея и Родни.

Но през следващите три часа не успя нито да разбере, нито дори да се отпусне, защото тържеството приличаше повече на политическо събрание от миналия век. След като се запозна с членовете на Градския съвет (подготвен от кмета, всеки един от тях, с изключение на Джед му обеща „най-интересната история за нашите духове“ и му напомни, че „туризмът е много важен за града“), гостът бе качен на сцената, над която бе закачена дълга лента с надпис: „Добре дошъл, Джеръми Марш“.

Всъщност това не беше сцена, а дълга дървена пейка, покрита с лъскава лилава покривка. Наложи му се да ползва стол, за да се качи върху нея, същото направи и кметът Джъркин, и двамата се изправиха пред море от непознати лица. Залата постепенно утихна и кметът изнесе пространна хвалебствена реч, оценявайки високо професионализма и честността на Джеръми, сякаш двамата се познаваха от години. Не пропусна да отбележи участието му в „Най-гледаното време“ — това предизвика вече познатите усмивки, кимания и махания — и изброи по-известните му статии, наблягайки на онази в „Атлантик Монтли“, свързана с производството на биологично оръжие във Форт Детрик. Макар понякога да объркваше имена и термини, Джеръми трябваше да признае, че човекът си бе написал домашното и определено притежаваше дарбата на ласкател. В края на речта си кметът му поднесе ключа на града и квартет „Шараните“, изправени на съседната маса, изпяха три песни: „Каролина ин май майнд“, „Ню Йорк, Ню Йорк“ и най-актуалната за случая, онази от филма „Ловци на духове“.

Изненадващо „Шараните“ се оказаха доста добри, макар за него да си остана загадка как успяха да се качат на масата. Хората явно ги обичаха и в един момент Джеръми се хвана, че дори и той се наслаждава на песента. А когато застаналата сред публиката Лекси му намигна, всичко му се видя още по-нереално.

След музикалната част кметът го поведе към другия ъгъл на залата и го настани в удобен старинен стол. Накара го да включи диктофона си и той прекара остатъка от вечерта в слушане на истории за срещата на този и онзи с духовете в гробището. Кметът подреди хората на опашка и докато чакаха да стигнат до него, те заговориха възбудено помежду си, сякаш щеше да им даде автограф.

За съжаление повечето истории си приличаха като две капки вода. Всички твърдяха, че са виждали светлините, но всеки от тях ги описваше по различен начин. Едни се кълняха, че приличат на хора, други ги оприличаваха с мълнии. Един човек каза, че изглеждали като костюм за Хелоуин, имало дори и плащ. Най-оригиналното описание беше на едно момче на име Джо. То заяви, че е виждало светлините пет-шест пъти и авторитетно ги определи като копие на светещата реклама на супермаркети „Пигли-Уигли“ на шосе 54 близо до Вансбъроу.

Лекси беше непрекъснато пред погледа му, говореше ту с този, ту с онзи из залата. Двамата бяха ангажирани с други хора, но очите им се търсеха и когато се срещнеха, тя му се усмихваше заговорнически, сякаш двамата си имаха някаква своя смешна тайна, и вдигаше вежди, сякаш искаше да каже: „Видя ли в какво се забърка?“.

Загледан в нея, той си помисли, че Лекси не прилича на нито една от жените, с които бе излизал напоследък. Тя не криеше мислите си, не се опитваше да го впечатли, нито се вълнуваше от успехите му. Приемаше го такъв, какъвто беше днес, без да оценява миналото, нито да предвижда бъдещето.

Мария беше същата и това беше една от причините да се ожени за нея. Когато правиха любов за пръв път, в него се разрази истинска буря от чувства, но онова, което го убеди, че тя е точният човек, бяха дребните неща: липсата на претенции към хората около нея, спокойствието, с което говореше с него, когато грешеше, търпението, с което го изслушваше, докато той крачеше нервно из стаята, опитвайки се да реши един или друг проблем. С Лекси се познаваха от два дни, но беше убеден, че стига да поиска, тя би се справила отлично. Докато я гледаше сега, установи, че тя харесва съгражданите си и се интересува от онова, което й говорят. Не бързаше да прекрати разговорите и се смееше с глас, когато някой я забавляваше. Прегръщаше някого, слагаше ръка на рамото на друг или казваше тихо: „Радвам се да те видя тук“. Не се смяташе за нещо повече от тях и с поведението си напомни на Джеръми за лелята на празничната вечеря, която в края на вечерта се оказва най-популярна, защото не мисли за себе си и прави всичко, за да достави удоволствие на другите.

След няколко минути той стана от масата да се поразтъпче. Лекси се приближи до него със съблазнително поклащане на ханша. Докато я гледаше, за миг му се стори, че това не се случва сега, а някъде в бъдещето, на друго скромно събиране от дълга поредица вечери в този малък град на юга по средата на нищото.

10.

С напредването на вечерта кметът придърпа Джеръми на верандата, а Лекси отиде при Дорис.

— Надявам се вечерта да ти е харесала — погледна го с надежда той. — Беше чудесна възможност да допълниш информацията си за своята статия, нали?

— Наистина, беше много приятно, а и полезно, но не беше необходимо да си създавате толкова много главоболия.

— Не го мисли — махна с ръка Джъркин. — Това е най-малкото, което можем да направим за теб. Освен това исках да видиш на какво са способни хората в този град, когато имат пред себе си цел. Можеш да си представиш какво ще направим за онези приятели от телевизията, ако ги докараш при нас. А през уикенда ще имаш възможност да се насладиш още малко на нашето гостоприемство. Атмосферата на малкия град, усещането за пътуване назад във времето, докато обикаляш из историческите ни домове… не си преживявал подобно нещо.

— Наистина не съм — отвърна Джеръми.

Кметът се усмихна.

— Моля да ме извиниш, но трябва да се погрижа за още едно-две неща. Нали разбираш — кметските задължения никога не свършват.

— Разбирам — увери го Джеръми и вдигна ключа от града. — Между другото, благодаря за това.

— Няма защо да ми благодариш. Ти го заслужаваш. — Той му протегна ръка. — Но не се поддавай на изкушения, приятелю. С него не може да се отвори банков трезор. Той е по-скоро символичен жест.

Джеръми се усмихна. Кметът разтърси ръката му и влезе в къщата. Дорис и Лекси дойдоха при Джеръми. И двете се усмихваха, но Дорис изглеждаше уморена.

— Д’ре — каза тя.

— Какво? — погледна я той.

— Твоите градски номера намериха топъл прием тук.

— Моля?

— Трябваше да чуеш как въздишаха дамите по теб — подкачи го Дорис. — Добре, че скоро ще си тръгнеш.

Джеръми се усмихна сконфузено.

— Наистина беше малко откачено.

— Меко казано — отвърна тя. — Моите момичета от групата за изучаване на Библията цяла вечер обсъждаха колко си красив. Две-три искаха да си опитат късмета с теб, но успях да ги разубедя. Защото не мисля, че съпрузите им щяха да го приемат с разбиране.

— Благодаря за помощта.

— Успя ли да хапнеш? Ако не си, мога да измисля нещо.

— Няма нужда, добре съм.

— Сигурен ли си? Вечерта тепърва започва.

— Всичко е наред — увери я. Настъпи тишина. Той се огледа. Мъглата се бе сгъстила още повече. — Но мисля, че вече трябва да тръгвам. Не ми се иска да изпусна големия си шанс да се сблъскам с нещо свръхестествено.

— Бъди спокоен. Ако говориш за светлините, няма да ги изпуснеш — каза Дорис. — Те идват късно, имаш най-малко два часа.

За негова изненада тя се приближи и го прегърна уморено.

— Искам да ти благодаря, че намери време и сили да изслушаш всички. Не всеки има дарбата да слуша.

— Няма проблем. Дори ми беше приятно.

Тя се отдръпна и той се вгледа в Лекси. Помисли си, че да израсне човек с Дорис е като да израсне с майка му.

— Въпреки това мисля, че е време да тръгваме — каза и погледна към Лекси. — Готова ли си?

Тя кимна, без да каже нищо. Джеръми се замисли и установи, че тази вечер тя не е разменила нито дума с него. Изчака я да целуне Дорис, чу я да й обещава да намине да я види и след няколко минути двамата тръгнаха към колата му. Чакълът скърцаше лекичко под краката им. Лекси гледаше напред, но всъщност не виждаше нищо. Те изминаха мълчаливо няколко крачки. Джеръми я побутна нежно с рамо.

— Много си мълчалива тази вечер. Добре ли си?

Тя разтърси глава.

— Мислех си за Дорис. Тази вечеря направо я изтощи. Знам, че не бива да се тревожа, но не мога да не се притеснявам.

— Уморена е, но иначе изглеждаше добре.

— Да, тя знае как да се прикрива. Трябва да се научи да го кара по-полека. Преди две години получи инфаркт, но се преструва, че не се е случвало такова нещо. А след тази вечер я очаква натоварен уикенд.

Джеръми не знаеше какво да каже. Не му бе минало през ума, че Дорис може да има проблеми със здравето.

Лекси забеляза притеснението му и се усмихна.

— Но й беше приятно, това е сигурно. И двете имахме възможност да видим хора, които не бяхме срещали напоследък.

— Аз пък си мислех, че всички се срещате всеки ден.

— Така е. Но всички работим и имаме време, колкото да се поздравим. Тази вечер беше хубава. — Тя вдигна поглед към него. — И Дорис беше права. Хората наистина те харесаха.

Той долови изненада в гласа й, пъхна ръце в джобовете и каза:

— Не знам защо се учудваш. Аз съм си такъв. Хората по принцип ме харесват.

Тя извъртя очи, но думите му не я ядосаха, прие ги като приятелска закачка. Скоро завиха покрай оградата и къщата се скри в мъглата.

— Хей, знам, че не е моя работа, но как успя да се оправиш с Родни?

Тя се поколеба за миг, после сви рамене.

— Прав си. Наистина не е твоя работа.

Той се вгледа в очите й, очаквайки да види усмивката й, но остана разочарован.

— Виж, попитах те по една-единствена причина. Исках да разбера дали не трябва да се измъкна от града под прикритието на нощта, за да не ми прекърши врата с голи ръце.

Това вече заслужи усмивката й.

— Бъди спокоен за врата си. И ако избягаш, да знаеш, че ще разбиеш сърцето на кмета. Не мисли, че всеки дошъл тук получава такова парти и ключ от града.

— И за мен този е първият. Обикновено получавам имейл, пълен с псувни.

Тя се засмя и той се наслади на мелодичния звук. На лунната светлина лицето й изглеждаше непроницаемо, но той си спомни колко оживено беше то, докато разговаряше със съгражданите си.

Те стигнаха до колата и Джеръми й отвори вратата. Докато влизаше, ръката й случайно докосна неговата и той се запита дали това беше отговор на неговото побутване по рамото, или бе несъзнателно. Затвори вратата след нея, заобиколи от другата страна и седна зад волана. Пъхна ключа в стартера, но преди да запали, се замисли.

— Какво има? — попита тя.

— Мислех си… — започна, но не довърши.

Тя кимна.

— Аз пък си помислих, че каза нещо.

— Ха-ха, много смешно. Помислих си… наистина… ще стане късно, но защо не дойдеш с мен до гробището?

— Да те пазя ли?

— Нещо такова.

Тя погледна часовника си. „Господи — каза си, — не бива да се съгласявам. Защо да ходя?“ Вече открехна вратата, като се съгласи да го придружи на вечерята, ако прекараше и следващите няколко часа с него, означаваше да я отвори широко. Беше убедена, че от това няма да излезе нищо добро, а и нямаше причина да приеме. Обаче думите сами излязоха от устата й:

— Но първо трябва да минем през къщи, за да облека нещо по-удобно.

— Разбира се. Абсолютно съм съгласен, че трябва да облечеш нещо по-удобно.

— Не се съмнявам — погледна го многозначително тя.

— Хей, недей да се заяждаш. — Той беше леко засегнат. — Не мисля, че се познаваме достатъчно, за да се заяждаме.

— Така си говоря.

— Това вече го знам.

— Тогава се подготви за следващия път. И искам да сме наясно. Не си въобразявай разни смешни неща за довечера.

— Не си въобразявам нищо смешно. Аз съм лишен от чувство за хумор.

— Знаеш какво имам предвид.

— Не знам — погледна я престорено невинно. — Какво имаш предвид?

— Просто карай и мълчи. Иначе ще променя решението си.

— Добре, добре — завъртя ключа Джеръми. — Боже, понякога си много упорита!

— Благодаря — отвърна тя. — Казвали са ми, че това е едно от най-привлекателните ми качества.

— Кой ти го е казвал?

— Наистина ли искаш да знаеш?

Таурусът пое по мъгливите улици. Жълтите светлини от уличните лампи правеха нощта да изглежда още по-тъмна. Скоро спряха пред дома й и Лекси отвори вратата.

— Изчакай ме тук — каза и прибра косата зад ушите си. — Връщам се след минута.

Той се усмихна и прие нервността й за добър знак.

— Имаш ли нужда от моя ключ, за да отвориш вратата? С удоволствие ще ти услужа.

— Не се мислете за толкова специален, господин Марш. Майка ми също получи ключ от града.

— Пак ли „господин Марш“? Тъкмо си мислех, че се разбираме толкова добре.

Тя излезе от колата и в желанието си последната дума да е нейна, побърза да затвори. Джеръми се засмя и си помисли, че двамата всъщност доста си приличат. Не можа да се въздържи, натисна бутона за сваляне на стъклото откъм нейната страна и извика:

— Хей, Лекси?

Тя се обърна.

— Какво?

— Довечера ще бъде студено. Ако вземеш бутилка вино, няма да ти се разсърдя.

Тя сложи ръце на кръста си.

— Защо? За да ме напиеш ли?

Той се ухили.

— Само ако ти искаш.

Тя присви очи, но в тях се четеше повече смях, отколкото обида.

— Аз не държа вино в къщата си, господин Марш, но и да имах, пак нямаше да донеса.

— Не пиеш ли?

— Съвсем малко — отвърна тя. — Сега млъквай и чакай. И да не мърдаш от колата — предупреди го. — Само намъквам дънките и идвам.

— Обещавам да не надничам през прозореца.

— Много добре. Защото ако направиш нещо такова, да знаеш, че ще кажа на Родни.

— Това не е добре.

— Повярвай ми, наистина няма да е добре — отвърна тя и се опита да го изгледа кръвнишки.

Докато я изпращаше с поглед, Джеръми си каза за пореден път, че никога не е срещал момиче като нея.

Петнайсет минути по-късно колата му спря пред гробището. Той я паркира така, че фаровете й да сочат към вътрешността. В същия момент си помисли, че дори и мъглата изглеждаше по-различна тук. На места беше гъста и непроницаема, на други — съвсем тънка, а лекият вятър къдреше и извиваше пипалата й като на живо същество. Ниските клони на голямото магнолиево дърво приличаха на тъмни сенки, рушащите се надгробни плочи правеха мястото още по-зловещо. Беше съвсем тъмно, на небето нямаше и следа от лунна светлина.

Те слязоха от колата и Джеръми отвори багажника. Лекси надникна над рамото му и очите й се разшириха.

— Да не си намислил да правиш бомба тук?

— Не — засмя се той. — Просто си нося някои хитри нещица. Момчетата обичат такива играчки.

— Мислех, че ще вземеш една камера и това е.

— Нося и камера. Всъщност четири.

— Защо са ти четири?

— Да заснема всеки ъгъл. Ако камерата е една, какво ще стане, когато духовете тръгнат в обратната посока? Може да не успея да заснема лицата им.

Тя не обърна внимание на шегата му.

— А това какво е? — посочи към една странна на вид пластмасова кутия.

— Микровълнов радиационен детектор. А онова там — посочи към друг сложен уред — е негово допълнение. То отчита електромагнитната активност.

— Шегуваш ли се?

— Ни най-малко. Има го в наръчника за ловене на духове. Там пише, че те най-често се откриват на места с висока концентрация на енергия и това ще ми помогне да открия необичайно енергийно поле, ако има такова.

— Някога откривал ли си такова поле?

— Всъщност да. В една къща, където се предполагаше, че има духове. Но нямаше нищо общо с тях. Микровълновата печка на собствениците беше повредена.

— Аха — каза тя.

Той я погледна.

— Сега ти ме имитираш.

— Извинявай. Просто не можах да измисля друго.

— Няма нищо. Ще ти го отстъпя за малко.

— И за какво са ти всичките тези неща?

— За да отхвърля вероятността това да са духове, трябва да имам всичко, използвано от специалистите преследвачи. Иначе ще ме обвинят, че съм пропуснал нещо. Тези хора си имат свои правила. А и за зрителите би било много по-впечатляващо да видят, че съм използвал електромагнитен детектор. Тези уреди ги карат да си мислят, че журналистът знае какво прави.

— А ти знаеш ли?

— Разбира се. Казах ти, че имам официален наръчник за ловене на духове.

Тя се засмя.

— Казвай с какво да помагам. Искаш ли да взема нещо от това?

— Ще ни трябва всичко. Но ако смяташ, че носенето е мъжка работа, не се безпокой, ще се справя, ти можеш да си лакираш ноктите или нещо такова.

Тя извади от багажника една от камерите, метна я на рамото и взе още една.

— Добре, господин Мъжкар, казвай накъде да вървя?

— Зависи. Според теб къде е най-добре да се разположим? Ти си виждала светлините, трябва да имаш някакви идеи.

Тя кимна към магнолията, накъдето се бе запътила, когато я видя за пръв път.

— Ето там. Там ще можеш да ги видиш и ти.

Мястото беше срещу Рикърс Хил, въпреки че от мъглата хълмът не се виждаше.

— Винаги ли се появяват там?

— Не знам. Но аз ги видях на онова място.

През следващия час Лекси се забавляваше, като го снимаше с една от камерите, а Джеръми разгъваше и разполагаше техниката около мястото. Той постави другите три камери на стативи и ги подреди по ъглите на голям триъгълник. Към две от тях прикрепи специални филтриращи лещи, после отвори обективите, за да обхванат цялата област. Изпробва лазерното управление, след това се залови с аудио-оборудването. Прикрепи четири микрофона към съседните дървета, петия постави в центъра до записващото устройство около електромагнитния и радиационния детектори.

Докато изпробваше уредите, чу Лекси да го вика.

— Хей, как изглеждам? — попита тя.

Джеръми се обърна. Беше си сложила очила за нощно виждане и му заприлича на насекомо с големи очи.

— Много си секси — каза й. — Мисля, че намери своя стил.

— Тези очила са много добри. Виждам абсолютно всичко.

— Има ли нещо, за което трябва да се тревожа?

— Като изключим няколко гладни кугуара и една мечка, ти гарантирам, че си съвсем сам.

— Е, почти свърших. Остава да разпръсна малко брашно и да развия конеца.

— Брашно ли каза? Като това за курабийки?

— То ще ми даде възможност да разбера, ако някой се мотае наблизо. Ще ми помогне и да заснема отпечатъка от обувката му. А конецът ще ме предупреди, ако някой иска да се приближи към нас.

— Това е много умно. Но нали сме сами тук?

— Човек не може да е напълно сигурен.

— Аз съм сигурна. Нищо де, ти си върши работата, а аз ще наглася камерата. Между другото, справяш се отлично.

Той се засмя. Отвори плика с брашното и насипа в кръг около камерите. Същото направи и около другите уреди. После завърза конеца за един клон, загради голям квадрат и го затвори, както полицаите ограждат местопрестъпление. После прокара втори конец петдесет сантиметра по-ниско от първия и закрепи към него малки звънчета. Най-после всичко беше готово, той се изправи и отиде при Лекси.

— Не знаех, че има толкова много работа — каза тя.

— Предполагам, че след тази демонстрация ще достигнеш до нов етап на уважение към мен?

— Не мисля. Всъщност го споменах само защото се опитвах да водя разговор.

Той се усмихна и кимна към колата.

— Сега ще запаля фаровете за малко. Дано да не съм се трудил напразно.

Той се върна при колата, запали фаровете и огледа местността. После изключи двигателя и гробището се превърна в черно петно. Джеръми изчака очите му да свикнат с тъмнината. За съжаление това не стана. Наоколо беше тъмно като в пещера. Протегна ръце напред и тръгна като слепец. Точно до входа се спъна в един издаден над земята корен и залитна.

— Може ли да ми донесеш очилата за нощно виждане? — провикна се.

— Не — дойде веднага отговорът й. — Вече ти казах, че са много готини и се привързах към тях. А и ти се справяш добре.

— Как добре? За малко да падна, не виждам нищо.

— Остават ти още няколко крачки и излизаш на широко. Върви само напред.

Той тръгна бавно напред с протегнати ръце.

— Сега какво?

— Сега си пред една гробница. Завий наляво.

„Добре се забавлява с мен“ — помисли си Джеръми.

— Забрави да кажеш „Саймън каза“.

— Искаш ли да ти помогна или не?

— Искам очилата си — примоли се той.

— Ела и си ги вземи.

— Би могла ти да дойдеш и да ме вземеш?

— Бих могла, но няма да го направя. Много по-забавно е да те гледам как обикаляш като зомби. Сега тръгни наляво. Ще ти кажа кога да спреш.

Играта продължи и мина доста време, докато се добере до нея. Най-после се отпусна с въздишка на земята, а тя свали очилата и каза през смях:

— Ето че успя.

— Хм. Благодаря.

— Няма проблем. Радвам се, че помогнах.

През следващия половин час Лекси и Джеръми направиха разбор на случилото се на празненството. Нощта беше прекалено тъмна, за да може той да види израза на лицето й, но му харесваше, че двамата седят толкова близо един до друг в мрака.

Променяйки темата на разговора, той я помоли:

— Разкажи ми кога и как видя светлините. Тази вечер чух всички разкази, освен твоя.

В тъмната нощ чертите на лицето й бяха просто сенки в мрака, но вглеждайки се в нея, му се стори, че молбата му я връща назад във времето към нещо, което не е сигурна, че иска да си спомни.

— Бях на осем години — започна тихо тя. — Не знам защо, но започнах да сънувам кошмари и те винаги бяха свързани с моите родители. Дорис държеше снимката от сватбата им на стената в моята стая и в сънищата ми те винаги изглеждаха така: мама в сватбената си рокля, а татко в смокинг. Но в съня ми двамата падаха в реката, хванати в капана на собствената си кола. Гледах ги някъде отгоре и виждах ясно ужаса и паниката по лицата им, докато водата изпълваше купето. В един момент страхът в очите на мама изчезваше и на негово място се появяваха тъга и примирение, като че ли разбираше, че това е краят. И колата изведнъж започваше да потъва по-бързо пред погледа ми.

Тя говореше с равен, лишен от емоции глас. Въздъхна дълбоко и продължи:

— Събуждах се с писъци. Не знам колко пъти се повтори това — в момента всичко ми е в мъгла, останал ми е един общ спомен — но мина доста време, докато Дорис разбере, че това не е просто етап от израстването. Други родители сигурно щяха да ме заведат на психолог, но тя… тя ме събуди една нощ, каза ми да се облека дебело, сложи ми палтото и ме доведе тук. Каза ми, че ще ми покаже нещо прекрасно… — Тя направи пауза. После продължи: — Нощта приличаше много на тази. Дорис ме държеше за ръката, за да не се спъна. Минахме между гробовете, излязохме тук, до магнолията, седнахме и зачакахме светлините. Те бяха като живи, осветиха всичко наоколо с ярката си светлина, преди да угаснат. Омагьосани от видяното, ние се прибрахме у дома.

Беше толкова тихо, че той можеше да я чуе как свива рамене.

— Въпреки че бях много малка, мислех, че съм разбрала какво се е случило, и когато се върнахме вкъщи, не можах да заспя от вълнение, убедена, че току-що съм видяла духовете на мама и татко. Реших, че са дошли да ме видят. След тази нощ престанах да сънувам кошмари.

Джеръми мълчеше.

— Вярваш ли ми? — попита тя и приближи лицето си до неговото.

— Да — отвърна й той. — И въпреки че не те познавам добре, ще запомня тази история.

— Добре, но да знаеш, че не искам да я прочета в статията ти.

— Сигурна ли си? Ще станеш известна.

— Не, благодаря. Виждала съм с очите си как славата съсипва човека.

Той се засмя.

— Може ли да те попитам защо се съгласи да дойдеш с мен тук? Дали причината се крие в този спомен от детството? Или защото не искаш да се лишиш от приятната ми компания?

— В никакъв случай не става дума за второто — отвърна тя, но докато го казваше, осъзна, че причината е точно тази. Реши, че той знае правилния отговор, но кратката пауза след думите й опроверга тази мисъл.

— Извинявай — каза тя.

— Няма нищо — отвърна глухо той. — Забрави ли, че имам петима по-големи братя? В такова семейство обидите са нещо обикновено. Свикнал съм.

Тя изправи гръб.

— Добре… отговорът е, че… да, наистина искам да видя светлините отново. За мен те винаги са били източник на утеха.

Джеръми взе една пръчка от земята и я хвърли в мрака.

— Баба ти е постъпила доста умно, като те е довела тук.

— Тя си е умна жена.

— Приемам забележката — подсмихна се той.

В същия момент Лекси вдигна глава и се загледа в далечината зад него.

— Мисля, че трябва да обърнеш камерата натам.

— Защо?

— Защото идват. Не ги ли усещаш?

Джеръми беше готов да се пошегува, че не си общува всяка нощ с духове, за да ги усеща, но изведнъж забеляза, че вижда ясно не само лицето на Лекси, но и камерите в далечината. Пътят до колата му също се виждаше. Сякаш някой бе запалил невидима лампа в нощта.

— Ехо, размърдай се — извика тя. — Изпускаш големия си шанс.

Той примижа, за да се убеди, че не е игра на въображението, и веднага побърза да насочи дистанционните към трите камери. Зад магнолията се появиха големи червеникави светлини. Джеръми не знаеше какво да прави.

Обърна се назад да провери за преминаващи коли и включени наблизо лампи. После върна поглед към камерите и разбра, че не е плод на въображението му. Те се виждаха ясно, електромагнитният детектор в центъра също беше видим до най-малката подробност. Посегна за очилата за нощно виждане, но Лекси го спря:

— Няма да ти трябват.

Джеръми не я послуша, сложи ги и светът пред него светна в зелена фосфоресцираща светлина. Със засилването на светлините мъглата започна да се извива и да рисува различни форми пред очите им.

Погледна часовника си. Беше 11:44:10 и той се постара да го запомни до секундите. Отбеляза си, когато се прибере в „Грийнлийв“, да погледне фазата на луната, за да изключи възможността за внезапна нейна поява. Но пред светлинната феерия всичко това мина на втори план. Както бе предвидила Лекси, мъглата продължи да се разнася. Той свали очилата за момент и не видя никаква разлика между двете гледки. Ставаше все по-светло, но през очилата промените се виждаха много по-добре. Джеръми нямаше търпение да сравни кадрите от камерите, но в момента не можеше да направи нищо.

Затаил дъх, той се загледа в мъглата. Тя заблестя като сребро за миг, после се обагри в бледожълто, изсветля до млечнобяло и накрая засия толкова ярко, че почти ги заслепи. И за един кратък момент пред тях се откри цялото гробище, заприличвайки на осветено игрище преди важен мач. Пробилите мъглата светлинки завибрираха в малък кръг, после изведнъж се пръснаха във всички посоки. Джеръми имаше чувството, че става свидетел на избухване на звезда, стори му се, че вижда фигури на хора или други, но в следващия момент светлините започнаха да се движат към центъра на триъгълника, сякаш някой ги теглеше с връвчица, и преди да разбере какво става, изчезнаха. Гробището отново потъна в мрак.

Той примига, като че искаше да се увери, че не сънува, и отново погледна часовника си. Всичко бе продължило само двайсет и две секунди. Знаеше, че трябва да стане и да провери уредите, но в първия момент нямаше сили за нищо, освен да гледа в центъра на онова сборище на духове.

Повечето така наречени „свръхестествени“ явления бяха плод на измама, неволна грешка или съвпадение и до този момент всяко разследване на Джеръми бе достигало до един от трите варианта. Там, където някой се облагодетелстваше по някакъв начин от явлението, най-често срещаното обяснение беше измамата. Като например случая с Уилям Нюъл. През 1869 година той заявил, че е намерил във фермата си в Кардиф, близо до Ню Йорк, вкаменени останки на гигант, познат като Кардифския гигант. Тази история попадаше в категорията „измама“. Най-пресният пример за този вид мистерии беше Тимъти Клосън.

Измамата беше използвана и от хора, които не го правеха за пари, а за да се забавляват. Те обичаха да правят хората на глупаци. Такъв пример бяха Дъг Бауър и Дейв Чорли, английските фермери, създали феномена, наречен по-късно „житни кръгове“, както и хирургът, заснел чудовището в Лох Нес през 1933. И в двата случая всичко било замислено като невинна шега, но заради големия обществен интерес не било лесно да си признаят.

Категорията на неволните грешки включваше точно това — грешки. Летящ балон, объркан с летяща чиния, мечка, взета за Голямата стъпка, сгрешена археологическа находка, преместена от първоначалното си място преди стотици години. В такива случаи винаги някой бе видял нещо, но съзнанието превръщаше видяното в нещо съвсем различно.

Съвпадението се отнасяше към почти всички останали случаи и беше функция на математическата вероятност. Колкото и невероятно да е едно явление, щом съществува теоретическа възможност да се случи, то неминуемо се случва някога, някъде и с някого. Ето например романът на Морган Робъртсън „Гибелта на Титан“, излязъл през 1898 — четиринайсет години преди пускането на „Титаник“ по вода — разказва историята на най-големия пътнически лайнер, напуснал сушата за пръв път от пристанището в Саутхемптън и разбит от голям айсберг. Богатите му пасажери загиват в ледените води на Атлантическия океан поради липса на спасителни лодки и жилетки. Името на този кораб е „Титан“.

Но станалото тук не спадаше към нито една от тези категории. Светлините не бяха измама, нито пък съвпадение, но не можеха да се нарекат и резултат от неволна грешка. Джеръми беше сигурен, че обяснение съществува, но в онзи объркващ мислите момент не знаеше къде да го търси.

Лекси остана неподвижна и въпреки невероятното преживяване през цялото време не пророни нито дума. Сега се размърда като насън и попита почти шепнешком:

— Е, какво мислиш?

— Още не знам — призна си той. — Със сигурност видях нещо, но не знам какво.

— Виждал ли си подобни неща и преди?

— Не. За пръв път се натъквам на явление, което наистина може да мине за мистерия.

— Невероятно е, нали? — продължи тихо тя. — Бях забравила колко е красиво. Чувала съм за северните светлини и често съм се чудила дали имат нещо общо с това.

Джеръми не отговори. Представи си появата на светлините и реши, че засилването на интензитета им напомня на появата на светлините от фаровете на автомобил, изкачващ се по пътя срещу човек. Това засили убеждението му, че вероятно бяха предизвикани от някакво превозно средство. Просто нямаше друг начин. Той се загледа в пътя. Искаше да види дали ще се появи преминаващ автомобил, но всъщност не бе изненадан от липсата му.

Лекси реши да го остави за малко с мислите му. Имаше чувството, че вижда как мозъкът му смила информацията. Накрая се наведе към него и го потупа по ръката, за да привлече вниманието му.

— Какво следва сега? — попита го.

Джеръми поклати глава и се върна в реалността.

— Има ли наблизо магистрала? Или друг широк път?

— Само онзи, по който дойдохме от града.

— Хм — смръщи чело той.

— Какво, без „аха“ ли минаваш този път?

— Само отлагам — отвърна замислено. Въпреки мастиленочерната нощ забеляза усмивката й, присви очи и попита: — Защо имам чувството, че вече знаеш откъде идват тези светлини?

— Не, не знам — наведе тя престорено свенливо глава. — Защо мислиш така?

— Просто имам такова чувство. Знаеш ли, мисля, че мога да чета мислите на хората. Научих тази тайна от един приятел на име Клосън.

Тя се засмя.

— Значи вече знаеш какво си мисля.

Замълча за момент, после се наведе напред. В очите й заиграха изкусителни пламъчета и въпреки че Джеръми мислеше за друго, съзнанието му неволно върна образа й, какъвто го помнеше от празненството. Не можеше да си криви душата, сред своите съграждани тя изглеждаше наистина неотразимо.

— Помниш ли какво ти разказах преди малко? — прошепна тя. — Знам със сигурност, че това бяха мама и татко. Искали са да се запознаят с теб.

Дали беше от тъгата в гласа й, от тона й — като на изоставено дете — но той усети буца в гърлото си и трябваше да се бори със себе си, за да не я грабне в прегръдките си и да я задържи там завинаги.

Половин час по-късно, натоварили обратно цялото оборудване, те наближиха дома й.

По пътя и двамата не бяха много разговорливи и когато спря пред вратата й, Джеръми осъзна, че през цялото време бе мислил повече за Лекси, отколкото за светлините. Не му се искаше тази вечер да свършва.

Лекси слезе от колата, пред вратата се поколеба за миг, прикри с ръка една прозявка и се засмя смутено.

— Извинявай за това — каза. — Обикновено си лягам много по-рано.

— Няма нищо. — Той потърси очите й. — Искам да знаеш, че си прекарах чудесно.

— Аз също — погледна го сериозно тя.

Джеръми направи крачка към нея. Тя усети, че се кани да я целуне, и трескаво започна да рови в джоба на якето си.

— Време е да сложим край на тази дълга вечер — каза тихо, надявайки се той да схване намека.

— Сигурна ли си? — попита той. — Ако искаш, може да прегледаме заедно заснетия материал. Надявам се да ми помогнеш да разбера каква е причината за тези светлини.

Тя се загледа в нощта.

— Моля те, не разваляй всичко — прошепна.

— Какво развалям?

— Тази вечер… — Тя затвори очи и се опита да събере мислите си. — И двамата знаем защо настояваш да влезеш. Но дори и аз да го искам, не бих те поканила. Моля те, не ме моли.

— Нещо лошо ли направих?

— Не, напротив. Денят беше чудесен. Най-хубавият през последните две години.

— Тогава какво има?

— Откакто си тук, не си спрял да флиртуваш с мен и знаеш много добре, както и аз, какво ще стане, ако те пусна да влезеш. Но след няколко дни ще си тръгнеш и аз ще остана с разбито сърце. Защо да започваме нещо, което няма да довършим?

С всяка друга жена, която и да е, Джеръми щеше да подметне някаква шега или да смени темата, измисляйки друг начин да я накара да му отвори вратата. Но загледан в дребната й фигура на верандата, този път той не успя да намери подходящите думи. Странно, но и не искаше да търси.

— Права си — призна накрая и се усмихна накриво. — Време е да си пожелаем лека нощ. Трябва да прегледам всичко и да помисля откъде може да идват тези проклети светлини.

В първия момент Лекси реши, че не е чула добре, но когато той направи крачка назад, улови погледа му и прошепна:

— Благодаря ти.

— Лека нощ, Лекси.

Тя кимна и след кратка, изпълнена с неловко мълчание пауза се обърна към вратата. Джеръми прие жеста й за знак, че е време да си тръгне, и слезе от верандата. Лекси извади ключовете от джоба си и докато го пъхаше в ключалката, чу гласа му зад себе си:

— Лекси?

Тя се обърна. Едва го различи в мъглата.

— Да?

— Може и да не ми вярваш, но последното, което искам, е да те нараня или да направя нещо, заради което да съжаляваш, че сме се срещнали.

Тя се усмихна лекичко, но не каза нищо и побърза да се обърне към вратата. Липсата на коментар беше показателен и за пръв път в живота си Джеръми не само си тръгна разочарован, но изпълнен с желание да се превърне в различен човек.

11.

Когато телефонът му иззвъня, птиците вече пееха, мъглата бе започнала да се вдига, а един енот притичваше през верандата. Студената сива утрин проникна през скъсаните завеси и го удари в очите като кроше.

Един бърз поглед към часовника му беше достатъчен да изругае наум. Осем сутринта — ужасно ранен час за разговори с когото и да било, особено след изтощителната нощ. Вече се чувстваше стар за такива безсънни нощи и преди да отговори, простена нещастно.

— Дано да е нещо важно — изръмжа в слушалката.

— Джеръми, ти ли си? Къде си бе, човек? Търся те от снощи.

Нейт. Джеръми затвори очи. Мили боже, Нейт!

Междувременно Нейт продължаваше да говори. „Сигурно е далечен роднина на кмета — помисли си Джеръми — сложи ги двамата в една стая, свържи ги с генератор, остави ги да говорят и ето ти тока на Бруклин поне за един месец.“

— Нали каза, че ще ми се обадиш?

Джеръми положи огромни усилия да седне в леглото, въпреки че цялото тяло го болеше.

— Извинявай, Нейт. Бях много натоварен с работа, а и тук връзката не е много добра.

— Трябваше да си по-настоятелен. Вчера целия ден съм ти звънял като луд, но всеки път ме препращаха към гласовата ти поща. Нямаш представа какво става тук. Продуцентите са по петите ми, скъсват се да предлагат идеи за това, което може би ще искаш да дискутираш. Един от тях предложи да обсъдите онези високопротеинови диети, нали знаеш, дето привържениците им твърдят, че може да си ядеш бекон и пържоли на воля и пак да свалиш килограмите.

Джеръми поклати глава, опитвайки се да следи мисълта му.

— Чакай. За какво става дума? Кой иска да говоря и за какво?

— Става дума за „Добро утро, Америка“. За какво мислиш, че ти говоря? Казах им, естествено, че ще го обсъдим, но според мен трябва да приемеш.

Нейт често докарваше Джеръми до главоболие, сега също.

— Нямам интерес към диетите, Нейт. Аз съм журналист в научно списание, не Опра Уинфри.

— Ами тогава разгледай въпроса от научна гледна точка, приятел. Нали това ти е работата? Диетите са свързани с химията и физиката. Прав ли съм или не? Много добре знаеш, че съм прав, познаваш ме като петте си пръста. Когато съм прав, съм прав. А и в момента само ти нахвърлям идеи…

— Видях светлините — прекъсна го Джеръми.

— … но ако имаш предвид нещо по-добро, готов съм да го обсъдим. В момента действам на сляпо. Все пак си мисля, че тази работа с диетата може да е едно добро начало…

— Видях светлините, Нейт — повтори Джеръми, този път по-силно.

Той най-после го чу.

— Светлините в гробището ли? — уточни.

— Да, точно тези.

— Кога? Боже, защо не ми се обади? Това ми дава голям коз в ръцете. Моля ти се, кажи, че ги имаш заснети!

— Имам ги, но още не съм гледал кадрите. Не знам какво се е получило.

— Леле! Значи се оказаха истински?

— Да. И мисля, че открих откъде идват.

— Значи не са истински…

— Виж, Нейт, много съм уморен, така че просто ме изслушай. Снощи ходих на гробището и видях светлините. И честно казано, разбирам защо някои хора ги наричат призрачни. Заради начина на появата им. Тук има интересна легенда, свързана с тях, и през този уикенд е планирана обиколка из историческите забележителности, включваща и „Седар Крийк“. Но снощи, след като напуснах гробището, тръгнах да търся източника на светлина и почти съм сигурен, че го намерих. Остава само да помисля защо и как се появяват точно там. Имам някаква идея, искам да проверя някои неща и мисля, че ще реша проблема.

Като никога, агентът не знаеше какво да каже. Но все пак беше опитен професионалист, окопити се бързо и от устата му изригна вулкан от думи:

— Добре, дай ми минутка да измисля най-добрия начин да пласирам това. Мисля си за нашите приятели от телевизията…

„За кой друг може да си мисли!“ — каза си Джеръми.

— Добре, какво ще кажеш за това? — продължи Нейт. — Започваме с легендата, за да изострим вниманието. После — обвитото в мъгла гробище, близък план на някой от гробовете, може един бърз кадър с прелитащ гарван и твоят дълбок глас…

Човекът беше майстор по холивудските клишета. Джеръми погледна отново часовника си. Беше прекалено рано за такива неща.

— Уморен съм, Нейт. Предлагам да помислиш още малко и да се чуем по-късно, какво ще кажеш?

— Добре, добре. Ще се справя. Нали затова съм тук? Да правя живота ти по-лесен. Казвай да се обаждам ли на Алвин?

— Не мога да преценя. Нека да видя материала и ще му звънна.

— Добре — ентусиазирано отвърна Нейт. — Хубав план и хубава идея. И новината е страхотна. Истинска история за духове. Ще го харесат. Нали ти казах, че си падат по тия работи? И да знаеш, аз им го казах. Честно, заявих им, че ще се върнеш с интересна история и да не ми пробутват някакви си диети. Сега имаме в джоба си добра стока и те направо ще полудеят. Нямам търпение да им го съобщя и… слушай, ще ти звънна след два часа, така че си дръж телефона включен. Нещата тук се развиват светкавично…

— Лека нощ, Нейт. Ще се чуем по-късно.

Джеръми затвори, сви се в леглото и сложи възглавницата върху главата си, но се оказа невъзможно да заспи отново. Изпъшка, стана и тръгна към банята, опитвайки се да не обръща внимание на дебнещите от всеки ъгъл препарирани същества. Така или иначе, бе започнал да свиква с тях и докато се събличаше, мярна протегнатата лапа на язовеца, реши да се възползва от удобната поза и метна хавлията си върху нея.

Влезе под душа и пусна силно водата. Стоя под нея около двайсетина минути, докато кожата му започна да посинява. Силната струя го разсъни, облече се набързо, грабна касетите и изскочи навън.

Мъглата висеше над пътя като изпаряващ се сух сняг над концертна зала, небето беше в същите грозни цветове като вчера. Джеръми си помисли, че в такова време светлините непременно щяха да се появят и тази нощ, което беше добре дошло за града предвид прилива на туристи през уикенда, но беше добре и за него, защото можеше да извика Алвин. Дори заснетият досега материал да беше добър, операторът беше истински магьосник на камерата и щеше да направи такива кадри, че пръстът на Нейт да се подуе от набиране на телефонни номера.

Но сега първата му работа беше да види какво бяха уловили камерите и дали бяха уловили нещо. Както предполагаше, в „Грийнлийв“ нямаха видеокасетофон, но той бе видял един в отдела за редки издания и подкара по празния път към града, любопитен да разбере как щеше да се държи Лекси с него след среднощното им приключение. Щеше ли да запази дистанция, криейки се зад маската на професионалист? Дали добрите чувства от вчера се бяха запазили? Или водещата роля щеше да бъде прехвърлена на спомена от последните минути пред дома й и нахалното му настояване да бъде поканен? Нямаше представа как ще го посрещне, въпреки че бе посветил голяма част от ранната утрин в анализ на вечерта.

Така или иначе, едно беше сигурно: той щеше да открие източника на онези светлини. Като повечето мистерии тази също не беше сложна за разгадаване, стига човек да знае къде и какво да търси. Бързият преглед на спонсорирания от НАСА уебсайт елиминира всички други възможности. От него научи, че луната не е отговорна за призрачното явление. В уебсайта пишеше, че снощи е имало новолуние, освен това облаците я бяха скрили и подозрението му, че мистериозните светлини се появяват именно в тази фаза на луната, се потвърди. Това беше логично, защото без луна дори и най-малките следи от друг светлинен източник ставаха много по-видими, особено ако се отразяваха в капчиците на мъглата.

Но докато зъзнеше пред компютъра, откри, че не може да мисли за нищо друго, освен за Лекси. Струваше му се невероятно, че се бе запознал с нея само преди два дни. Просто нямаше логика. От друга страна, Айнщайн бе казал, че времето е относително понятие и това твърдение донякъде обясняваше чувството му за близост с нея. Какво казваха за относителността? Минута с красива жена ти се струва миг, минута с ръце върху гореща жарава — цяла вечност. Да, помисли си Джеръми. Така беше. Или почти.

Сети се за поведението си снощи на верандата, отново съжали и за стотен път се наруга, че не бе обърнал внимание на реакцията й, когато се приближи, за да я целуне. Тогава тя му показа ясно чувствата си, а той ги игнорира. Старият Джеръми щеше отдавна да е забравил тази сцена, отхвърляйки я като неважна. Но този път не му беше толкова лесно.

Въпреки че след раздялата с Мария той не се затвори и често излизаше с жени, беше голяма рядкост да прекара цял ден в компанията на едно момиче. Обикновено ставаше дума за вечеря или за питие с флирт, за да могат двамата да се отпуснат и по-бързо да стигнат до приятната част. Но дълбоко в себе си знаеше, че му е време да порасне в отношенията си с нежния пол, да се установи и да заживее като братята си. Те също мислеха така. Всички бяха на мнение, че трябва да се опита да опознае жената, преди да си легне с нея, а един от тях отиде дотам, че дори му уреди среща с една разведена съседка. Тя изповядваше същата максима за опознаването преди леглото и съвсем справедливо му отказа втора среща заради откритите му намеци за секс по време на първата. През следващите години му се стори по-лесно, вместо да опознава жените, да ги държи на разстояние, в царството на непознатите, така им даваше възможност да проектират надеждите си върху него.

Точно там беше въпросът. В него нямаше надежда, нито потенциал. Не и за живота, какъвто си го представяха братята и снахите му и към какъвто подозираше, че и Лекси се стреми. Разводът с Мария доказваше това. Лекси беше момиче от малкия град и носеше в себе си мечтите на малкия град; за нея нямаше да е достатъчно просто да бъде верен, отговорен и да споделя живота си с нея. Повечето жени искаха и още нещо, а той не можеше да им го предложи. Не защото не искаше, а защото беше невъзможно. Науката можеше да намери отговор на много въпроси, да реши много проблеми, но не можеше да промени същността му. Истината беше, че Мария го напусна, защото той не беше и не би могъл да е съпругът, когото искаше.

Джеръми не бе признавал болезнената истина за брака си пред никого. Не бе споделил с братята, нито с родителите си и в никакъв случай не би казал на Лекси. Не я признаваше дори и пред себе си.

Библиотеката беше отворена, но Лекси я нямаше. Когато Джеръми отвори вратата на кабинета й и го намери празен, остана дълбоко разочарован. Оказа се обаче, че е минала оттам. Той запали лампата в отдела за редки издания и откри на бюрото географската карта, която й бе поискал, и бележка. Прочете я на един дъх:

„Трябва да се погрижа за някои лични неща. Можеш да ползваш спокойно видеокасетофона.

Лекси“.

Нито дума за вчера или за нощната им разходка, нито дума на благодарност за добрата компания преди или след написаното име. Не, в никакъв случай не можеше да се каже, че от нея лъхаше студенина и неприязън, но пък и не топлеше сърцето.

„Не се ли вживяваш прекалено много“ — скастри се Джеръми. Може да е бързала или да го е надраскала надве-натри, защото ще се върне всеки момент и тогава да поговорят. В бележката си казваше, че става дума за нещо лично, а при жените списъкът на личните проблеми беше дълъг: от посещение при лекар до търсене на подарък за рождения ден на приятелка. Нямаше как да разбере какво е.

„Залавяй се за работа!“ — заповяда си той. Нейт го чакаше и кариерата му беше на кръстопът. Наложи си да седне зад бюрото и да доведе историята докрай.

Записващите устройства не бяха отчели никакви необичайни звуци, микровълновият и електромагнитният детектори не бяха регистрирали енергийни промени. За разлика от тях лентите бяха запечатали всичко видяно през изминалата нощ и той прегледа записите от всеки възможен ъгъл поне по пет-шест пъти. Кадрите от камерата със специално филтриране на светлината бяха най-ясни и живи. Материалът беше достатъчно добър за онагледяване на статията в списанието, но не можеше да се сравнява с качеството на телевизионния запис. Това тук носеше духа на домашното видео, напомняше му за фалшифицираните ленти, предлагани от хората като доказателство за някакво свръхестествено явление.

Той си записа да не забрави да си купи истинска камера, без значение колко псувни щеше да отнесе от редактора си.

Въпреки че качеството на филмите не беше добро, наблюдавайки промените в светлините през тези двайсет и две секунди, реши, че са достатъчни, за да се увери, че е открил източника на светлината. Спря видеото, извади топографската карта и изчисли разстоянието от Рикърс Хил до реката. После сравни направените през първия ден снимки на гробището с онези, които бе открил в книгите за историята на града, и изчисли нещата с голяма точност, взимайки предвид факта, че гробището потъва. Не бе намерил допълнителна информация за легендата за Хети Дабилът — записките за периода не хвърляха никаква светлина по въпроса — и засега остави настрана тази линия, но се обади във водната база и потърси допълнителни сведения за подземния резервоар в онази част на щата, после звънна и в административния отдел на мините, където му дадоха информация за експлоатираните в началото на миналия век каменни кариери. Написа няколко думи в интернет търсачката, свери данните и накрая, след като го оставиха да чака около десетина минути, се свърза с господин Ларсън от фабриката за хартия, който заяви, че е готов да помогне.

Така всички парченца си дойдоха по местата и той вече държеше доказателството в ръце.

През цялото време истината е била пред очите на всички в града, помисли си. Решението се оказа твърде просто и той се зачуди защо никой не се е сетил досега. А може би някой все пак се е сетил, но е погледнал на цялата история от друг ъгъл.

Джеръми въздъхна. Знаеше, че Нейт щеше да скочи до небето от радост, но въпреки сутрешния успех не изпита удовлетворение от работата си. Измъчваше се, че Лекси не е при него, за да го поздрави за съобразителността му или да го подразни с духовит коментар. Всъщност изобщо не го интересуваше как ще реагира, стигаше му да е при него и да реагира някак си. Стана от бюрото и отиде до кабинета й.

Вътре нищо не се бе променило. Купчините с документи бяха разпилени по бюрото й, книгите бяха пръснати безразборно из цялата стая, по екрана на компютъра й се появяваха и изчезваха прекрасни цветни рисунки. Телефонният секретар беше пълен със съобщения и лампичката му мигаше нервно.

Въпреки това той не можа да се отърси от усещането, че без нея стаята е празна.

12.

— Как е, човече? — извика Алвин в слушалката. — Как ти се отразява животът на Юг?

Въпреки пращенето и статичния шум приятелят му се чуваше забележително добре.

— Всичко е наред. Обаждам се да те питам имаш ли още желание да дойдеш и да ми помогнеш.

— Вече си събирам багажа — отвърна операторът леко задъхано. — Нейт ми звънна и ми разказа всичко. Ще се видим късно вечерта в „Грийнлийв“. Нейт ми резервира бунгало. Самолетът излита след два часа. Да знаеш, че нямам търпение. Още няколко дни в този ад и ще откача.

— За какво говориш?

— Не четеш ли вестници там? Не гледаш ли новини?

— Разбира се, че чета. Хванал съм „Бун Крийк Уикли“ още от първия му брой.

— Какво?

— Няма значение — каза Джеръми. — Не е важно.

— Аха. Ами, след като ти замина, тук се развилня страшна буря — информира го Алвин. — Ама като ти казвам буря, представяй си буря на Северния полюс. Онази на нос Рудолф ряпа да яде. На практика Манхатън е погребан под тонове сняг. Имаш късмет, че се измъкна навреме. Днес е първият ден, в който самолетите се връщат към графика си. Трябваше да се обадя на две места, за да си осигуря билет. Как може да не си чул за това?

Докато той му разказваше, Джеръми влезе в интернет и намери канала за времето. Североизточната част на картата беше скрита под бяло одеяло.

„Д’ре — каза си. — Кой би помислил?“

— Бях много зает, затова съм пропуснал.

— Според мен направо си се крил — заяви приятелят му. — Както и да е, дано тя да си заслужава.

— Какви ги говориш?

— Не ме баламосвай сега. Все пак приятели сме. Нейт беше изпаднал в паника, че не може да се свърже с теб, сега се оказа, че не си чел вестници и дори не си гледал телевизия. И двамата знаем какво означава това. Винаги правиш така, когато срещнеш някоя нова.

— Виж, Алвин…

— Хубава ли е? Бас държа, че е ослепителна. Винаги обираш каймака. Направо ме побъркваш.

Джеръми се поколеба, но в края на краищата се предаде. Приятелят му щеше да дойде, така или иначе щеше да разбере.

— Да, хубава е. Но не е, каквото си мислиш. Ние сме просто приятели.

— Естествено — засмя се Алвин. — Но какво е приятелство за теб и какво за мен? Предполагам, че има малка разлика.

— Не и този път — възрази Джеръми.

— Я ми кажи, тя има ли сестра? — попита го Алвин, без да обръща внимание на възраженията му.

— Няма.

— Но сигурно има приятелки? Знаеш, че не си падам по грозниците…

Джеръми усети, че главоболието му се връща. Повиши тон и каза ядосано:

— Виж, не съм в настроение за такива разговори, ясно?

Алвин замълча за момент.

— Хей, какво ти става? — попита след малко. — Само се шегувам.

— Не ми харесват такива шеги.

— О, ти я харесваш, нали? Имам предвид, че я харесваш много.

— Казах ти, че сме само приятели.

— Боже, не мога да повярвам! Ти си се влюбил.

— Не съм — измънка Джеръми.

— Хей, приятел, познавам те, недей да отричаш. Но това е супер. Малко е шантаво, но е супер. Жалко, но трябва да затварям, иначе ще си изпусна полета. Трафикът е ужасен, както можеш да си представиш. Нямам търпение да видя коя е тази, която най-после надяна примката на шията ти.

— Не ми е надянала никаква примка! — избухна Джеръми. — Не ме ли слушаш какво ти казвам?

— Слушам те много внимателно — отвърна Алвин. — И чувам нещата, които премълчаваш.

— Както и да е. Кога пристигаш?

— Предполагам, че ще е някъде към седем вечерта. Ще ме чакаш, нали? Дотогава можеш да поздравиш дамата от мен. Предупреди я, че нямам търпение да се запозная с нея и с нейните приятелки…

Джеръми прекъсна разговора, без да даде възможност на приятеля си да довърши, и прибра телефона в задния си джоб.

Съжали, че го бе включил. Решението да го изключи беше взето подсъзнателно, но определено се основаваше на факта, че и двамата му приятели понякога проявяваха склонност да го изкарват от нерви. Първо Нейт — енергийният Бъни — преследващ неуморно всяка възможност за слава. А сега и това.

Алвин не се постара да чуе какво му казва. Двамата бяха приятели от години, често прекарваха петъчните вечери из баровете в търсене на жени и говореха с часове за живота, докато изпиваха литри бира. Може би това беше причината Алвин да вярва, че го е преценил правилно. Но не беше. Защото просто нямаше как да бъде.

Фактите сами говореха за себе си. Първо, Джеръми не се бе влюбвал от години, но все още помнеше как се бе чувствал в такива моменти и без съмнение би разпознал чувството. Но в момента нямаше усещането, че е в подобно състояние. Второ, имайки предвид, че едва познава жената, идеята му се стори пълен абсурд. Дори и неговата силно емоционална майка, италианка по рождение, не вярваше, че любовта може да разцъфти за една нощ. И тя като братята и снахите му мечтаеше той да се ожени и „да си седне на задника“, но ако се появеше на вратата й с новината, че е срещнал жената на своя живот преди два дни, тя щеше да го подбере с метлата, да го наругае на италиански и да го замъкне в църквата, убедена, че има нужда да изповяда греховете си.

Майка му познаваше добре мъжете. Съпруга на един и майка на шестима, тя имаше богат опит с тях. Знаеше как мислят те, когато станеше дума за жени, и въпреки че се облягаше повече на здравия разум, отколкото на науката, беше изключително точна в преценките си и винаги бе казвала, че е невъзможно човек да се влюби за два дни. Да, можеше да изпита някакви чувства, но трябваше време те да узреят и да преминат в нещо силно и продължително. Любовта беше най-вече себеотдаване и вяра, че прекараните с другия човек години ще създадат нещо повече от сумата на онова, което двамата биха направили поотделно. И само времето можеше да докаже дали преценката е била правилна.

Но желанието пламваше веднага и именно затова майка му щеше да го подгони с метлата. За нея плътската страст си имаше просто обяснение: двама души разбират, че са съвместими, привличането расте и събужда изконния инстинкт за продължението на рода. Всичко това показваше едно: страстта беше възможна, но любовта към Лекси — недопустима.

Толкова. Случаят беше приключен. Алвин грешеше, Джеръми беше прав и истината за пореден път го правеше свободен.

Той се усмихна доволно, но след миг веждите му се сключиха.

Работата беше там, че той не изпитваше толкова силна страст. Нито тази сутрин, нито преди. Да, желанието да я целуне беше силно, но това, което искаше най-много от всичко, беше да я види. Да бъде до нея. Да разговарят. Да гледа как извърта очи, когато той изтърсва нещо смешно, да усети ръката й в неговата като вчера. Искаше да я види да прибира нервно кичур зад ухото си и да я слуша, докато му разказва за детството си. Искаше да научи как си представя бъдещето, да узнае тайните й.

Но не това беше странното. Най-удивителното беше, че не откриваше скрит мотив за чувствата си. Естествено, не би отказал, ако тя поиска да си легне с него, но не държеше на това, достатъчно му беше да е до нея.

Колкото и да се вглеждаше в себе си, Джеръми не откриваше скрити мотиви. Вече си бе обещал, че никога няма да я поставя в неловкото положение от снощи. Защото беше възхитен от нея. Човек трябваше да притежава голяма доза смелост, за да сподели онова, което тя му разказа в гробището. Повече, отколкото имаше той. Бяха изминали два дни, а все още не бе намерил сили да й каже, че е бил женен.

Но ако не беше любов и не можеше да се нарече страст, какво беше тогава? Само харесване? Харесваше ли я? Разбира се, че я харесваше, но не това бе докоснало сърцето му. А и какво значеше „харесвам“? Неясно понятие. Хората харесваха сладолед. Харесваха да гледат телевизия. Това не означаваше нищо и не обясняваше желанието за пръв път в живота си да разкаже на някого цялата истина за развода си. Братята му не я знаеха, нито родителите му. Но незнайно защо, точно когато гореше от желание да й признае всичко, тя сякаш потъна вдън земя.

Две минути по-късно телефонът му иззвъня. Той погледна дисплея и разпозна номера. Не му се искаше, но знаеше, че трябва да отговори, иначе човекът отсреща можеше да спука някоя артерия.

— Здрасти — каза бодро. — Какво става?

— Джеръми! — изкрещя Нейт. Статичният шум беше толкова силен, че едва го чуваше. — Страхотни новини! Няма да повярваш как ме завъртя шайбата. Тук е пълна лудница. В два часа имаме конферентен разговор с ABC.

— Екстра — отвърна Джеръми.

— Чакай малко. Не те чувам. Връзката е ужасна.

— Съжалявам…

— Джеръми! Там ли си? Чуваш ли ме?

— Тук съм, Нейт…

— Джеръми? — изрева агентът. Явно не го чуваше. — Виж, ако ме чуваш, намери стационарен телефон и ми се обади. В два часа. Кариерата ти зависи от това. Цялото ти бъдеще е заложено на карта.

— Разбрах те.

— Не, това е отвратително — каза Нейт като че на себе си. — Не чувам нищо. Джеръми, ако си ме чул, натисни някакъв бутон.

Джеръми натисна шестицата.

— Браво. Чудесно! В два часа. И виж, бъди себе си. Но без да ставаш саркастичен, ако обичаш. Тези хора не си поплюват…

Джеръми прекъсна връзката. Стана му любопитно колко време ще мине, преди Нейт да разбере, че си говори сам.

Джеръми чакаше. Когато му писна, реши да почака още малко.

Обиколи библиотеката, няколко пъти мина през кабинета на Лекси, погледна през прозореца, търсейки колата й, и всяка минута ставаше все по-неспокоен. Отсъствието й тази сутрин му се струваше лош знак. Направи всичко възможно да убеди себе си, че тревогите му са напразни. Вероятно щеше да се появи всеки момент и той щеше да се смее на глупавите си терзания. Вече бе приключил с разследването и освен да търси забавни случки из все още непрегледаните дневници, не виждаше какво друго може да прави.

„Грийнлийв“ беше извън класацията — не искаше да прекара там и минута повече от необходимото, въпреки че беше започнал да харесва закачалките. Алвин щеше да дойде чак вечерта, а последното нещо, което искаше сега, бе да тръгне из града и да налети на кмета Джъркин. Но, от друга страна, не му се висеше цял ден в библиотеката.

Лекси можеше да бъде малко по-конкретна в бележката си. Да напише кога ще се върне. И къде отива. Джеръми я прочете три пъти, но не можа да намери отговор на въпросите си. Случайна ли беше тази липса на подробности, или добре премерен ход? Нито една от двете възможности не му помогна да се почувства по-добре. Трябваше да се махне оттук, да се разсее, да престане да мисли за най-лошото.

Събра нещата си, слезе долу и спря за миг пред регистратурата. Възрастната дама зад бюрото бе забила поглед в книгата пред себе си. Той застана пред нея и се покашля. Тя вдигна глава и го поздрави с усмивка.

— Добър ден, господин Марш. Видях ви да влизате, но бяхте толкова замислен, че не посмях да ви прекъсвам. Какво мога да направя за вас?

Джеръми оправи папката с бележките под мишницата си и опитвайки се да говори непринудено, попита:

— Случайно да знаете къде е госпожица Дарнъл? Оставила ми е бележка, че излиза, но нямам представа кога ще се върне.

— Странно — погледна го объркано жената и провери календара на бюрото си. — Беше тук, когато дойдох. За днес няма никакви срещи, нито други ангажименти. Проверихте ли в кабинета й? Може да се е заключила вътре. Често го прави, когато документите се натрупат върху бюрото й.

— Проверих — отвърна той. — Случайно да знаете дали има мобилен телефон, за да мога да се свържа с нея?

— Няма телефон, в това съм сигурна. Казвала ми е, че не иска да я безпокоят, когато е навън.

— Разбирам… Извинявайте за безпокойството.

— Мога ли да ви бъда полезна с нещо друго?

— Не — отвърна Джеръми. — Имах нужда от нейната помощ, за да приключа със статията.

— Съжалявам, нямам представа къде е.

— Няма нищо.

— Защо не проверите в „Хърбс“? Може да е отишла да помогне на Дорис за уикенда. Или се е прибрала вкъщи. Човек никога не може да предвиди какво би направила Лекси. Аз отдавна се научих да не се учудвам на нищо, щом е свързано с нея.

— Благодаря все пак. Моля ви, ако дойде, кажете й, че я търся.

Джеръми напусна библиотеката силно обезпокоен.

Преди да тръгне към „Хърбс“, мина през дома на Лекси, но спуснатите завеси на прозорците и липсващата отпред кола говореха, че не си е у дома. Въпреки че в гледката нямаше нищо необикновено и тук, нещо му се стори нередно, и докато се връщаше към града, тревогата му се засили.

Сутрешната суматоха в „Хърбс“ бе отминала и ресторантът тънеше в блажена тишина. В залата имаше само четирима клиенти и с влизането му трима от тях станаха, така че му трябваше само един поглед, за да разбере, че Лекси не е там. Рейчъл почистваше една маса. Щом го видя, му махна с кърпата.

— Добро утро, скъпи — посрещна го тя и се приближи към него. — Малко закъсня, но все ще измислим нещо, ако си гладен.

— Не, благодаря — отвърна Джеръми и пъхна ключовете от колата в джоба си. — Не съм гладен. Случайно да знаеш дали Дорис е тук? Исках да поговоря с нея.

— Отново при мама Дорис, а? — усмихна се тя и кимна през рамо. — Тя е отзад. Ей сега ще й кажа, че я търсиш. Между другото, вчера беше много хубаво. Хората говориха за теб цяла сутрин. Кметът също намина да види дали си тук. Беше много разочарован, когато не те намери.

— На мен също ми беше приятно.

— Да ти направя ли кафе, докато чакаш? Или чай?

— Не, благодаря — отвърна Джеръми.

Тя изчезна към кухнята и минута по-късно, бършейки ръце в престилката си, се появи Дорис. Бузите й бяха изцапани с брашно, но дори от разстояние той видя ясно торбичките под очите й и не пропусна да забележи, че докато приближаваше към него, се движеше по-бавно от обикновено.

— Извинявай, че те посрещам така — каза тя. — Хвана ме точно докато замесвах тестото. Снощната забава ми изпразни хладилника за уикенда и сега трябва да наваксаме, преди утре тълпите да нахлуят.

Джеръми си спомни какво му беше казала Лекси и попита:

— Колко души очаквате за събота и неделя?

— Кой знае? — вдигна тя рамене. — Обикновено идват към двеста души, понякога повече. Тази година с включването на гробището кметът очаква поне хиляда, но за мен си остава загадка колко от тях ще дойдат да закусват и обядват тук.

— Ако се окаже прав, ще имате много работа.

— Неговите сметки винаги излизат криви. Том обича да преувеличава. Много го бива да създава напрежение, за да ни накара да приготвим всичко навреме. Но дори гостите да не са много, нашите хора няма да пропуснат парада в събота за нищо на света. „Светците“ ще бъдат тук и ще бръмчат с колите си наоколо, а децата обичат да ги гледат. Ще има и изложба на домашни любимци. Тази година ще ни е за пръв път.

— Звучи обещаващо.

— Щеше да е по-добре, ако не беше по средата на зимата. На празника на Памлико винаги се събират повече хора, но той е през юни. Тогава пристига и пътуващ цирк. Онези дни могат да ти напълнят джобовете с пари или да те докарат до фалит. Тогава да видиш какъв стрес е! Десет пъти по-натоварено от сега.

— Животът не спира да ме изненадва — усмихна се той.

— Не говори, преди да си видял. Имам чувството, че ще ти хареса.

Дорис го погледна изпитателно. Той замълча. Не знаеше какво да отговори. Рейчъл забърсваше масите някъде зад тях и си бъбреше със скритата в другото помещение готвачка. И двете се смееха на нещо.

— Както и да е — каза Дорис, — радвам се, че мина да ме видиш. Лекси спомена, че ти е разказала за моята тетрадка. Предупреди ме, че не си й повярвал. Ако искаш, можеш сам да се увериш. Ще ти я дам. Тя е тук, в кабинета ми отзад.

— С удоволствие бих хвърлил един поглед — отвърна той. — Тя ми спомена, че в нея си записвала своите случаи.

— Исках всичко да е документирано. Може да не отговаря на твоите представи за дневник, но никога не съм мислила, че някой друг ще я чете.

— Сигурен съм, че ще е интересно четиво. Като говорим за Лекси, виждала ли си я днес? Всъщност една от причините да дойда тук е тя. Днес не се появи в библиотеката.

Тя кимна.

— Да. Тази сутрин дойде у нас. Затова си взех и тетрадката. Каза ми, че снощи двамата сте видели светлините.

— Да.

— И?

— Невероятна гледка. Но както ми каза самата ти, не са призраци.

Тя го погледна доволно.

— Предполагам, че вече си разбрал всичко, иначе нямаше да си тук.

— Така мисля.

— Браво на теб! — Дорис кимна през рамо. — Съжалявам, че не можем да си поговорим повече, но имам много работа. Сега ще ти донеса тетрадката. Кой знае, следващия път може да решиш да напишеш статия за моите невероятни способности.

— Не се знае — усмихна се той. — Може и да напиша.

Докато тя изчезваше през вратата, Джеръми се замисли върху разговора им. Беше много приятен, но в него нямаше нищо лично. Освен това Дорис не отговори на въпроса му къде се намира Лекси. Дори не направи предположение, което го накара да си помисли, че по незнайни причини тя внезапно е решила да не говори за Лекси.

Това не предвещаваше нищо добро. Той се загледа във вратата към кухнята и след малко я видя да идва отново. На устните й играеше същата мила усмивка, но този път стомахът му се сви от нея.

— Ако имаш някакви въпроси — каза тя, докато му подаваше тетрадката, — не се колебай да ми се обадиш. Може да преснимаш, каквото искаш, но те моля, преди да си тръгнеш, да ми я върнеш. Тя е много важна за мен.

— Разбира се — обеща той.

Тя замълча. Не седна, остана права до него и той реши, че това е нейният начин да му покаже, че разговорът е приключен. Но той не мислеше да се предава.

— Още нещо… — започна замислено.

— Кажи?

— Може ли да върна тетрадката на Лекси? Ако я срещна?

— Няма проблем — отвърна тя, — но за всеки случай да знаеш, че винаги можеш да ме намериш тук.

Джеръми долови истината зад думите й и стомахът му се сви още повече.

— Дорис, тя… каза ли нещо за мен, когато се видяхте тази сутрин? — попита я направо.

— Не много. Но ме предупреди, че сигурно ще дойдеш.

— Как ти се стори?

— Лекси… — започна бавно тя, сякаш подбираше думите си — понякога е много трудна за разбиране, така че не мога да ти отговоря на този въпрос. Но съм сигурна, че и да има нещо, ще го преодолее.

— Беше ли ми ядосана?

— Не, в никакъв случай. Определено не беше ядосана.

Джеръми мълчеше, чакаше да чуе повече. Дорис наруши тишината с дълга въздишка. За пръв път, откакто я познаваше, той забеляза възрастта й по бръчиците около очите.

— Джеръми, сигурна съм, че знаеш колко те харесвам — каза тихо тя. — Но ти ме поставяш в неловко положение. Аз съм лоялна към някои хора и Лекси е една от тях.

— Това какво трябва да означава? — попита той с пресъхнало гърло.

— Означава, че знам какво искаш и за какво ме питаш, но не мога да ти отговоря. Мога само да ти кажа, че ако искаше ти да знаеш къде е в момента, щеше да те осведоми.

— Ще я видя ли отново, преди да си тръгна?

— Не знам — отвърна Дорис. — Това зависи от нея.

У него бавно започна да си пробива път мисълта, че тя е заминала някъде.

— Не мога да разбера защо го прави — промълви той.

Възрастната жена се усмихна.

— О, не. Разбираш много добре.

Тя е заминала.

Думите започнаха да се повтарят в главата му като ехо. Пътувайки към „Грийнлийв“, той се опита да анализира трезво фактите. Не изпадна в паника. Джеръми никога не се паникьосваше. Без значение как се чувстваше, без значение колко му се искаше да измъкне от Дорис повече информация, той й благодари за помощта и тръгна спокойно към колата, сякаш не бе очаквал нещо по-различно.

Нямаше никаква причина за паника, напомни си. Не й се беше случило нищо страшно. Просто не желаеше да го вижда повече. Защо не го бе усетил? Защо бе очаквал от нея нещо друго, когато тя от самото начало му показа, че не проявява интерес към него?

Той поклати тава. При това положение не беше учудващо, че бе заминала. За някои неща Лекси имаше модерно мислене, но за други се придържаше стриктно към традицията, сигурно й бе дошло до гуша да възпира прозрачните му намерения. Много по-лесно й се бе сторило да напусне града, вместо да се разправя с нахалник като него.

Какво предстоеше? Или щеше да се върне, или не. Ако се върнеше, всичко щеше да е наред. Но ако не… тогава нещата се усложняваха. Можеше да приеме решението й, но защо да не се опита да я намери? Ако беше добър в нещо, то без съмнение беше намирането на хора. С годините се бе научил да следва нишката чрез полицейски доклади, приятелски разговори и интернет, за да стигне до нечий праг. Но не мислеше, че в случая ще е необходимо. Тя вече му бе дала търсения отговор и той знаеше точно къде да я търси. Би могъл да отиде при нея винаги, стига да поиска.

Тук мислите му спряха.

Това, че знаеше къде е, не му помагаше да разбере какво трябва да направи. Напомни си, че след няколко часа му предстои конферентен разговор, изключително важен за кариерата му, и ако сега тръгнеше след Лекси, надали щеше да намери стационарен телефон по пътя си. Алвин пристигаше днес и тази вечер можеше да се окаже последната мъглива вечер през тези дни. Не се съмняваше, че приятелят му щеше да се справи със заснемането и сам, но утре сутринта двамата трябваше да седнат заедно пред видеорекордера. Освен това тялото му просто плачеше за малко сън. Предстоеше му още една дълга нощ, а всичко го болеше от умора.

Но въпреки всички доводи той не можеше да допусне всичко да приключи така. Искаше да я види още веднъж, трябваше да я види. Тънкият гласец в главата му го закле да не се оставя да го водят чувствата, нашепна му, че ако тръгне да я търси сега, може да провали бъдещето си. Да не говорим, че дори и да я намереше, тя можеше да не иска да говори с него, да го изгони или още по-лошо — да се изплаши от него. Междувременно Нейт като нищо можеше да получи инфаркт, Алвин да побеснее, а надеждите за бъдещето му да изтекат в канала.

Тава или иначе, решението беше взето. Той спря пред „Грийнлийв“ и кимна на себе си. Погледнато от този ъгъл, това беше единственият възможен избор. Неслучайно бе отдал последните петнайсет години от живота си на науката и логичното мислене, все бе научил нещо от това.

Неговата логика показваше, че трябва да отиде и да си стегне багажа.

13.

„Добре де — тръсна глава Лекси, — постъпих като страхливка.“ Избяга като ученичка, но през тези два дни някак си не успяваше да мисли ясно, затова беше готова да си прости несъвършенството. Но ако беше останала, нещата щяха да се усложнят още повече. Нямаше значение, че го харесва и че той също я харесва. Тази сутрин се събуди с мисълта, че не трябва да позволи нещата да стигнат прекалено далече, и когато зави по песъчливия крайбрежен път, знаеше, че постъпва правилно.

Мястото не беше каквото си го спомняше. Боята на старата вила бе избеляла и тя се сливаше с морската трева наоколо. Малките квадратни прозорци с бели пердета бяха покрити със солена мъгла, ураганните ветрове бяха напукали и замърсили рамките им. Но за Лекси къщата си оставаше своеобразна капсула на времето. Мебелите в нея бяха на повече от двайсет години, тръбите ръмжаха и стенеха, когато пуснеше душа, и трябваше да пали газовата печка с кибрит. Но спомените за щастливите дни, прекарани тук през младостта й, я успокоиха и след като стовари багажа и купената по пътя храна за уикенда, тя отвори широко прозорците и пое дълбоко от морския въздух. Грабна едно одеяло и седна на люлеещия се стол на задната веранда с желанието да гледа океана до вечерта. Постоянният рев на вълните й помогна да се отпусне, въздействието му беше почти хипнотично. След малко слънцето проби през облаците, лъчите му се протегнаха през водата, спуснаха се отгоре й като призрачни пръсти и тя затаи дъх.

Гледката винаги й действаше по този начин. Първият път, когато видя как светлината победи мрака и целуна морето, беше веднага, след като Дорис я заведе на гробището. Лекси си спомни колко силно вярваше, че така родителите й са намерили начин да се свържат с нея. Беше абсолютно сигурна, че те я наблюдават отгоре като ангели и присъстват във всеки миг от живота й, но не се намесват, защото са убедени, че решенията й са правилни.

Като малка имаше нужда да вярва в това, защото често се чувстваше самотна. Баба й и дядо й бяха прекрасни хора, но колкото и да ги обичаше, колкото и да оценяваше грижите и саможертвата им, се чувстваше различна от съучениците си и това я потискаше. Родителите на нейните приятелки играеха с тях софтбол през уикендите и изглеждаха млади дори и на приглушената утринна светлина в църквата, и това я караше непрекъснато да се пита какво не е наред.

Нямаше как да говори с Дорис за тези неща, нито можеше да си признае вината, която изпитваше от тези мисли. Както и да го формулираше, знаеше, че ще нарани чувствата й, беше наясно с това още като малка.

Чувството, че е различна, остави своя отпечатък не само върху нея, но и върху Дорис. Проблемите възникнаха в тийнейджърските години. Лекси прекрачваше непрекъснато границите, а Дорис си затваряше очите, избягваше прекия сблъсък, оставяйки я да си мисли, че може да живее по свои правила. В онези години тя беше почти неуправляема, правеше грешки и съжаляваше за тях, но в колежа се промени и се превърна в сериозно момиче. Тогава прегърна идеята, че да си разумен означава да помислиш за риска много преди да посегнеш към наградата. Друга нейна максима беше, че успехът и щастието ще дойдат при теб, само ако не правиш грешки и оставиш следа във времето.

Миналата вечер тя избягна една голяма грешка. Успя да отклони намерението му да я целуне, решително отказа, когато той се самопокани, и остана доволна от себе си.

Естествено, така нарани чувствата му и сега съжаляваше за това. Но направи така, че да не разбере как сърцето й заби, докато го гледаше да си тръгва, защото част от нея искаше той да остане, въпреки последствията. Знаеше, че не бива да съжалява, но не можеше да заповядва на сърцето си. През нощта, докато се въртеше и мяташе в леглото, осъзна, че няма да намери сили да му устои още веднъж.

Трябваше да съзре опасността по-рано. Още на партито неволно го бе сравнила с Айвъри и господин Ренесанс и за нейна изненада Джеръми спечели състезанието. Той притежаваше остроумието и чувството за хумор на Айвъри, плюс чара и интелекта на господин Ренесанс, и като капак на всичко се чувстваше по-удобно в кожата си от другите двама. Тогава си каза, че всичко се дължи на прекарания с него прекрасен ден. Кога за последно бе обядвала сред природата без вилица и нож? Откога не бе ходила на Рикърс Хил? Или бе посещавала гробището след бурно парти? Обикновено бързаше да се прибере и да си легне, за да е бодра на другия ден. Вълнението от невероятното приключение й напомни за онова щастливо време, когато вярваше, че Айвъри или господин Ренесанс е мъжът на нейните мечти.

Но се оказа, че греши и за двамата, както грешеше и сега. Знаеше, че Джеръми вече е разгадал мистерията, е, беше само вътрешно усещане, но тя беше абсолютно сигурна, защото отговорът беше в един от дневниците, трябваше само да стигне до съответната страница. Не се съмняваше, че когато го открие, ще поиска да го отпразнуват. Ако бе останала в града, двамата щяха да прекарат по-голямата част от деня заедно и тази идея не й харесваше. Но дълбоко в себе си знаеше, че иска точно това, ето защо се чувстваше объркана както никога досега.

Тази сутрин сложи в един куфар дрехи, колкото да й стигнат за два-три дни, и напусна дома, без да си вземе душ дори. Когато се отби при Дорис, баба й отгатна почти веднага всичко, но това не беше изненадващо. Умората от безсънната нощ беше изписана по бръчките около очите на бледото й лице. Тя не направи опит да й обясни чувствата си, но когато й каза, че заминава за няколко дни, Дорис не възрази, само кимна мълчаливо. Не по-малко уморена от нея, старата жена веднага разбра причината за неочакваното й заминаване, но не можеше да види какво ще излезе накрая. С предчувствията беше така — те показваха истината в кратък срок, но не можеха да предвидят крайния резултат.

Но Лекси не се питаше какво ще стане, тя трябваше да замине, за да съхрани себе си. Щеше да се върне, когато нещата в Бун Крийк влезеха в обичайното си русло. Това щеше да стане скоро. След няколко дни хората щяха да престанат да говорят за духовете, за Обиколката на историческите домове и за нюйоркчанина, а тълпите с туристи щяха да се превърнат в далечен спомен. Кметът щеше да се върне на игрището за голф, Рейчъл щеше да си определи среща с поредния неподходящ мъж, Родни щеше да намери начин да срещне Лекси уж случайно пред библиотеката и да въздъхне облекчено, когато разбере, че връзката им продължава оттам, откъдето е спряла.

Може да не беше много вълнуващ, но си беше нейният живот и тя нямаше намерение да позволи някой или нещо да наруши баланса в него. На друго място и по друго време може би щеше да мисли по друг начин, но в момента беше безсмислено да развива въображаеми теории.

Тя се загледа през прозореца и се опита да не мисли какво би било, ако нещата се подредят по друг начин. Уви по-плътно одеялото около раменете си и вдигна решително брадичка. Беше голямо момиче и щеше да го превъзмогне, както бе превъзмогнала чувствата си към другите. Не се съмняваше в това. Но въпреки успокояващото въздействие на тази вътрешна увереност, бушуващото море продължаваше да й напомня за чувствата й към Джеръми и трябваше да впрегне цялата си воля, за да не позволи на сълзите да потекат.

Докато обикаляше из бунгалото в „Грийнлийв“, организирайки мислено нещата, всичко му се виждаше ясно и просто. За всеки случай реши да вземе картата и портфейла, но остави компютъра, защото знаеше, че няма да му трябва. Както и бележките по случая. Сложи тетрадката на Дорис в кожената й подвързия и я прибра в сака. Написа бележка на Алвин и я остави на бюрото на рецепцията, без да обръща внимание на свирепия поглед на Джед. После се увери, че батерията на телефона му е заредена, и тръгна.

След по-малко от десет минути вече беше на път за Суон, откъдето щеше да хване ферибота за Окракоук — малко селце на другия бряг на реката. Оттам щеше да тръгне на север по магистрала 12 към Бакстън. Предполагаше, че тя бе използвала същия маршрут, и пресметна, че ще е при нея след по-малко от два часа.

Но докато караше по пустите улици, мислите му се насочиха към Лекси. Джеръми натисна здраво газта. Беше напрегнат и знаеше, че това е просто друго определение за надигащата се в него паника. По принцип никога не се паникьосваше и се гордееше с това, но на два пъти му се наложи да намали — при Белхевън и Лийчвил — и откри, че докато чака на кръстовищата, потупва нервно с пръсти по волана и си мърмори нещо под носа.

Чувството беше странно и ново за него и със скъсяването на дистанцията се засилваше все повече. Не можеше да го определи, а и този път не му се искаше да го анализира. Моментът беше един от малкото в живота му, когато се движеше на автопилот, правейки точно обратното на онова, което изискваше логиката. В главата му се въртеше една-единствена мисъл: как ще реагира тя, когато го види.

И тъкмо когато започна да разбира причината за поведението си, се намери на ферибота пред един слаб мъж в униформа, забил поглед в някакво списание. От него научи, че фериботът до Окракоук не е така редовен като онзи, свързващ остров Стейтън с Манхатън, и той бе изпуснал последния за деня. Можеше да се върне утре малко по-рано или да се откаже. И двата варианта не го устройваха.

— Сигурен ли сте, че няма друг начин да стигна до фара Хатерас? — попита и усети как сърцето му заби по-силно. — Много е важно.

— Можете да отидете с кола, разбира се.

— Колко време ще ми отнеме?

— Зависи колко бързо карате — отвърна човекът и сви рамене, сякаш тази работа не го засягаше. — Пет-шест часа, предполагам. Тръгвате на север и стигате Плимут, после хващате шосе 64 покрай остров Роанок и оттам стигате до Уейлноун. След това се отправяте на юг и пристигате в Бакстън. Фарът е там.

Джеръми погледна часовника си. Наближаваше един. Докато стигне дотам, Алвин вече щеше да е в Бун Крийк. Не ставаше.

— Има ли друго място, където мога да хвана ферибота?

— Да. Има спирка на остров Седар.

— Чудесно! Къде се намира това?

— На около три часа път в обратната посока. Но пак ще трябва да чакате до утре сутринта.

Джеръми забеляза зад рамото на служителя плакати на фарове из Северна Каролина Хатерас — най-големият — беше в центъра.

— Разбираш ли, човече, нещата са спешни — наведе се към него той.

Служителят за пръв път вдигна глава и го погледна.

— Наистина ли е спешно?

— Наистина. Можем да кажем, че е спешно.

— Тогава мога да се обадя на бреговата охрана. Или на шерифа.

— Ах! — възкликна Джеръми, опитвайки се да запази спокойствие. — Искаш да ми кажеш, че няма начин да стигна дотам сега? Оттук, имам предвид?

Мъжът подпря брадичката си с пръст.

— Щом толкова бързате, можете да наемете лодка.

„Най-после стигнахме донякъде“ — помисли си Джеръми.

— И как може да стане това?

— Не знам. Досега никой не е питал.

Джеръми се върна обратно в колата и се предаде на паниката.

Дали защото вече бе стигнал прекалено далеч, или защото осъзна, че последните му думи към Лекси тази нощ съдържаха една по-дълбока истина, но нещо го накара да не се отказва. Нямаше да се върне обратно, не и след толкова усилия.

Нейт вече очакваше обаждането му, но сега това му се струваше далеч по-маловажно, отколкото преди два-три часа. Същото беше и с пристигането на Алвин. Ако всичко минеше добре, двамата щяха да имат достатъчно време да заснемат светлините тази или следващата нощ. До появата им имаше десет часа. Ако намереше бърза лодка, щеше да стигне до фара най-много за два. Оставаше му достатъчно време да намери Лекси, да поговори с нея и да се върне, при положение, че намери някой да го откара дотам.

Естествено, имаше вероятност нещата да се объркат. Можеше да не намери лодка, но тогава щеше да отиде до Бакстън с автомобил. Въпреки че не беше сигурен дали ще успее да я открие.

В целия сценарий нямаше и капчица здрав разум. Но имаше ли значение? На всеки човек му се случваше да си загуби ума поне веднъж в живота, ето че бе дошъл и неговият ред. Имаше пари в себе си и щеше да намери начин да стигне дотам. Искаше да поеме този риск, да види как ще се развият нещата между тях, дори и само да се убеди, че е по-добре да си тръгне веднага и да забрави завинаги за нея.

Ето за какво ставаше въпрос. Когато Дорис му намекна, че може повече да не я види, той направо откачи. Знаеше, че след два дни трябва да си замине, но за него това не означаваше край на историята му с Лекси. Не и сега. Можеше да дойде пак, тя можеше да посети Ню Йорк и ако връзката им се развиеше, тогава щяха да мислят какво да правят. Такива неща се случваха непрекъснато. Ако тя бе взела решение да сложи край, той искаше да го чуе лично от нея. Тогава можеше да се върне в Ню Йорк с мисълта, че не е имал друг избор.

Но докато спираше при първия док, си каза, че не иска да чува тези думи. Не отиваше в Бакстън, за да й каже „сбогом“ или да чуе, че тя не иска да го вижда повече. Всъщност, помисли си смаяно той, отиваше там, за да разбере има ли истина в думите на Алвин.

Късните следобедни часове бяха любимото време на Лекси. Мекото зимно слънце и суровата красота на това място превръщаха пейзажа във вълшебен свят.

Дори и фарът с неговите черно-бели, усукани като захарен бастун ивици, изглеждаше като мираж и докато измерваше с крачки дължината на плажа, тя се опита да си представи колко трудно им е било на моряците и рибарите да намерят брега, преди да е бил построен. Неслучайно това място с неговите плитчини, подводни скали и подвижни пясъци се наричаше „Гробището на Атлантика“. Морското дъно в тази част на света криеше хиляди разбити кораби и лодки. „Монитор“, участвал в първата битка между броненосци по време на Гражданската война, бе погребан някъде тук, както и натоварения с калифорнийско злато „Сентрал Америка“, чието потъване през 1857 година предизвикало паника на финансовия пазар. Корабът „Куин Ан Ривендж“ бил намерен в съседния залив, а в наши дни водолазите ежедневно виждаха германски подводници, потънали по време на Втората световна война.

Дядото на Лекси обичаше историята и всеки път, когато двамата се разхождаха по плажа, той й разказваше за изчезнали през вековете кораби. От него научи за ураганите, за опасното лавиране между скалите и за грешките при навигацията — най-честите причини за разбиването на плавателните съдове. Въпреки че не се интересуваше от кораби и понякога дори се страхуваше от чутото, неговият бавен, мелодичен и провлечен глас й действаше успокояващо и тя го слушаше с интерес. По онова време беше много малка, но въпреки това усещаше, че за него е важно да й разкаже тези неща. След години научи, че през Втората световна война корабът му бил улучен от торпедо и животът му бил на косъм. Споменът за онези разходки я върна назад и тя усети с внезапна сила колко й липсва дядо й. Разходките с него бяха част от ежедневието им, време само за тях двамата. Обикновено излизаха един час преди вечеря и оставяха Дорис да готви. Следобед той сядаше на верандата и четеше със смъкнати до върха на носа очила. Дойдеше ли тяхното време, затваряше книгата с въздишка, ставаше от стола и я питаше дали иска да отидат да погледат дивите коне.

Конете бяха постоянното й изкушение. Не знаеше защо; никога не бе яздила кон, нито бе имала желание да се качи на него, но помнеше ясно как скачаше и тичаше към вратата, щом дядо й споменеше за тях. Конете се държаха настрани от хората и бягаха, ако някой тръгнеше към тях, но привечер огладняваха и докато ядяха, ставаха по-невнимателни. Тогава беше възможно човек да се приближи дотолкова, че да види поставените на видно място по тях печати и ако имаше късмет, да ги чуе как пръхтят и цвилят, предупреждавайки да не се приближават повече.

Дивите коне по тези земи бяха потомци на испанските мустанги и присъствието им тук датираше от 1523 година. През последните години правителството бе гарантирало оцеляването им с толкова укази и постановления, че те се бяха превърнали в неизменна част от заобикалящата среда, както елените в Пенсилвания, и единственият проблем беше прекомерната им численост. Там, където все още не бяха досаден проблем, местните жители просто не им обръщаха внимание, но за курортистите те бяха една от атракциите на почивката им. Лекси се смяташе за местна, но тяхното присъствие я караше да се чувства отново млада, сякаш всичките удоволствия и постижения в живота й бяха пред нея.

Искаше й се и сега да почувства същото, това щеше да й помогне да избяга поне за малко от напрежението на зрелия си живот. Дорис й бе звъннала да й каже, че Джеръми е ходил в ресторанта да пита за нея. Това не я изненада. Тя знаеше, че той ще се чуди къде е и защо е заминала, ще се измъчва от мисълта, че е допуснал грешка и вината е в него, но не се съмняваше, че ще го превъзмогне бързо. Той беше от онези щастливи хора, които бяха убедени, че винаги постъпват правилно, затова продължаваха живота си, без да съжаляват и без да поглеждат назад.

Айвъри беше същият. Тя още помнеше колко много страда заради неговата самоувереност и безразличие към чувствата й. Поглеждайки назад, Лекси знаеше, че е трябвало да забележи пукнатините и слабите места в характера му, но незнайно защо бе пропуснала предупредителните знаци: начинът, по който оглеждаше другите жени, вечните прегръдки с момичета, за които твърдеше, че са просто приятелки. В началото тя си затваряше очите и при първия скандал му повярва, че й е изневерил един-единствен път, защото искаше да му вярва. Но постепенно в паметта й бяха започнали да изплуват части от забравени разговори. Една приятелка от колежа й бе признала отдавна, че е чула слухове за Айвъри и тяхна обща приятелка; негов колега бе споменал, че често отсъствал от работа. Тя не беше наивна, но в случая разбра, че постъпва като пълна глупачка и в крайна сметка се разочарова много повече от себе си, отколкото от него. Реши да прекрати връзката и да потърси някой по-добър. Някой като господин Ренесанс. Втората й връзка доказа веднъж завинаги, че преценката й за мъжете е отчайваща. На всичкото отгоре, добри или лоши, явно не успяваше да ги задържи.

Не беше лесно да си го признае, имаше моменти, когато се питаше къде греши, за да отблъсне тези мъже от себе си. Да оставим господин Ренесанс настрани, с него беше по-скоро флирт, отколкото истинска връзка, но Айвъри? Тя го бе обичала с цялото си сърце и мислеше, че той й отвръща със същото. Най-лесно беше да каже, че той е мръсник, и да прехвърли цялата вина за провала на връзката им върху него, но не можеше да се освободи от мисълта, че той трябва да е усещал някаква липса между тях, за да започне да го търси в други жени. Сигурно и тя имаше вина за станалото. Но каква? Може би го бе притискала прекалено силно? Или беше скучна? Или не му бе достатъчна в леглото? Защо не тръгна след нея, когато го напусна, защо не я помоли да се върне? Лекси не беше в състояние да отговори на тези въпроси. Приятелките й естествено я уверяваха, че не знае какво говори, Дорис бе казала същото. Въпреки това така и не й стана ясно какво се бе случило и защо. Все пак във всяка любовна история имаше две страни и тя често си представяше, дори и сега, че му се обажда и го пита има ли нещо, което е трябвало да направи, за да не завършат нещата така.

Веднъж една нейна приятелка й каза, че за жените е типично да се тревожат за такива неща. Мъжете като че ли бяха имунизирани срещу подобна неувереност. Или просто знаеха как да я прикриват и да заровят чувствата си толкова дълбоко, че те да не ги тормозят. Обикновено тя правеше същото и това помагаше. Обикновено.

Слънцето вече потъваше във водата на Памлико и на фона на белите къщи на Бакстън пейзажът й заприлича на пощенска картичка. Загледана към фара, тя изведнъж забеляза онова, което несъзнателно чакаше — на поляната около фара пасеше малко стадо диви коне. Бяха не повече от дузина, предимно бежови и кафяви, гривите им се вееха диво на вятъра. Близо до центъра на групата две жребчета пасяха едно до друго и помахваха с опашки.

Лекси отклони поглед и пъхна ръце в джобовете на якето си. С настъпването на вечерта времето застудя и бузите и носът й се зачервиха. Вятърът пронизваше и макар че й се стоеше още навън, усети, че умората я надвива, и реши да се прибере. Денят й беше дълъг и неспокоен.

Въпреки категоричното си решение да не мисли за Джеръми, тя неволно се запита какво ли прави той сега. Сигурно се подготвяше за снимките тази нощ. Или търсеше къде да хапне? Може би си събираше багажа? Защо мислите й непрекъснато се връщаха към него?

Тя въздъхна. Вече знаеше отговора. Искаше да види конете, за да се почувства отново млада, но вместо за ново начало те й напомниха жестокия факт, че е сама. Колкото и да държеше на своята независимост, колкото и да се опитваше да не обръща внимание на вечните подмятания на Дорис, не можеше да не си признае, че копнее за интимната близост на любим човек. Не ставаше дума за брак, просто й се искаше да има причина да очаква с нетърпение съботната вечер. Мечтаеше за дълги мързеливи утрини в леглото с човек, който означаваше нещо за нея, и въпреки че идеята й се виждаше безумна, през тези дни тя виждаше този човек като Джеръми.

Лекси тръсна глава и прогони нелепия образ. Беше се надявала да намери покой от мислите си тук, но докато стоеше до фара и наблюдаваше кротко пасящите коне, си каза, че животът е жесток към нея. На трийсет и една живееше сама на място без перспектива за промяна в това отношение. Дядо й и нейните родители бяха само спомен, състоянието на Дорис беше източник на постоянна тревога и единственият мъж, събудил интереса й през последните няколко години, щеше да си е тръгнал, когато се върнеше в града.

При тази мисъл очите й се напълниха със сълзи и тя плака дълго и безутешно. Мина време, преди да дойде на себе си. Най-после избърса сълзите си и вдигна глава. Забеляза, че някой се приближава към къщата. Загледа се в неясната фигура, разпозна човека и притисна ръце до гърдите си.

14.

Лекси примига, за да се увери, че не е игра на въображението. Не можеше да е той, защото нямаше как да е тук. Случващото се беше толкова неочаквано, толкова невероятно, че й се стори като сцена, гледана през очите на друг човек.

Джеръми се усмихна, спря и остави чантата на земята.

— Знаеш ли, не бива да ме зяпаш така — рече. — Мъжете харесват жени, които знаят как да съблазняват.

Лекси продължаваше да го гледа невярващо.

— Ти? — промълви накрая.

— Да, аз — съгласи се той.

— Ти си… тук?

— Да, тук съм — кимна отново Джеръми.

Тя присви очи срещу залязващото слънце и на него му се стори, че е много по-красива, отколкото я помнеше.

— Ти какво… — Тя се поколеба, опитвайки се да си обясни внезапната му поява. — Имам предвид как…

— Дълга история — отвърна той и посочи към фара. — Това ли е фарът, където майка ти и баща ти са се оженили?

— Значи го помниш?

— Аз помня всичко. — Той почука с пръст по слепоочието си. — Нали знаеш за малките сиви клетки и така нататък. Къде точно са се оженили?

Говореше непринудено, сякаш водеха най-обикновен разговор, и картината й се стори още по-нереална.

— Ето там — посочи тя. — Между океана и фара.

— Сигурно е било прекрасно — каза той, загледан натам. — Това място е изумително красиво. Разбирам защо толкова го обичаш.

Вместо да отговори, Лекси пое дълбоко въздух, опитвайки се да се успокои.

— Какво правиш тук, Джеръми?

Настъпи кратък миг на мълчание.

— Не знаех дали ще се върнеш, преди да замина — каза тихо той. — Затова реших, че ако искам да те видя отново, единственият начин е аз да дойда при теб.

— Но защо?

Джеръми продължаваше да гледа към фара.

— Нямах друг избор.

— Не разбирам какво означава това — каза тя.

Той изучи подробно обувките си, после вдигна глава и се усмихна извинително.

— Честно да ти кажа, аз също не знам. Цял ден се опитвам да разбера.

Докато разговаряха, слънцето се скри зад хоризонта, превръщайки небето в оловносива маса. Вятърът, влагата и студът се заиграха с пясъка, запращайки златисти облаци към мократа крайбрежна ивица.

В далечината един човек в тъмно яке хвърляше трохи и хранеше чайките. Лекси се загледа в него. Постепенно шокът от появата на Джеръми започна да преминава. Искаше да му се ядоса, че е пренебрегнал желанието й да остане сама, но същевременно ликуваше от радост, че я бе последвал. Айвъри никога нямаше да си направи този труд, нито господин Ренесанс. Дори и Родни не би помислил да го направи и в интерес на истината, ако я бяха попитали преди две минути дали Джеръми би тръгнал да я търси, тя щеше да се изсмее с глас. Но постепенно започваше да разбира, че той е по-различен от мъжете, с които си бе имала работа досега и че не биваше да се изненадва от такива неща.

Конете вече се оттегляха към дюните и с кратки почивки за паша постепенно се отдалечаваха от фара. Крайбрежната мъгла събра морето и небето в едно. Рибарките заровиха човки в пясъка до водата, дългите им като сламки крака се движеха бързо в търсене на дребни рачета.

Джеръми сви шепи и духна в тях да ги стопли.

— Сърдиш ли се, че дойдох? — попита накрая.

— Не — призна си тя. — Изненадана съм, но не ти се сърдя.

Той се усмихна и въпреки желанието си да остане сериозна, тя му отвърна с усмивка.

— Как стигна дотук?

Той посочи зад рамото си към Бакстън:

— Двама рибари ме докараха дотук. Оставиха ме на пристанището.

— Докараха те просто така?

— Да.

— Имал си късмет. Рибарите са доста недружелюбни хора.

— Може и да е така, но хората са си хора — отвърна той. — Не съм психолог, но съм на мнение, че всички, дори и непознатите, могат да усетят, когато нещата не търпят отлагане и повечето се притичват на помощ. — Той изправи рамене, покашля се и добави: — Но когато това не помогна, им предложих пари.

Тя се засмя на признанието.

— Нека да позная — примижа към него. — Обрали са те до шушка.

Той вдигна рамене.

— Зависи от коя страна го погледнеш. Тук придвижването с лодка по принцип е скъпо.

— Разбира се. Пътят е доста дълъг. Бензинът е скъп. Да не говорим за амортизацията на лодката…

— Да, споменаха и за амортизацията.

— Освен това тяхното време е пари, да не говорим за извънредния труд.

— И това го казаха.

В далечината и последните коне изчезнаха зад дюните.

— Но въпреки това дойде.

Той кимна, смаян не по-малко от нея.

— Но се постараха да разбера, че съм си купил еднопосочен билет. Увериха ме, че нямат възможност да ме изчакат, така че май съм закотвен тук.

Тя вдигна вежди.

— Така ли? И как мислиш да се върнеш?

Той я погледна дяволито.

— Случайно познавам тук една жена и планирам да използвам неотразимия си чар, за да я убедя да ме върне у дома.

— Ами ако не искам да си тръгвам още? Или просто откажа?

— Плановете ми не стигат дотам.

— И къде ще отседнеш за през нощта?

— Не съм планирал и това.

— Поне си честен — усмихна се тя. — Какво щеше да правиш, ако аз не бях тук?

— Къде другаде можеш да отидеш?

Тя се загледа в далечината, за да прикрие удоволствието, че той си спомня тази подробност. Забеляза един траулер, движеше се толкова бавно, че изглеждаше неподвижен.

— Гладен ли си? — попита тя, все още загледана към океана.

— Не питай. Цял ден не съм сложил нито хапка в устата си.

— Искаш ли да вечеряме?

— Знаеш ли някое приятно място тук?

— Имам предвид едно прекрасно място.

— Приемат ли кредитни карти? — попита той. — Дадох всичките си пари да дойда дотук.

— Сигурна съм, че ще измислим нещо.

* * *

Те обърнаха гръб на фара и тръгнаха по крайбрежната ивица. Вървяха на разстояние един от друг и никой от тях не пожела да го преодолее. Със зачервени от студа носове отиваха към мястото за вечеря, сякаш беше заветният хълм.

Изпълнен с чувство на вина към Алвин и Нейт, Джеръми си припомни пътуването дотук. Пропусна конферентния разговор — докато прекосяваше Памлико Саунд, никъде не успя да намери обхват — и знаеше, че първата му задача, след като премине от другата страна на реката, ще бъде да намери стационарен телефон и да се обади на агента си, въпреки че не тръпнеше от желание да чуе гласа му. Подозираше, че Нейт набира скорост от часове и чака обаждането, за да излее яростта си върху главата му. Джеръми реши да предложи среща с продуцентите за следващата седмица. Дотогава щеше да е готов със статията и филмовия материал, защото нали това беше смисълът на този разговор? Ако това не успокоеше продуцентите, ако един пропуснат разговор можеше да сложи край на още незапочналата му кариера, тогава не беше сигурен, че иска да работи в телевизията.

Колкото до Алвин… това беше малко по-лесно. Нямаше начин да се върне до Бун Крийк и да го посрещне — разбра го в мига, когато лодката го остави на брега — но приятелят му имаше мобилен телефон. Щеше да му се обади и да му обясни нещата. Алвин нямаше да се зарадва, че ще му се наложи да работи сам, но до утре ядът му щеше да е отминал. Той беше от онзи рядък тип хора, които не можеха да се сърдят повече от един ден.

Но ако трябваше да бъде честен към себе си, трябваше да си признае, че в момента не се вълнува от никакви последствия. Единственото, което имаше значение, беше, че върви до Лекси по тихия плаж на това забутано място и че докато вдишваше свежия солен въздух, случайно усети допира на ръката й.

* * *

Лекси изкачи дървените стъпала на едно старо бунгало, съблече якето си и го остави на закачалката до вратата. Джеръми също закачи своето, остави и чантата си. Тя влезе в хола и пристъпвайки след нея, Джеръми, отново се възхити на красотата й.

— Обичаш ли спагети? — попита тя и прекъсна мислите му.

— Шегуваш ли се? Аз съм отгледан със спагети. Майка ми е италианка.

— Много добре — отвърна тя. — Защото съм запланувала спагети за вечеря.

— Тук ли ще вечеряме?

— Не виждам друг вариант — каза през рамо тя. — Нали каза, че нямаш пари?

Кухнята беше много малка. Тапетите на цветя бяха отлепени по ъглите, жълтата навремето боя по рамките на прозорците беше избеляла, шкафовете бяха надраскани, както и малката, боядисана с блажна боя маса под прозореца. На плота се виждаха пликовете с донесените от Лекси продукти. Тя бръкна в първата чанта и извади кутия „Чириъс“ и хляб. Повдигна се на пръсти да ги остави в шкафа и Джеръми зърна за миг голото място на кръста й.

— Имаш ли нужда от помощ? — попита той прегракнало.

— Не, благодаря. Справих се — отвърна тя и се обърна към него. Дръпна блузата си надолу, пресегна се към другия плик и извади две глави лук и два големи буркана с домати. — Искаш ли да пийнеш нещо, докато оправя това? В хладилника има стекче бира, можеш да си вземеш.

Той я изгледа, изигравайки потрес.

— Имаш шест бири? Мислех, че не пиеш.

— Не пия.

— На непиещ човек стек бира може да нанесе сериозни щети. — Той поклати глава. — Ако не те познавах, щях да реша, че си планирала запой за уикенда.

Тя го прониза с поглед, но както и вчера, игривото пламъче се оказа по-силно от гнева.

— Това ще ми стигне за месец. Е, искаш ли бира или не?

Той се усмихна, доволен от познатата размяна на остроумия.

— Ще пийна една.

— Ще си я вземеш ли сам? Аз трябва да приготвя соса.

Джеръми отиде до хладилника и извади две бутилки. Отвори едната, но преди да отпие, отвори и втората, и я сложи пред нея. Тя я видя и вдигна недоумяващо рамене.

— Мразя да пия сам — обясни той.

Вдигна бутилката към нея и в отговор тя вдигна своята. Те чукнаха бутилките си мълчаливо. Лекси се облегна на плота и кръстоса крака.

— За твоя информация, искам да знаеш, че съм много добър с брадвата. Мога да сека дърва.

— Ще го имам предвид.

Той се усмихна.

— Откога имате тази къща?

— Баба и дядо са я купили веднага след Втората световна война. Тогава не е имало път до острова. Трябвало да шофираш през пясъка, за да се добереш дотук. В хола има снимки от онова време. Можеш да видиш как е изглеждало това място тогава.

— Имаш ли нещо против да погледна?

— Не, разбира се. Върви. Аз ще се оправя тук. Ако искаш да се изкъпеш преди вечеря, в дъното на коридора е стаята за гости. Банята е към нея.

Джеръми отиде в хола и разгледа старите снимки на залива. Докато обикаляше, видя куфара на Лекси върху дивана. След кратък миг на размисъл го взе и тръгна по коридора. Отляво видя просторна стая с голямо легло. Върху него имаше топла завивка. По всички стени се виждаха снимки на брега и на плажа. Той предположи, че това е нейната стая, и остави куфара й на прага. После влезе в стаята отсреща. Тук основната тема беше морската и сините завеси осигуряваха чудесен контраст с дървената маса и гардероба. Докато сваляше обувките и чорапите, Джеръми си помисли, че няма да му е лесно да заспи, като знае, че Лекси е от другата страна на коридора. Влезе в банята и застана пред мивката. Усещаше тънкия солен слой върху кожата си и след като се изми, плисна няколко шепи вода и на лицето. Веднага се почувства ободрен и побърза да се върне в кухнята. Тъжната мелодия от „Вчера“ на „Бийтълс“ се носеше от малкото радио на перваза на прозореца.

— Измисли ли с какво да ти помогна? — попита той и се огледа.

На масата видя купа за салата с нарязани домати и парченца маслини.

Лекси почистваше марулята. Обърна се към него и кимна към лука:

— Салатата е почти готова, но ако искаш, може да обелиш тези глави.

— Разбира се. Да ги нарежа ли?

— Не, благодаря. Само ги обели. В онова чекмедже ще намериш нож.

Джеръми бръкна в чекмеджето, извади нож за месо и се зае с лука. В първия момент, заслушани в музиката, двамата мълчаха. Лекси се опитваше да не обръща внимание на близостта му, но поглеждайки крадешком към него, не можа да не оцени вродената грация на движенията му, дългите крака, тесния таз, широките рамене и високите му скули.

Без да съзнава, че е обект на изучаване, Джеръми се обърна към нея и й показа обелената глава.

— Така ли?

— Точно така.

— Сигурна ли си, че не искаш да го нарежа?

— В никакъв случай. Иначе ще ми развалиш соса и няма да ти го простя.

— Всички режат лука. Моята майка, италианката, също го реже.

— Но не и аз.

— И какво? Ще пуснеш тези големи топки директно в соса?

— Не. Първо ще ги срежа наполовина.

— Може ли да направя поне това?

— Не. Не искам никой да ми се бърка. — Тя му се усмихна. — Аз съм готвачката, ясно? Ти само гледай и се учи. Мисли за себе си като за… ученик.

Той погледна към нея. Беше минало достатъчно време руменината от студения въздух отвън да премине и сега лицето й светеше с естествения си блясък.

— Какво, какво, ученик ли ме направи?

Тя сви рамене.

— Ами, да. Майка ти може да е италианка, но моята баба е изпробвала лично всяка рецепта.

— И мислиш, че това те прави майстор-готвач?

— Не, но прави Дорис такава, а тя ми предаваше знанията си години наред. Научи ме чрез метода на осмоза. Сега е твой ред да се учиш.

Той вдигна вежди и взимайки втората глава лук, каза:

— И какво й е специалното на твоята рецепта? Като изключим лука с размера на бейзболни топки, разбира се.

Тя взе обелената глава и я разряза на две.

— Понеже майка ти е италианка, не може да не си чувал за домати „Сан Марцано“.

— Разбира се, че съм чувал — отвърна той. — Това са домати от Сан Марцано.

— Ха-ха! — присмя му се тя. — „Сан Марцано“ са най-сладките и най-ароматни домати, отглеждани специално за този сос. Сега гледай и си води бележки.

Лекси извади тиган от фурната на печката и го остави на плота, после отвори газта и запали горелката. Синият пламък се издигна нагоре. Тя сложи празния тиган върху него.

— Дотук съм впечатлен — каза той, приключи с втората глава и я остави. Взе бирата и се облегна на плота. — Мислила ли си за кулинарно шоу?

Без да му обръща внимание, тя изсипа двата буркана с домати и добави цяло пакетче масло. Джеръми надникна над рамото й и проследи разтопяването на маслото.

— Изглежда много здравословно — подхвърли. — Моят лекар непрекъснато ми повтаря, че трябва да добавям повече холестерол към менюто си.

— Знаеш ли, че имаш склонност към сарказъм?

— Чувал съм го. — Той вдигна бутилката. — Но се радвам, че го забеляза.

— Готов ли си с другата глава?

— Ученикът винаги е готов — отвърна той и й подаде обелената глава. Тя разряза и нея и добави четирите половинки към соса. Разбърка с голяма дървена лъжица, изчака сосът да заври и намали пламъка.

— Добре — въздъхна доволно и се върна на мивката. — Засега приключихме. След час и половина ще бъде готово.

Докато си миеше ръцете, Джеръми надникна в тигана и се намръщи.

— Само това ли е? Без чесън? Без сол и пипер? Без наденички и кайма?

Тя поклати глава.

— Само три продукта. Разбира се, после ще го изсипем върху лингуините и ще добавим малко настърган пармезан.

— Не ми изглежда много италианско.

— Но е точно такова. В Сан Марцано го правят така от стотици години. Между другото, Сан Марцано е в Италия. — Тя спря чешмата, избърса ръце в кухненската кърпа и добави: — До вечеря има доста време. Аз ще почистя тук, а ти си свободен да правиш, каквото искаш.

— Не се безпокой за мен. Ще си намеря занимание.

— Ако искаш, може да си вземеш душ. Ще ти дам кърпа.

Солта продължаваше да дразни кожата на Джеръми и той не дочака втора покана.

— Благодаря. Това ще е чудесно.

— Дай ми минутка да организирам нещата.

Тя се усмихна, хвана бирата си и усещайки погледа му върху хълбоците си, мина покрай него почти с балетна стъпка, питайки се дали и той усеща същото, каквото и тя.

Отиде в края на коридора, отвори шкафа, грабна няколко кърпи и ги сложи на леглото му. Под мивката в неговата баня имаше шампоан и нов сапун. Наведе се, извади ги и поглеждайки към огледалото, неволно си представи Джеръми след банята с увита около себе си кърпа. Вътре в нея нещо подскочи. Изведнъж се почувства отново млада.

— Ехо? — чу го да я вика. — Къде си?

— В банята — отговори му тя, изненадана от спокойния си тон. — Проверявам дали имаш всичко необходимо.

Той се появи на вратата.

— Случайно да знаеш дали из тези чекмеджета има самобръсначка или бръснач?

— Не, съжалявам — каза тя. — Ще проверя и в моята баня, но…

— Не се безпокой. — Прокара ръка по наболата си брада. — Довечера на масата ще бъда неглиже, но…

„Така ще бъда по-спокойна“ — помисли си тя и усети, че се изчервява. Обърна се бързо, за да не я види, и се престори, че подрежда шампоаните.

— Може да използваш всеки един от тези — посочи към шкафчето. — И не забравяй, че трябва да почакаш малко, докато потече топла вода. Трябва търпение.

— Добре. Но исках да те питам може ли да използвам телефона ти. Трябва да проведа два разговора.

Тя кимна.

— Той е в кухнята.

Докато минаваше покрай него, отново усети настоятелния му поглед, но не се обърна. Отиде в стаята си, затвори вратата и се облегна на нея, засрамена от чувствата си. „Нищо не се е случило и нищо няма да се случи“ — си каза твърдо с надеждата, че ще спре да мисли за него. И това наистина помогна, поне за момент, докато не забеляза куфара до вратата.

Мисълта, че е бил тук преди минути, събуди в нея такъв поток от забранени очаквания, че тя се предаде. Не можеше повече да се самозалъгва.

Когато Джеръми — чист и освежен — се върна в кухнята, тя вече ухаеше на къкрещия в тигана сос. Той допи бирата си, намери кошчето за боклук под мивката, хвърли празната бутилка и си извади втора. На рафта над хладилника видя цяло пакетче пармезан и неотворен буркан с маслини „Амфизо“. Понечи да си вземе една, но размисли и остави буркана.

Намери телефона, набра номера на Нейт в офиса и веднага се свърза с него. През първите двайсет секунди се наложи да държи слушалката далече от ухото си, изчаквайки го да изкара насъбралото се огорчение, но после агентът се успокои и хареса идеята за среща с продуцентите другата седмица. Джеръми приключи разговора с обещание, че ще му звънне сутринта.

С Алвин обаче не успя да се свърже. Набра номера му, но го препратиха на гласовата поща. Изчака известно време и опита пак. Резултатът беше същият. Часовникът на стената показваше почти шест и той пресметна, че приятелят му вече трябва да пътува по магистралата. Надяваше се да се свърже с него, преди да тръгне за гробището.

Лекси не беше в кухнята и понеже нямаше какво да прави, той отвори задната врата и излезе на верандата. Беше станало още по-студено. Вятърът се беше усилил и макар че морето не се виждаше, той се заслуша в непрестанния шум на вълните. Ритмичният звук го доведе почти до състояние на транс.

Върна се в тъмния хол. Поглеждайки в коридора, забеляза сребриста светлина под затворената врата на Лекси. Без да знае какво да прави, включи малката настолна лампа до камината. Светлината беше оскъдна, колкото да раздвижи сенките из стаята, но достатъчна да прегледа книгите на рафта. Изведнъж си спомни за куфарчето. В нетърпението си да стигне по-бързо дотук не бе имал време да прегледа тетрадката на Дорис. Изтича до стаята си, извади я и се върна с нея в хола. Докато сядаше на люлеещия се стол, усети как напрежението най-после го напуска, за пръв път през този ден.

„Колко е хубаво“ — помисли си. Имаше чувството, че може да седи тук с часове, без да променя нищо.

Лекси стоеше до прозореца. Чу Джеръми да затваря вратата на стаята си и отпи голяма глътка бира, доволна, че има с какво да се успокои.

Докато работеха в кухнята, разговорът им беше неутрален и поддържаше дистанцията между тях. Тя беше убедена, че трябва да се държи така, но сега, докато стоеше до прозореца с бирата в ръка, разбра, че не иска повече да го държи на разстояние.

Осъзнаваше риска, но случилото се през последните часове я привлече още по-силно към него. Изненадата да го види на плажа срещу себе си, усмивката и разрошената коса, по момчешки нервният поглед — това беше мъжът, който занимаваше мислите й през последните два дни, когото уж познаваше, но въпреки това си оставаше загадка за нея. Време беше да си признае открито, че иска да опознае и скритата част от него, независимо докъде щеше да я отведе това.

Само преди два дни не би допуснала, че може да й се случи подобно нещо, особено с непознат мъж. Дълбоко наранена от предишната си връзка, тя се бе свила в черупката си, за да не позволи да я наранят пак. Но сигурният живот, който си бе изградила, надали можеше да се нарече истински и ако искаше да промени това, можеше да започне сега.

Тя мина през банята, после седна на леглото, отвори най-горния джоб на куфара и извади шише с лосион. Сложи малко на краката и ръцете си, втри го в гърдите и корема и продължи, отдавайки се на приятното усещане.

Не носеше официални дрехи; в желанието си да избяга по-бързо от града, сутринта бе нахвърлила в куфара първите попаднали пред погледа й дрехи и сега нямаше представа какво ще открие. Разрови багажа и с радост извади любимите си дънки — силно избелели, скъсани на коленете и разръфани. От честото пране платът беше силно изтънял и омекнал, и тя знаеше, че очертава извивките на тялото й. Знаеше също, че Джеръми ще забележи, и представяйки си погледа му, настръхна.

После извади бяла риза с дълъг ръкав. Остави я над дънките и нави ръкавите до лактите. Застана пред огледалото и я закопча, като спря едно копче по-долу от обикновено, откривайки съвсем леко прекрасната извивка между гърдите си.

После изсуши косата си със сешоар и мина с четката няколко пъти по нея. Не носеше всичките си гримове: сложи си руж, червило и очна линия. Съжаляваше, че беше забравила парфюма си, но нищо не можеше да се направи.

Като се приготви, се завъртя няколко пъти пред огледалото и остана доволна от видяното. Усмихна се и се опита да си спомни кога за последен път се бе вълнувала толкова от външния си вид.

След малко влезе в хола и намери Джеръми на люлеещия се стол с протегнати напред крака. Той вдигна поглед, отвори уста да каже нещо, но не намери думи и продължи да я гледа. Неспособен да откъсне очи от нея, внезапно разбра защо беше толкова важно да я види отново. Не можеше да не я потърси, защото беше влюбен в нея.

— Изглеждаш… фантастично — успя да прошепне.

— Благодаря — отвърна тя и доловила дълбокото чувство в гласа му, потръпна от желание. Погледна го в очите и в същия миг разбра, че посланието в тях отразява това в нейните.

15.

В първия момент никой от тях не беше в състояние да помръдне. Най-после Лекси издиша, отмести поглед и побърза да надигне бутилката с бира, за да си даде време да дойде на себе си. После каза с лека усмивка:

— Мисля, че имам нужда от още една. Ти искаш ли?

Джеръми се покашля.

— Вече си взех втора. Благодаря.

— Веднага се връщам. Ще погледна и соса.

Тя тръгна към кухнята с треперещи крака. Оставена на плота, дървената лъжица бе нарисувала червена следа. Лекси я взе и разбърка соса. Отвори хладилника, взе си бира, извади маслините от шкафа и ги остави до бутилката на плота. Опита се да отвори буркана, но ръцете й трепереха толкова силно, че не успя.

— Искаш ли да ти помогна? — обади се зад гърба й Джеръми.

Тя се стресна и се обърна рязко към вратата. Сви се, изплашена, че пламналото й лице ще издаде напиращите в нея чувства.

— Ако нямаш нищо против — измърмори тихо.

Той взе буркана и го отвори. Напрегнати от усилието, мускулите на ръцете му привлякоха погледа й като с магнит. Той видя бутилката бира, отвори и нея и й я подаде. Направи го мълчаливо, старателно избягвайки очите й. В кухнята се възцари напрегната тишина. Джеръми се облегна на кухненския плот и тя не пропусна движението на мускулите му. Лампата беше включена, но сега, без меката светлина на залеза отвън, изглеждаше по-слаба.

Лекси отпи от бирата, попивайки вкуса й, попивайки всичко — начина, по който тя изглеждаше и начина, по който той я гледаше. Беше съвсем близо до него, толкова близо, че можеше да го докосне с едно протягане на ръката, дори понечи да го направи, но се усети навреме, побърза да се обърне на другата страна и отвори стенния шкаф. Извади оттам зехтин и балсамов оцет, наля от тях в една купа и добави сол и черен пипер.

— Ухае чудесно — каза той.

Тя приготви дресинга, взе маслините и ги сложи в по-малка купичка.

— Остава близо час до вечерята — каза бързо. — Понеже не очаквах гости за вечеря, това ще мине за предястие. Ако беше лято, можехме да изчакаме на верандата, но сега направо ще замръзнем. Трябва да те предупредя, че столовете в кухнята не са много удобни.

— И какво ще правим?

— Ами, ако искаш, можем да се върнем отново в хола.

Той тръгна пръв, спирайки за момент до люлеещия се стол, за да вземе тетрадката на Дорис. Лекси продължи навътре, седна на дивана, сложи маслините на масичката и се намести удобно. Джеръми седна до нея и усети сладкия цветен аромат на шампоана й. Радиото в кухнята работеше и оттам долиташе тиха музика.

— Виждам, че си взел тетрадката от Дорис.

Той кимна.

— Тя ми я даде.

— И?

— Чак сега имах възможност да я погледна, и то само първите няколко страници. Видях, че има много повече подробности, отколкото мислех.

— Сега вярваш ли, че може да предсказва пола на бебето?

— Не. Както казах, може да е записвала само онези случаи, при които се е оказвала права.

Лекси се усмихна.

— А различния начин на писане? Веднъж с химикалка, друг път с молив, веднъж изглежда е писана набързо, друг път е записвала всичко подробно.

— Няма спор, написаното изглежда автентично — съгласи се той. — Само казвам, че тя не може да предскаже пола на бебето, само като докосне ръката на жената.

— Защото ти твърдиш така.

— Не защото го твърдя, а защото е невъзможно.

— Имаш предвид, че е статистически неправдоподобно?

— Не, имам предвид, че е невъзможно.

— Добре, господин Скептик. Как върви твоята статия?

Джеръми зачопли етикета на бутилката.

— Добре — отвърна накрая. — Но бих искал да разгледам още някои от дневниците. Може да намеря нещо пикантно, свързано с темата.

— Разбра ли каква е причината за светлините?

— Да — кимна той. — Сега остава да намеря доказателство. Надявам се времето да е на моя страна.

— Сигурно. Чух прогнозата по радиото. Казват, че през целия уикенд ще бъде мъгливо.

— Чудесно. За съжаление обяснението не е толкова забавно като легендата.

— Тогава струваше ли си да се захващаш с това?

— Без съмнение — кимна убедено той. — Не бих пропуснал това пътуване за нищо на света.

По тона му тя веднага разбра какво има предвид и го погледна в очите. Подпряла брадичка с ръка и качила единия крак на дивана, тя се учуди колко уютно се чувства в негово присъствие и колко силно желание събужда той в нея.

— Защо ти харесва тук? — Приведе се към него тя. — Моля те, кажи ми!

Светлината от лампиона зад нея образува светъл ореол над главата й, очите под тъмните й мигли станаха виолетови.

— По-добре да ти покажа — каза той.

— Когато те върна обратно в града, имаш предвид, нали? — усмихна се тя.

— Да.

— И кога искаш да се върнеш там?

— Утре, ако е възможно. — Той сведе поглед, опитвайки се да наложи контрол над чувствата си. Не искаше пак да развали всичко. Обеща си да не я притиска, въпреки че единственото му желание в момента беше да я усети до сърцето си. — Трябва да се видя с Алвин. Той е мой приятел… оператор от Ню Йорк. Пристига, за да направи професионален запис на явлението.

— Идва тук, в Бун Крийк?

— Всъщност предполагам, че докато говорим, вече влиза в града.

— Сега? В този момент? Не трябва ли да си там и да го посрещаш?

— Трябва — призна си той.

Тя си припомни през какво е минал днес, за да дойде при нея.

— Добре. Можем да хванем ранния ферибот и ще бъдем в града към десет.

— Благодаря — въздъхна облекчено Джеръми.

— Значи утре вечерта ще бъдеш на гробището с него?

Той кимна.

— Оставих му бележка да отиде тази нощ сам, но трябва да снимаме и на друго място. Утре ще имаме много работа. Освен снимките трябва да уточня още няколко неща.

— Какво става с танците? Нали имахме уговорка, ако разбудиш мистерията, да танцувам с теб в петък вечерта?

Джеръми наведе глава.

— Повярвай ми, ако успея, няма да пропусна да се възползвам. Няма нищо, което да искам повече.

Настъпи тишина.

— Кога се връщаш в Ню Йорк? — попита след дълга пауза тя.

— В събота. Следващата седмица имам важна среща.

Сърцето й се сви, когато чу отговора. Знаеше, че този момент ще дойде, но въпреки това я заболя.

— Значи се връщаш към вълнуващия живот?

Той поклати глава.

— Животът ми в Ню Йорк не е кой знае колко вълнуващ. През по-голямата част от времето просто работя. Работата ми е свързана с проучване и писане, а това са самотни занимания. На моменти човек се чувства изгубен.

Тя вдигна вежди.

— Не търси съжаление, защото не вярвам и дума от казаното.

— Ами ако ти кажа какви ужасни съседи имам? Тогава ще ме съжалиш ли?

— Не.

Той се засмя.

— Не живея в Ню Йорк заради вълнуващия живот, независимо какво си мислиш ти. Там съм, защото семейството ми е там и защото се чувствам комфортно. За мен Ню Йорк е дом. Както Бун Крийк за теб.

— Щом семейството ти е наблизо, разбирам.

— Да, наблизо е. Всеки уикенд се събираме при майка ми и баща ми в Куинс на голяма празнична вечеря. Преди няколко години татко прекара инфаркт и шумът го уморява, но той обича тези уикенди. Тогава домът им се превръща в истинска зоологическа градина: децата тичат наоколо, мама готви в кухнята, братята и снахите ми са в задния двор. Те живеят по-близо до Куинс от мен и прескачат по-често до родния дом.

Тя отпи отново и се опита да си представи картината.

— Сигурно е много весело.

— Весело е. Но понякога е трудно.

Тя го погледна въпросително.

— Не разбирам.

— Понякога и аз не разбирам — отвърна тихо той.

Начинът, по който го изрече, я накара да замълчи. Вгледа се в него в очакване на обяснения.

— Мечтала ли си някога за нещо? — Той се загледа пред себе си. — Случвало ли ти се е да желаеш нещо с цялото си сърце и тъкмо когато протягаш ръка към него, някой друг или нещо друго да ти го отнеме?

— Всеки е имал неосъществени мечти — отвърна тя и в гласа й се прокрадна отбранителна нотка.

Раменете на Джеръми рязко се приведоха.

— Да… Предполагам, че си права.

— Не разбирам какво се опитваш да ми кажеш.

— Има нещо, което не знаеш за мен — погледна я в очите той. — Всъщност не съм говорил с никого за това.

Сърцето на Лекси се сви.

— Женен си — прошепна и се облегна назад.

Той поклати глава.

— Не.

— Имаш сериозна връзка в Ню Йорк?

— И това не е.

Докато го слушаше, й се стори, че вижда сянка на съмнение в очите му.

— Добре — сви рамене тя. — В края на краищата, това не ми влиза в работата.

Той отново поклати глава и се усмихна насила.

— Първият път беше по-близо до истината. Бях женен. И се разведохме.

Тъй като очакваше нещо друго, на Лекси изведнъж й се прииска да се засмее на глас от облекчение, но погледът му я спря.

— Тя се казваше Мария. В началото бяхме огън и лед, никой не разбираше какво ни свързва. Но ако човек се взреше под повърхността, щеше да види, че споделяхме същите ценности и вярвахме в едни и същи неща. И двамата искахме деца. Тя искаше четири, аз — пет. — Той забеляза израза на лицето й и се поколеба за момент. — Знам, че в днешно време това са много деца, но и двамата бяхме свикнали с големи семейства. Тя също има много братя и сестри. — Отново се замисли, после продължи бавно: — В началото не знаехме, че има проблем, но след шест месеца тя все още не беше бременна и ние отидохме на лекар. Изследванията показаха, че при нея всичко е наред, но по незнайно каква причина при мен не беше така. Не ни обясниха защо, не ни дадоха категоричен отговор. Казаха, че понякога се случвало. Когато разбра, тя реши, че не иска повече да живее с мен. И сега… Аз обичам семейството си. Радвам се, когато съм сред тях, но те ми напомнят, че никога няма да имам свое. Може да ти звучи странно, но човек трябва да се постави на мое място, за да разбере колко е важно за мен да имам дете.

Той замълча. Лекси също остана безмълвна за момент. Продължи да го изучава с поглед, опитвайки се да разбере какво точно се опитва да й каже.

— Значи жена ти те е оставила, защото не можеш да имаш деца? — попита директно тя.

— Не веднага. Но в крайна сметка — да.

— И лекарите не могат да помогнат с нищо?

— Не могат — потвърди той, почти засрамено. — Не са казали, че е абсолютно невъзможно, но от думите им стана ясно, че е малко вероятно. Това беше достатъчно за нея.

— Защо не помислихте за осиновяване? За донор? Или…

Джеръми отново поклати глава.

— Знам колко е лесно човек да й лепне етикета „безсърдечна“, но не е така. Човек трябва да я познава, за да разбере. Тя е израснала с мисълта, че един ден ще бъде майка. Всичките й сестри вече бяха майки и тя очакваше да бъде като тях, независимо кой ще е бащата.

Той вдигна глава и се загледа в тавана.

— Дълго време отказвах да повярвам. Не исках да мисля за себе си като за дефектен, но всъщност беше точно така. Знам, че е глупаво, но започнах да се чувствам… по-малко мъж. Недостоен за баща и съпруг. — Той сви рамене. Изведнъж гласът му стана делови: — Да, можехме да осиновим дете. Да, можехме да намерим донор. Предлагах й всякакви възможности. Но сърцето й не ги прие. Тя искаше да усети радостта на бременността, искаше да види раждането на детето си и беше ясно, че желае то да е от съпруга й. Тя се промени много. И не само тя. Аз също се промених. Станах мрачен… започнах да пътувам още повече… Не знам, може би аз я отблъснах.

Лекси дълго време не свали поглед от него.

— Защо ми разказваш всичко това?

Той отпи от бирата и отново зачовърка етикета й с нокът.

— Защото искам да знаеш в какво се въвличаш, ако решиш да бъдеш с мен.

Тя усети кръвта да се качва към лицето й. Поклати глава и отвърна поглед от него.

— Не казвай неща, които не мислиш.

— Защо смяташ, че не ги мисля?

Навън вятърът набираше сили и тя се заслуша в нежния звук на камбанките на верандата.

— Защото не ги мислиш. Няма как да мислиш така. Защото не е в твой стил и няма нищо общо с разказаното от теб — не се сдържа тя. — Ти и аз… сме различни, въпреки че не си го признаваш. Ти си там, а аз съм тук. Ти имаш голямо семейство и го виждаш често, аз си имам само Дорис и тя се нуждае от мен, особено сега, когато здравето й се влоши. Ти обичаш големия град, аз обичам провинцията. Ти обичаш работата си, аз също обичам моята библиотека. Ако ни се наложи да променим живота си, какво бихме избрали? — Затвори очи за момент. — Знам, че е възможно и хората го правят, но щом става дума за връзка, нещата наистина са трудни. Ти сам каза, че си се влюбил в Мария, защото сте имали еднаква ценностна система. Но тук един от нас трябва да се жертва заради другия. Аз не искам да се жертвам и не е честно да искам това от теб.

Тя сведе поглед. В стаята се възцари тишина, нарушавана само от тиктакането на часовника. Джеръми видя как тъгата гаси пламъка в прекрасните й очи и изведнъж се уплаши, че губи шанса си да бъде с нея. Пресегна се и я докосна леко по бузата, за да я накара да се обърне към него.

— Може би не го смятам за толкова голяма жертва — рече тихо. — Какво ще стане, ако ти кажа, че предпочитам да остана с теб, вместо да се върна към стария си живот?

Докосването му я разтърси като токов удар. Тя заговори рязко:

— На това ще отговоря, че тези два дни, прекарани с теб, бяха прекрасни. И запознанството ми с теб беше… невероятно преживяване. Искам да си мисля, че е имало начин нещата да се наредят. И че съм поласкана.

— Но не желаеш да опиташ?

Лекси поклати глава.

— Джеръми, аз…

— Остави — прекъсна я той. — Разбирам.

— Не — възрази тя, — не разбираш. Чу думите ми, но не слушаше добре. Разбира се, че искам нещата между нас да потръгнат. Ти си мил, интелигентен, чаровен… — За миг се поколеба: — Може би на моменти си прекалено напорист…

Въпреки напрежението той не можа да сдържи смеха си. Като подбираше внимателно думите си, Лекси продължи:

— Казвам ти го, защото тези два дни наистина бяха едни от най-хубавите в живота ми. Но аз също нося в себе си рани от миналото.

Тя му разказа набързо за господин Ренесанс. Когато свърши, лицето й потъмня от чувството за вина.

— Ето защо сега се опитвам да бъда по-практична. Не твърдя, че ще изчезнеш като него, но кажи ми честно, ще запазиш ли желанието да си с мен, ако то изисква да пътуваме непрекъснато от едното място до другото?

— Да — заяви твърдо той. — Повярвай ми, мога да се справя с това.

Отговорът му като че ли я натъжи.

— Сега мислиш така, но какво ще стане утре? Или след месец?

Вятърът навън виеше като побеснял, запращайки шепи пясък по стъклата на прозорците. Завесите се издуваха от проникващия през старите рамки вятър.

Джеръми не откъсваше поглед от Лекси. Нямаше съмнение, беше влюбен до уши.

— Лекси — започна с пресъхнала уста, — аз…

Усетила какво иска да й каже, тя вдигна ръка да го спре.

— Моля те, недей! — прошепна. — Не съм готова за това. Нека да оставим нещата дотук и да се насладим на вечерята. Искаш ли?

Поколеба се за момент, после остави внимателно бирата си на масата.

— Отивам да проверя докъде стигнахме и да приготвя лингуините.

Джеръми я проследи със свито сърце. Тя стана от дивана и тръгна към кухнята, но на прага спря за миг и се обърна към него:

— И искам да знаеш, че според мен бившата ти жена е постъпила отвратително. Изобщо не е толкова велика, колкото искаш да я изкараш. Човек не напуска съпруга си за такова нещо и фактът, че си запазил добри чувства към нея, ми говори, че тя е допуснала огромна грешка, като те е зарязала. Повярвай ми, аз знам какво е да си добър родител. Да имаш деца означава да се грижиш за тях, да ги възпитаваш, да ги обичаш и подкрепяш… Какво значение има с кого си прекарала една нощ, за да ги създадеш, и дали си ги носила в утробата си?

Тя се обърна, прекрачи прага и изчезна към кухнята. От радиото се разнесе гласът на Били Холидей. Джеръми стана и я последва със стегнато гърло. Знаеше, че ако изпусне момента, няма да има втори шанс. Изведнъж видя с кристална яснота: причината да дойде в Бун Крийк беше Лекси. Тя беше отговорът, който бе търсил толкова дълго.

Стигна до кухнята, спря на прага, облегна се на вратата и се загледа в нея. Тя извади една тава от фурната и сложи друга.

— Благодаря ти за това, което каза — промълви тихо.

— Няма защо. — Тя старателно избягваше погледа му.

Джеръми разбра, че се опитва да остане силна под напора на същите емоции, които разтърсваха и него, и не можа да не се възхити на волята й. Въпреки това пое риска, пристъпи към нея и изрече:

— Ще ми направиш ли една услуга? Не съм сигурен, че ще успея за утре вечер, затова — той протегна ръка към нея — би ли танцувала с мен сега?

— С-сега ли? — погледна го тя с разтуптяно сърце. — Тук?

Без да й отговори, той направи още една крачка напред и взе ръката й в своята. Вдигна я до устните си, целуна я и я сложи в своята като за танц. Загледан в очите й, плъзна другата ръка по гърба й и я притисна внимателно до себе си. Палецът му проследи нежните извивки на пръстите й, когато се наведе към ухото й и прошепна: „Лекси“. Омагьосана от момента, тя повтори стъпките му.

Двамата се завъртяха в кръг, следвайки ритъма на бавната мелодия. В началото й беше неловко, но постепенно, успокоена от близостта на силното му тяло, тя се остави в ръцете му. Усети топлия му дъх по врата си и когато ръката му погали нежно гърба й, затвори очи и се притисна в него. Отпусна глава на рамото му и усети, че решителността я напуска. Осъзнала, че през цялото време е искала именно това, тя се предаде напълно. Движейки се в ритъма на красивата мелодия, двамата се сляха в едно цяло.

Навън вълните продължаваха да атакуват брега и се разбиваха с рев в дюните. Той докосна леко устните й със своите и още веднъж, преди целувката му да стане по-страстна. Отдръпна се лекичко, за да се увери, че всичко е наред, и я целуна отново. Сгушена между силните му ръце, тя отвърна на целувката. Усети езика му до своя и замаяна от допира, прокара пръсти по наболата му брада. Той й отвърна с нежни целувки по лицето и шията, палейки кожата й с езика си.

Забравили за останалия свят, те продължиха да се целуват, отдавайки се на удоволствието от близостта на другия. Най-после Лекси намери сили да се откъсне от него. Протегна ръка зад себе си, изключи печката и го поведе към спалнята.

Те се любиха бавно и нежно. Докато се движеше в нея, Джеръми не спираше да й нашепва любовни думи, произнасяйки името й като молитва. Ръцете му искаха да погалят всяка част от нея, сякаш търсеха доказателство, че тя е реална. Двамата останаха в леглото с часове. Правиха любов, смяха се тихичко и поглъщаха другия с всяка фибра на тялото си.

Няколко часа по-късно Лекси стана от леглото, облече халат и отиде в кухнята. Джеръми обу дънките си и отиде при нея. Лекси запали свещ и загледан в нея над малкото пламъче, той се наслади на най-вкусното ястие, което бе опитвал. Вечерята им в кухнята — той без риза, а тя само по тънък халат — му се стори най-интимният момент от цялата вечер.

След това се върнаха в леглото и Джеръми я притисна до себе си, щастлив, че я държи в прегръдките си. Лекси заспа в ръцете му, но той продължи да я гледа. От време на време отместваше по някой кичур от челото й и докато повтаряше в ума си подробностите от вечерта, разбра, че е срещнал жената, с която иска да прекара живота си.

Малко преди разсъмване той отвори очи и видя, че Лекси не е до него. Седна в леглото, потупа завивката до себе си, сякаш искаше да се увери, че не се е скрила там, после скочи и обу дънките. Видя, че дрехите й са на пода, но халатът, с който беше на вечерята, го нямаше. Потръпвайки от студа, уви ръце около тялото си и изтича долу.

Намери я в люлеещия се стол до камината. На малката масичка до нея имаше чаша мляко. Отворена на една от първите страници, тетрадката на Дорис беше в скута й, но тя не я четеше. Погледът й се рееше навън през тъмния прозорец. Той тръгна към нея, дъските на пода изскърцаха под краката му и тя се обърна. Видя го и му се усмихна.

— Добро утро.

Светлината в стаята беше слаба, но той усети със сърцето си, че нещо не е наред. Седна на облегалката до нея и я прегърна.

— Добре ли си? — прошепна в ухото й.

— Да, всичко е наред — отвърна тя.

— Какво правиш тук? Още е нощ.

— Не можах да спя, а и ако искаме да хванем ферибота, трябва вече да се обличаме.

Той кимна, въпреки че отговорът й не го удовлетвори.

— Сърдиш ли ми се?

— Не.

— Съжаляваш ли за онова, което стана между нас?

— Не — повтори тя, но не добави нищо повече.

Джеръми я притисна по-близо до себе си и се помъчи да й повярва.

— Виждам, че четеш тетрадката на баба си. Интересно четиво — смени темата. — Надявам се да имам време да я прегледам по-обстойно.

Лекси се усмихна.

— Почетох малко от нея. Тя ми връща много спомени.

— Какви?

Тя се поколеба за момент, после посочи отворената страница.

— Докато четеше, стигна ли до този случай?

— Не — поклати глава той.

— Прочети го.

Джеръми прочете набързо посочения пасаж. В много отношения беше като останалите. Първите имена на родителите, годините и месеца на забременяването. Предсказанието на Дорис беше, че бебето ще е момиче. Той изчете всичко и я погледна неразбиращо.

— Това не ти ли говори нещо? — попита го тя.

— Не знам какво ме питаш — вдигна вежди той.

— Имената Джим и Клеър? Нищо ли не ти напомнят?

— Не. — Той се вгледа в очите й — А трябва ли?

Лекси сведе поглед.

— Това са моите родители — каза тихо. — Баба е предсказала, че ще бъда момиче.

Джеръми сведе поглед към тетрадката.

— Ето за какво си мислех тази нощ — продължи тя. — С теб претендираме, че се познаваме, а ти не знаеш дори имената на родителите ми. Аз също не познавам твоите.

Той усети как стомахът му се свива.

— Това ли те притеснява? Че не се познаваме добре?

— Не — отвърна тя. — Притеснява ме, че не знам дали някога ще се опознаем.

Обърна се към него и обви ръце около врата му с такава нежност, че сърцето му се сви от неочаквана болка. Двамата останаха дълго притиснати един в друг. Бяха готови да останат така завинаги.

16.

— Това ли е твоят приятел? — попита Лекси и посочи дискретно към килията пред тях. Беше прекарала целия си живот в Бун Крийк, но до днес не бе имала възможността и привилегията да посети местния затвор.

Джеръми кимна и прошепна в ухото й:

— Обикновено не е такъв.

Рано сутринта те събраха багажа, заключиха вилата и с нежелание напуснаха вълшебния плаж. Но когато слязоха от ферибота и поеха с колата на Лекси към паркинга, телефонът на Джеръми най-после попадна в обхват и веднага загря от сигнали за съобщения. Нейт му бе оставил четири, всичките свързани с предстоящата среща; от Алвин имаше едно, съобщаваше му, че е арестуван. Лекси го остави при неговата кола, Джеръми запали и я последва към Бун Крийк, разтревожен за Алвин, но два пъти по-разтревожен за нея. Меланхоличното й настроение, в което я завари на зазоряване, не се промени през следващите няколко часа. Когато на ферибота сложи ръката си на раменете й, тя не се отдръпна, но остана мълчалива и загледана във водите на Памлико Саунд. Усмихваше се сдържано и не стисна ръката му, когато той взе нейната. Повече не спомена за отношенията им. Вместо това му разказа за десетките корабокрушения в залива и това му се стори странно и неуместно. Няколко пъти се опита да насочи разговора към по-сериозни неща, но тя или сменяше темата, или не отговаряше.

Междувременно Алвин „гниеше в затвора“ нещастен и кипящ от гняв. Изглеждаше — поне в очите на Лекси — че мястото му е точно там. С черна тениска на „Металика“, кожени панталони, кожено яке и колан с капси и мъниста, той гледаше с див поглед и зачервено от гняв лице.

— Що за скапан град е това? Кракери ли живеят тук? Изобщо има ли поне един нормален човек наблизо?

Започнал още с влизането на Джеръми и Лекси, той продължаваше да сипе думи все в тоя дух, стиснал с такава сила железните пръчки на решетката, че кокалчетата му бяха побелели.

— Ще ме изкарате ли оттук? — завърши най-после.

Застанал зад тях, Родни наблюдаваше сърдито сцената със скръстени ръце. Оплакванията на Алвин продължаваха вече осем часа и той беше престанал да му обръща внимание. Много повече го вълнуваха Лекси и Джеръми. Според Джед гражданчето не бе спало в стаята си, Лекси също снощи не си беше у дома. Можеше да се окаже съвпадение, но той не вярваше в съвпадения. Сигурно бяха прекарали нощта заедно. А това не беше добра новина.

— Сигурен съм, че ще измислим нещо — каза дипломатично Джеръми. Не искаше да дразни Родни. И без това го видя, че позеленя от гняв, когато се появиха с Лекси. — Кажи ми какво стана?

— Какво стана ли? — повтори Алвин и гласът му отново се извиси. Очите му горяха като на луд. — Искаш да знаеш какво стана? Ще ти кажа. Това място тук е пълна лудница, ето какво стана. Първо се изгубих, още докато се опитвах да намеря шантавия град. Карам си по магистралата, подминавам двете бензиностанции, както ми каза ти, и продължавам надясно, нали? И си карам, защото наоколо не се вижда нищо, което да прилича на град. Изведнъж се оказвам по средата на някакво блато и прекарвам там няколко часа. Откривам града чак към девет вечерта. И после се надявам някой да ме упъти към „Грийнлийв“. Изобщо не съм си представял, че ще се окаже толкова трудна работа. Защото нали разбираш — малък град, единствения хотел… Но отново се изгубвам. И то, след като съм слушал половин час глупостите на някакъв дърдорко при местната бензиностанция…

— Тъли — кимна разбиращо Джеръми.

— Какво?

— Онзи на бензиностанцията се казва Тъли.

— Добре, иска да е Тъли… И най-после се добирам до „Грийнлийв“. А там оня космат великан в никакъв случай не може да се нарече най-дружелюбният на света. Гледа ме злобно, връчва ми бележката ти и ме праща в някаква стая, пълна с мъртви животни…

— Всички стаи са такива.

— Супер! — изсумтя Алвин. — Както и да е. Теб те няма никакъв…

— Съжалявам, приятел.

— Ще ме оставиш ли да довърша? — извика операторът. — Та значи… прочитам бележката ти и следвам инструкциите, за да стигна до гробището. Отивам там навреме и виждам светлините. Знаеш ли, гледката е неповторима! И за пръв път през целия ден решавам, че си заслужава. Оттам влизам в една таверна, наречена „Лукилу“, за едно питие преди лягане. Това май е единственото работещо заведение вечер. Вътре заварвам само двама души и подхващам разговор с едно момиче на име Рейчъл. Всичко върви като по вода. Двамата се сближаваме и точно тогава влиза този приятел, оглежда ме, сякаш е глътнал таралеж… — Алвин кимна към Родни и заместник-шерифът се усмихна, без да показва зъбите си.

— Както и да е. Малко по-късно излизам, отивам към колата си и в същия момент този бабаит ми чука на прозореца, светва в лицето ми с фенерчето и ми нарежда да изляза навън. Питам го защо, а той си знае неговата: „излез от колата“. Започна да ме разпитва колко съм пил и дали трябва да сядам зад волана. Казвам му, че съм добре, че работя с теб, но накрая се оказвам заключен за цялата нощ. Сега ме изкарай оттук!

Лекси погледна през рамо:

— Така ли беше, Родни?

Той прочисти гърлото си.

— Абсолютно. Само дето забрави да спомене, че ме нарече глупак и ме заплаши, че ще ме подведе под отговорност за тормоз, ако не го пусна. Говореше толкова несвързано, че се изплаших да не е дрогиран и да стане агресивен. Прибрах го заради собствената му безопасност. А, нарече ме още и „тъпият Мистър Мускуло“.

— Защото ме тормозеше. Аз не съм направил нищо.

— Пиеш и караш.

— Две бири! Изпил съм две бири! — извика Алвин и очите му отново пламнаха като на маниак. — Провери при бармана. Той ще ти каже.

— Вече проверих и той ми каза, че си изпил седем — отвърна Родни.

— Лъже! — изрева операторът и погледна умолително към Джеръми. Хванал лицето си в ръце, той наистина изглеждаше зле зад дебелите решетки. — Изпих само две бири. Кълна се, Джеръми. Никога не шофирам пиян. Кълна се в библията на майка ми.

Джеръми и Лекси погледнаха към Родни.

— Просто си вършех работата — сви рамене той.

— Това ли ти е работата? — ревна Алвин. — Да арестуваш невинни граждани? Това е Америка, човече, не можеш да безчинстваш така. Да знаеш, че това не е краят. Когато приключа с теб, няма да искат да те вземат дори и за охрана в „Уолмарт“. Чуваш ли ме, мистър Мускуло? „Уолмарт“!

Без съмнение двамата си бяха разменяли подобни любезности през цялата нощ.

— Остави ме да говоря с Родни — прошепна на Джеръми Лекси.

Тя се отдалечи със заместник-шерифа. Алвин се умълча.

— Ще те измъкнем оттук — увери го Джеръми.

— Не бива да съм тук, разбираш ли?

— Разбирам. Но с тези обиди не си помагаш, приятел.

— Това се нарича полицейско своеволие.

— Знам. Лекси се зае. Тя ще оправи нещата.

Лекси и Родни излязоха в коридора и тя го погледна в очите.

— Какво става тук, Родни?

Той избягна погледа й. Продължи да се взира в килията.

— Къде беше снощи? — попита я накрая.

Тя скръсти ръце и без да го изпуска от поглед, изрече:

— Бях във вилата на морето.

— С него ли?

Лекси се поколеба, преди да отговори.

— Не отидох с него, ако ме питаш за това.

Родни кимна. Разбра, че отговорът й е непълен, но в същия момент осъзна, че няма желание да научи повече.

— Кажи ми честно, защо го арестува?

— Не съм го планирал. Той сам си го изпроси.

— Родни…

Помощник-шерифът се обърна с гръб и наведе глава.

— Той се занасяше с Рейч, а знаеш каква става тя, когато си пийне. Флиртува с всички и губи всякакво чувство за мярка. Знам, че не е моя работа, но някой трябваше да се грижи за нея. — Той замълча за момент, после тръсна глава. — Както и да е. Когато си тръгна, реших да поговоря с него, да видя дали не мисли да я проследи до дома й, изобщо да разбера що за тип е, а той започна да ме обижда. Не бях в най-доброто си настроение и…

Лекси знаеше причината и не каза нищо. След малко Родни поклати глава, сякаш се опитваше да оправдае постъпката си пред себе си.

— Той наистина беше пил и се канеше да шофира. А това е закононарушение.

— Пиян ли беше?

— Не знам. Не съм проверявал.

— Родни! — прошепна ядосано тя.

— Той ме вбеси, Лекси. Голям грубиян, изглежда странно, сваля Рейчъл и обижда. После каза, че работи с гражданчето… — кимна по посока на Джеръми.

Тя сложи ръка на рамото му.

— Слушай ме, Родни. Знаеш много добре, че ще загазиш, ако го държиш тук без основателна причина. Ако кметът разбере какво си направил с оператора, особено след положените от него усилия всичко да мине добре… ще ти стъжни живота. — Замълча, за да може той да осмисли думите й, после каза тихо: — Освен това знаем, че колкото по-скоро го пуснеш, толкова по-бързо двамата ще си свършат работата и ще си тръгнат.

— Мислиш ли, че нюйоркчанинът ще си тръгне?

Лекси го погледна право в очите.

— Полетът му е утре.

Родни я погледна за пръв път в очите.

— Ти ще заминеш ли с него?

Отне й известно време, за да отговори на въпроса му, същия, който си бе задавала цяла сутрин.

— Не — прошепна накрая. — Моят дом е Бун Крийк. Оставам.

След десет минути Алвин крачеше към паркинга между Джеръми и Лекси. Родни стоеше до вратата на затвора и ги гледаше.

— Не казвай нищо — предупреди отново Джеръми, стиснал ръката на Алвин. — Просто върви напред.

— Едно лайно с пистолет и значка!

— Не, не е лайно! — рязко възрази Лекси. — Той е добър човек, каквото и да си мислиш за него.

— Той ме арестува без причина.

— Защото се грижи за жителите на града.

Те стигнаха до колата и Джеръми посочи на оператора задната седалка.

— Няма да оставя нещата така — изръмжа Алвин, докато сядаше. — Ще подам жалба. Този човек трябва да бъде уволнен.

— Най-добре забрави за него — погледна го Лекси през отворената предна врата.

— Да забравя ли? Ти луда ли си? Той превиши правата си и всички го знаем.

— Да, така е, но няма повдигнато обвинение и ти си тръгна жив и здрав.

— Коя си ти, че да ми казваш какво да правя?

— Аз съм Лекси Дарнъл — извика ядосано тя. — И може да съм приятелка на Джеръми, но живея тук с Родни и те уверявам, че се чувствам в много по-голяма безопасност, когато той е наоколо. Всички в града разчитат на него. А ти си заминаваш утре и той няма да те тормози повече. — Тя се усмихна и добави по-меко: — Хайде, признай си, че ще има какво да разказваш, когато се върнеш в Ню Йорк.

Той се втренчи смаяно в нея, после бавно обърна поглед към Джеръми.

— Тази ли е? — попита.

Той кимна.

— Хубава е — отбеляза Алвин. — Доста нахакана, но определено е хубава.

— И готви като италианка.

— Като майка ти ли?

— Дори по-вкусно.

Операторът кимна и замълча за момент.

— Както виждам, ти също мислиш, че трябва да зарежа тая работа.

— Да. Тя познава това място много по-добре от нас и досега не ме е подвела.

— Значи е и умна?

— Много — отвърна Джеръми.

Алвин се захили многозначително.

— Доколкото разбирам, вие двамата сте прекарали нощта заедно.

Приятелят му не отговори.

— Тя наистина си заслужава.

— Ехо, забравихте ли ме? — намеси се най-накрая Лекси. — Аз съм тук и чувам всичко.

— Извинявай — каза Джеръми. — Нали знаеш какво казват за старите навици?

— Може ли да тръгваме вече? — попита нервно тя.

Джеръми погледна към Алвин. Приятелят му обмисляше нещо.

— Добре — каза след миг и сви рамене. — Обещавам да забравя всичко при едно условие.

— Какво е то? — попита Джеръми.

— От тези разговори за италианска храна огладнях. Не съм хапвал нищо от вчера. Почерпи ме един обяд и не само ще забравя за онзи бабаит, но и ще ти кажа как минаха снимките снощи.

Родни ги изпрати с поглед и когато колата се скри, влезе вътре. Беше изтощен от безсъние. Знаеше, че е сгрешил с арестуването на непознатия, но не го преживяваше много. Снощи бе отишъл при него с единственото намерение да го попритисне малко, за да се знае кой командва тук, но онзи прекали с приказките.

Той потърка челото си. Не искаше да мисли повече за това. По-важното беше да разбере дали Лекси и Джеръми са прекарали заедно нощта. Подозренията бяха едно, доказателствата — друго. Тази сутрин видя как се държаха един към друг. Поведението им беше съвсем различно от онази вечер на партито и това означаваше само едно — нещата между тях се бяха променили. Но Родни щеше да си остане със съмненията, ако тя не бе извъртяла нещата така, че да отвърне на въпроса му, без всъщност да му даде отговор. „Не отидох с него, ако ме питаш това.“ „Не — трябваше да каже той, — не те питам това. Питам те дали тази нощ си била с Джеръми във вилата.“ Но неясният й отговор му беше достатъчен. Нямаше нужда да си професор, за да разбереш какво е станало.

Това разкритие разби сърцето му. Колкото и да се опитваше, така и не успя да разбере напълно Лекси. В миналото имаше моменти, когато му се струваше, че се приближава до същността й, но станалото му доказа, че изобщо не я познава. Защо, по дяволите, допускаше да й се случи отново? Не си ли взе поука от предишния преминал през града непознат? Забрави ли колко много страда тогава? Не разбираше ли, че ще преживее отново същото?

„Сигурно разбира и знае всичко — помисли си той, — но явно е решила, че това няма значение, поне засега.“ Родни не го разбираше, а и честно казано, напоследък се умори да се тревожи. Беше му писнало да го пренебрегват. Разбира се, все още беше влюбен в нея, но й бе дал достатъчно време да изясни чувствата си към него. Крайно време беше да реши. Тя трябваше да прецени дали иска да е с него или не.

Поуспокоен, Алвин влезе в „Хърбс“, но видя Джед да седи на една от масите и се закова на прага. Джед също го забеляза, скръсти ръце и се намръщи. Джеръми и Лекси седнаха в сепарето до прозореца.

— Нашият домакин не изглежда много щастлив да ни види — прошепна Алвин, докато сядаше срещу тях.

Джеръми хвърли поглед към масата в ъгъла. Очите на Джед представляваха две тънки цепки.

— Не знам какво му стана — вдигна невинно вежди той. — До вчера беше толкова дружелюбен! Какво направи, че да го настроиш така.

— Нищо не съм направил. Само се регистрирах.

— Може да не харесва външния ти вид.

— Какво му е на външния ми вид? — наежи се приятелят му.

Лекси повдигна вежди, сякаш искаше да каже: „Ти шегуваш ли се?“.

Алвин огледа ризата и якето си и поклати глава.

— Както и да е — махна с ръка.

Джеръми намигна на Лекси. Тя му отвърна с усмивка, но погледът й беше разсеян, сякаш духом беше далеч оттук.

— Материалът от снощи стана страхотен. — Алвин посегна за менюто. — Хванах ги от два ъгъла и после прегледах всичко. Невероятна работа. Телевизиите ще полудеят. Което ми напомня, че трябва да се обадя на Нейт. Понеже не можа да се свърже с теб, не спря да ми звъни цял следобед. Нямам представа как се оправяш с този човек.

Лекси примига неразбиращо. Джеръми се наведе към нея и обясни:

— Говори за агента ми.

— И той ли ще дойде?

— Не. Твърде е зает да мечтае за кариерата ми. А и няма да знае какво да прави извън града. Ако питаш него, Сентрал Парк трябва да бъде застроен с жилища и бутици.

Тя отвърна с усмивка.

— Я ми кажете вие — смени темата Алвин, — как се запознахте?

Лекси не показа желание да отговори. Джеръми се размърда нервно.

— Тя работи в библиотеката и ми помогна в проучването — каза, без да се впуска в подробности.

— И това изискваше да прекарвате цялото си време заедно, така ли?

Джеръми стрелна Лекси с поглед, но тя побърза да извърне глава.

— Трябваше да прегледам десетки книги.

Алвин се вгледа в приятеля си и веднага подуши, че нещо не е наред. Стори му се, че влюбените гълъбчета са се скарали, след това вероятно са се сдобрили, но все още не са забравили проблема. „Толкова събития накуп надали са се случили само тази сутрин“ — помисли си той.

— Е… добре — каза примирено и решил да зареже темата, насочи вниманието си към Рейчъл. Тя току-що беше влязла в залата и се беше запътила към тях.

— Здравей, Лекс! Здрасти Джеръми — каза тя. — Здрасти, Алвин.

— Здрасти, Рейчъл — усмихна й се той.

— Нали обеща да дойдеш за закуска? — попита Рейчъл. — Разочарована съм.

— Съжалявам за това. — Той реши да премълчи подробностите, хвърли предупредителен поглед към Лекси и Джеръми. — Просто се успах.

Рейчъл бръкна в джоба на престилката си, извади малък бележник и издърпа молива зад ухото си.

— Какво да ви донеса? — попита.

Джеръми си поръча сандвич, а Алвин поиска супа от раци и сандвич. Лекси поклати глава:

— Не съм гладна. Дорис тук ли е?

— Не. Днес не е идвала. Беше много уморена и реши да си почине един ден. Снощи работи до късно, за да приготви всичко за уикенда.

Лекси се опита да разгадае истината зад усмивката й.

— Наистина, Лекс — додаде приятелката й, този път сериозно. — Няма за какво да се тревожиш. Звучеше бодро, когато се обади по телефона.

— Все пак не е зле да намина да проверя. — Тя се огледа, търсейки потвърждение от останалите на масата, и стана. Рейчъл се отдръпна да й направи място.

— Искаш ли да дойда с теб? — попита Джеръми.

— Не, няма нужда — отвърна тя. — Ти си имаш работа, аз също трябва да свърша някои неща. Може да се срещнем по-късно в библиотеката. Нали искаше да довършиш дневниците?

— Ако няма да те притесни. — Джеръми се засегна от равнодушието в гласа й. Но дори и сърдит, пак предпочиташе да прекара следобеда с нея.

— Какво ще кажеш да се видим там в четири? — попита тя.

— Добре — кимна той. — Но нали ще ми се обадиш да ми кажеш какво става?

— Да, разбира се — кимна Лекси и се обърна към Алвин: — Радвам се, че се запознахме, Алвин.

— Аз също.

Лекси си тръгна и Рейчъл се оттегли към кухнята. Алвин изчака двете да се отдалечат достатъчно и се наведе към Джеръми.

— Хайде, приятел, изплюй камъчето.

— Какво имаш предвид?

— Знаеш какво. Първо си падаш по нея, после прекарвате заедно нощта, но когато се появявате в затвора, и двамата се държите, сякаш едва се познавате. И тя използва първото възможно извинение, за да си тръгне.

— Дорис й е баба — обясни му Джеръми. — Лекси се тревожи за нея, защото не е добре със здравето.

— Добре де. Искам да кажа, че ти я зяпаше като прогонено куче, а тя се правеше, че не го забелязва. Да не сте се карали?

— Не — поклати глава Джеръми и огледа залата. В ъгъла видя трима членове на градския съвет и възрастната служителка от библиотеката. И четиримата му махнаха с ръка.

— Всъщност и аз не мога да си го обясня. Уж всичко беше наред, а в следващия момент…

Алвин изчака той да продължи, но когато това не стана, се наведе над масата.

— Май няма да продължи много, а?

— Може пък да продължи.

— Така ли? И как мислиш да стане? Да не би да си решил да се преместиш тук, в зоната на здрача? Или тя е готова да дойде в Ню Йорк?

Джеръми сгъна внимателно салфетката, после я разгъна, без да отговори. Не искаше да мисли за неизбежното.

Приятелят му вдигна вежди и заяви:

— Трябва да опозная тази дама по-отблизо. След Мария не съм виждал друга да ти влиза така под кожата.

Осъзнал, че той е прав, Джеръми нищо не каза.

Дорис беше в леглото и четеше. Чу отварянето на вратата и вдигна очи.

— Дорис? — извика Лекси.

— Лекси! — възкликна баба й. — Какво правиш тук? Влизай, влизай.

Тя остави книгата и оправи пижамата си. Наистина, лицето й беше малко по-бледо от обикновено, но иначе изглеждаше добре.

Лекси прекоси стаята.

— Рейчъл ми каза, че си си взела почивен ден, и реших да дойда да те видя.

— О, аз съм добре. Имах нужда от малко почивка, това е всичко. Но нали ми каза, че ще ходиш до вилата?

— И отидох — отвърна внучката й и приседна на края на леглото. — Но трябваше да се върна.

— Така ли?

— Джеръми се появи.

Дорис вдигна ръце, сякаш се предаваше.

— Не ме обвинявай. Не съм му казвала къде си. Нито съм го карала да те търси.

— Знам, знам — каза Лекси и стисна ръката й.

— Тогава как е разбрал къде да те търси?

Лекси сложи ръце в скута си.

— Онзи ден му разказах за вилата, явно сам се е досетил. Нямаш представа колко се изненадах, когато го видях да върви по брега.

Дорис се изправи леко в леглото и се вгледа внимателно във внучката си.

— Значи… двамата прекарахте нощта заедно във вилата?

Лекси кимна.

— И?

Лекси не отговори веднага, но след секунди устните й се разтегнаха в усмивка.

— Направих му от онзи доматен сос.

— О!

— Много му хареса. — Тя прокара ръка по косата си. — Връщам ти тетрадката. Оставих я в хола.

Дорис свали очилата си и избърса стъклата им с края на чаршафа.

— Това не обяснява защо си тук.

— Трябваше да докарам Джеръми. Един негов приятел от Ню Йорк — оператор — дойде да заснеме светлините. Тази нощ пак ще ходят да снимат.

— Как изглежда приятелят му?

Лекси се поколеба за момент, после вдигна рамене.

— Нещо средно между пънкар и член на рокерска банда, но иначе е… симпатяга.

И двете замълчаха за момент. Дорис се пресегна и хвана ръката й. Стисна я лекичко и се вгледа в лицето на внучката си.

— Ще ми кажеш ли защо наистина си тук?

— Не — отвърна Лекси, проследявайки с пръст шевовете по юргана. — Извинявай, но това е нещо, което трябва да реша сама.

Дорис кимна. Лекси си беше такава. Винаги искаше сама да се справя с трудностите. И тя се бе научила да не й противоречи.

17.

Застанал на верандата на „Хърбс“, Джеръми чакаше Алвин да приключи разговора с Рейчъл и поглеждаше нервно часовника. Приятелят му беше във вихъра си и доколкото можеше да види, младата жена не бързаше да се сбогува с него, което обикновено се смяташе за добър знак. Според него Рейчъл просто се опитваше да бъде любезна, обаче Алвин не разчиташе правилно сигналите. Но той по принцип не умееше да ги разчита.

Двамата на верандата най-после се разделиха и Алвин дойде при него с широка усмивка на лицето, сякаш забравил напълно за снощните си премеждия. И вероятно беше така.

— Видя ли това? — прошепна, когато се приближи достатъчно. — Мисля, че тя ме харесва.

— Че защо да не те харесва?

— Именно — съгласи се Алвин. — Човече, тя е страхотна. Толкова интересно говори! Акцентът й е… много секси.

— За теб всичко е секси.

— Не е вярно. Може да не са много, но някои неща не са секси.

Джеръми се усмихна.

— Може би ще я видиш довечера на танците. Ще имаме време да изкараме няколко танца, преди да отидем на гробището.

— Довечера ще има танци?

— Да. В старата фабрика за тютюн. Доколкото съм запознат, целият град ще е там. Няма начин тя да не дойде.

— Екстра! — Алвин потри доволно ръце и докато слизаше по стълбата, измърмори като че на себе си: — Странно, защо не ми спомена.

Рейчъл разсеяно подреждаше поръчките си и докато двамата нюйоркчани напускаха ресторанта, се замисли за новия гост.

Когато го видя да сяда до нея в „Лукилу“, го прие резервирано, но щом й спомена защо е в града и че е приятел на Джеръми, двамата заговориха и през следващия половин час той й разказваше за Ню Йорк. По думите му големият град беше истински рай. Тя му каза, че има желание един ден да отиде и да го види, и той веднага написа телефонния си номер на корицата на бележника й със заръката непременно да му се обади. Дори й обеща да й намери билети за шоуто на Реджис и Кели.

Жестът му я поласка, но тя беше наясно, че няма да му се обади. Не обичаше татуировките и въпреки че нямаше голям късмет с мъжете, си бе обещала никога да не излиза с мъж, който имаше повече обици на ухото си от нея. Но това не беше единствената причина да не проявява интерес към него. Трябваше да си признае, че Родни също имаше пръст в тази работа.

Родни посещаваше често „Лукилу“, следеше никой да не се качва в колата си пиян и всеки в града знаеше, че ако се заседи по-дълго в таверната, неминуемо ще го срещне. Той влизаше, обикаляше бара, поздравяваше приятелите си и ако му се стореше, че някой е прекалил, му го казваше, като предупреждаваше, че ще мине по-късно да провери къде е автомобилът му. Ако му се стореше, че думите му стряскат човека — а това се случваше често, защото някои хора не можеха да спрат след първото питие — той добавяше по-меко, че с удоволствие ще го откара до дома. Това беше неговият начин да пази улиците от пияни шофьори и през последните две години не бе арестувал нито един за шофиране в нетрезво състояние. Дори и собственикът на бара постепенно свикна и беше доволен от посещенията му. В началото се оплакваше от разходките на заместник-шерифа, но понеже никой друг не възразяваше, в крайна сметка го прие и дори му се обаждаше сам, когато мислеше, че някой в бара има нужда от придружител до дома си.

Миналата вечер Родни дойде и веднага забеляза Рейчъл на бара. Преди обикновено й се усмихваше и сядаше за малко при нея, но снощи тя говореше с Алвин и когато вдигна поглед към него, й се стори, че вижда болка в очите му. Реакцията му беше неочаквана и отмина толкова бързо, колкото бързо бе дошла. Изведнъж той се ядоса. Тя си помисли, че ревнува от непознатия, и затова побърза да си тръгне веднага, след като Родни излезе от бара. Докато караше към дома си, прехвърли няколко пъти цялата сцена в главата си, опитвайки се да разбере дали наистина е видяла ревност в очите му, или си е въобразила. Преди да заспи, си каза, че няма нищо против, ако Родни наистина ревнува.

И си помисли също, че за тях може би все още имаше надежда.

Джеръми и Алвин взеха колата на Алвин от паркинга до „Лукилу“ и се прибраха в „Грийнлийв“. Операторът се изкъпа, Джеръми се преоблече и през следващите няколко часа му разказа всичко научено досега. Това му даде възможност да се освободи от неприятните мисли. Съсредоточи се върху работата и остави тревогата за Лекси на заден план.

Както го бе уверил Алвин, кадрите от миналата нощ бяха изключителни. Особено като ги сравни със своите. Кристално ясният образ и наситените цветове в комбинация с бавния плейбек им позволиха да видят детайли, пропуснати от него в бързината. Имаше и два панорамни кадъра, които можеха да се стопират, за да дадат възможност зрителят да разбере по-добре какво точно вижда.

След това, използвайки намерената в библиотеката информация, Джеръми започна да обяснява видяното на екрана. Но докато отбелязваше детайлите — трите версии на легендата, картите, графика на влаковете и на плавателните съдове, строителните проекти, бележките за каменните кариери и какво ли още не — Алвин започна да се прозява. Подробностите от журналистическата работа на приятеля му се струваха досадни и след кратък спор той успя да убеди Джеръми да го откара до фабриката за хартия, за да види мястото с очите си. Там те огледаха двора и натоварения върху платформите дървен материал и нещата постепенно започнаха да му се изясняват. По обратния път за града Джеръми му показа къде щяха да снимат тази вечер. После се отправиха към гробището, за да може Алвин да заснеме мястото през деня.

Докато той разполагаше камерите, Джеръми тръгна между гробовете. Тишината отново го накара да се замисли за Лекси. Спомни си прекараната с нея нощ и за кой ли път се запита какво я бе накарало да стане от леглото още по тъмно. Тя отричаше, но той усещаше, че съжалява за случилото се между тях, само не можеше да разбере защо.

Подозираше, че е свързано с неговото заминаване, но нали й бе повторил няколко пъти, че ще намери начин да се справят с това? Наистина, те не се познаваха добре, но за краткото време, прекарано заедно, той бе научил достатъчно, за да е сигурен, че ще я обича винаги. Само трябваше да си дадат шанс.

Алвин беше прав. Колкото и да се тревожеше за Дорис, беше ясно, че цяла сутрин си бе търсила извинение, за да избяга от него. Само не можеше да разбере дали постъпваше така, защото беше влюбена и смяташе, че е по-лесно да се раздели с него сега, преди нещата между тях да се задълбочат, или не го харесваше и не искаше да си губи времето с него. Снощи можеше да се закълне, че изпитва същите чувства като него. Но сега…

Колко много му се искаше да прекара следобеда с нея, да изслуша всичките й тревоги и да се опита да я успокои; да я вземе в прегръдките си, да я целуне, да я увери, че любовта им има бъдеще, без значение какво щеше да му струва това. Искаше да й каже, че не може да си представи живота си без нея и че чувствата му са истински. Но най-много от всичко му се искаше да убеди себе си, че тя също държи на него.

Той потърси с поглед Алвин. Приятелят му разтягаше статива за втората камера, потънал изцяло в своя свят и сляп за неговите тревоги. Джеръми въздъхна дълбоко и се огледа. Едва сега осъзна, че се намира в онази част на гробището, където бе изчезнала Лекси при първата им среща. Поколеба се за миг и като се подчини на неясен вътрешен импулс, започна да изследва земята, спирайки на всеки две крачки. Отне му няколко минути, преди да забележи очевидното. Премина през нисък насип и спря пред голяма азалия. Клоните на храста стърчаха във всички посоки, но си личеше, че някой поддържа това място. Джеръми приклекна, отмести цветята, явно донесени от нея онзи ден, и веднага разбра защо Дорис и Лекси не искаха хората да тъпчат тази земя. Загледан в гробовете на Клеър и Джеймс Дарнъл, той не можеше да си обясни как не се бе сетил досега.

На връщане от „Седар Крийк“ той остави Алвин в „Грийнлийв“ да поспи и тръгна към библиотеката. През целия път повтаряше думите, които искаше да й каже.

Пред библиотеката беше по-оживено от обикновено. Непознати хора стояха на тротоара, сочеха към сградата и обсъждаха архитектурата й. Повечето от тях държаха брошурата, която Дорис му бе изпратила в писмото си, и четяха на глас подробностите за строежа и живота на собствениците й.

Вътре приготовленията бяха в пълен ход. Няколко доброволци метяха и бършеха прах, двама от тях слагаха допълнителни лампиони и Джеръми предположи, че когато туристите влязат, щяха да угасят централното осветление, за да придадат на библиотеката атмосфера, близка до историческата.

Той мина покрай стаята с детската литература — там безредието като че ли беше по-малко — и продължи по стълбата към втория етаж. Вратата на кабинета на Лекси беше отворена. Джеръми спря за миг в коридора, пое си въздух и влезе.

Лекси се бе навела под бюрото. Този път то изглеждаше подредено и разчистено. Като всички останали, тя също почистваше работното си място и правеше всичко възможно да скрие пръснатите навсякъде книги. Явно бе решила да ги натика под бюрото.

— Здрасти — поздрави я той.

Лекси надникна над плота.

— Ох, здрасти. — Стана и приглади блузата си. — Опитвам се да направя кабинета малко по-представителен.

— Очакват те напрегнати дни.

— Да. Трябваше да отделя повече време за това. — Тя огледа стаята. — Избрах неподходящ момент за почивка.

Усмихна му се леко, красива дори и в притеснението си.

— На всеки му се случва — отвърна той.

— Да, но не и на мен.

Вместо да отиде при него, тя вдигна купчина книжа и отново се скри под бюрото.

— Как е Дорис? — попита Джеръми.

— Добре е — долетя гласът й отдолу. — Рейчъл се оказа права. Преуморена е, но за утре ще е във форма.

Показа се и взе друга купчина.

— Ако имаш време, може да минеш да я видиш, преди да си тръгнеш. Ще я зарадваш.

Застанал в средата на стаята, той се загледа в нея, омаян от красотата й, но когато осъзна думите й, дойде на себе си и пристъпи към нея. Лекси веднага мина от другата страна на бюрото, като се направи, че не е забелязала движението му.

— Ще ми кажеш ли какво става? — попита той.

Тя взе още няколко неща от плота.

— Просто съм заета — отговори, без да го поглежда.

— Имам предвид какво става с нас?

— Нищо — изрече го с равен глас, сякаш говореха за времето.

— Дори не ме поглеждаш.

Това я накара най-после да вдигне глава и да го погледне в очите. Той усети враждебността й, но не можа да определи дали се сърди на него или на себе си.

— Не знам какво очакваш да ти кажа. Вече ти обясних, че имам много работа. Вярваш или не, но наистина нямам свободно време.

Джеръми остана като вцепенен. Имаше едно-единствено обяснение: тя търсеше повод да се скара с него.

— Мога ли да ти помогна с нещо?

— Не, благодаря. Имам си помощници — отвърна Лекси и смъкна още една купчина под бюрото. — Как е Алвин? — чу се гласът й отдолу.

Джеръми се почеса по гърба.

— Вече не се сърди на никого, ако питаш за това.

— Чудесно! Вие свършихте ли си работата?

— Почти.

Тя се показа отново, опитвайки се да изглежда много заета.

— Извадила съм ти дневниците, ако искаш да ги погледнеш отново. На бюрото в стаята за редки издания са.

— Благодаря — усмихна се вяло Джеръми.

— И ако ти трябва още нещо, преди да си тръгнеш, да знаеш, че ще съм тук още около час. Обиколката започва в седем, така че трябва да приключиш най-късно в шест и половина, защото после ще изключат централното осветление.

— Нали отделът за редки издания затваряше в пет?

— Понеже утре си заминаваш, реших по изключение да сменя правилата.

— Защото сме приятели?

— Да, точно така — усмихна се механично тя. — Защото сме приятели.

Джеръми излезе от кабинета й и тръгна към малката стаичка. Отново се замисли за разговора им. Не намираше смисъл в ставащото. Срещата им не мина, както се бе надявал. Въпреки ироничния й коментар той очакваше тя да го последва, но сега разбра, че е глупаво да се надява. Ако тази сутрин тя бе страняла от него, сега се държеше, сякаш той е заразноболен.

Разстроен от разговора, Джеръми все пак разсъди логично и си каза, че тя има основателна причина да се държи така. Това хладно отношение беше прекалено, разбира се, но истината беше, че той живееше в Ню Йорк, а тя тук. Снощи, завладян от чувства, той бе успял да излъже себе си, че нещата между тях ще се наредят като по магия. Странното беше, че и сега продължаваше да го вярва. Защото ако двама души се обичат, винаги намират начин да оправят нещата.

Сигурно прибързваше със заключенията, но той винаги действаше по този начин, когато се изправеше пред проблем. Търсеше решение, правеше предположения, опитваше се да чертае дългосрочни планове и да подреди нещата в желаната посока. И очакваше същото от нея.

Но никога не бе предполагал, че тя ще се отнесе с него, сякаш между тях не се е случило нищо. Или по-точно, беше се случило нещо, но тя го виждаше като огромна грешка.

Джеръми седна на бюрото и се зае с купчината дневници пред себе си. Отдели вече прочетените и остави четири, за които не му бе стигнало времето вчера. Нито една от вече прегледаните тетрадки не му беше от полза — в две от тях се споменаваше за погребение в „Седар Крийк“, но нищо повече — и той посегна към първия от непрочетените, без особена надежда. Вместо да започне от първата страница, се облегна назад и започна да го прелиства като се спираше само на отделни пасажи, колкото да разбере дали авторът на дневника е описал собствените си преживявания, или е отразявал и важни за града събития. Този беше на младо момиче на име Ан Демпси и обхващаше периода от 1912 до 1915 година. В по-голямата си част написаното засягаше ежедневието й — кого харесва, какво е яла, какво мисли за родителите и приятелите си. Непрекъснато повтаряше, че никой не я разбира. Ако имаше нещо интересно в дневника на тази Ан, то беше, че тревогите и вълненията й не се различаваха по нищо от тези на съвременните тийнейджъри. Не че не беше интересно, но той нямаше време за това. След малко сложи тетрадката върху купчината с прочетените дневници и посегна към другия.

Следващите два — и двата писани през двайсетте години на миналия век — съдържаха също лични мисли и вълнения. Един рибар бе записвал с точност до минутата приливите и отливите и бе търсил връзка между тях и количеството на уловената риба; вторият беше на една бъбрива учителка на име Гленда. В продължение на осем месеца тя бе записвала подробно всяка стъпка на току-що зародилата се връзка между нея и млад лекар, но освен това бе увековечила отношението си към своите ученици и хората от града. Имаше и няколко отклонения, засягащи обществени събития, красиви описания на плаващи по река Памлико лодки, ходене на църква, игри на бридж и разходка по речната улица в съботния следобед. За „Седар Крийк“ нямаше и думичка.

Джеръми беше сигурен, че последният дневник само ще му загуби времето, но ако се откажеше от него, трябваше да си тръгне, а не искаше да го прави, преди да поговори с Лекси. Вчера щеше да отиде при нея и да изтърси първото нещо, дошло в главата му, но последният остър завой в отношенията им и странното й настроение блокираха съзнанието му и той не можа да измисли какво да й каже.

Как трябваше да се държи? Резервирано? Но все пак трябваше да опита да поговори с нея? Въпреки явното й желание да намери повод да се скара с него? Или да се преструва, че не забелязва поведението й, да приеме, че тя все още се интересува от причината за мистериозните светлини? Да я покани на вечеря? Или да нахлуе в кабинета й и да я вземе в прегръдките си?

Ето какво объркваше една връзка: чувствата. Лекси очакваше той да направи или да каже нещо конкретно в точното време. Не беше честно.

Да, той я обичаше с цялото си сърце и също се тревожеше за бъдещето им. Но докато се опитваше да измисли нещо, тя беше готова да затвори вратата. Джеръми си припомни отново думите й: „Ако имаш време, може да минеш да я видиш, преди да си тръгнеш“. Не „ако имаме време“, не ние, ако имаме…

И какво означаваше последният й коментар? „Да, защото сме приятели“, бе казала с усмивка. Той едва се сдържа да не избухне. „Приятели ли? — трябваше да каже. — След нашата нощ ми казваш, че сме приятели? Това ли съм за теб?“

Но един мъж не казва такива неща на своята любима. Ако искаше да я види пак, не биваше да стига до крайности. Колкото повече мислеше, толкова повече съжаляваше, че не бе отговорил в същия стил. Обръщаш ми гръб? И аз го мога. Искаш да се скараме? Ето ме, готов съм. В края на краищата, не бе направил нищо лошо. Станалото тази нощ зависеше колкото от него, толкова и от нея. Той се бе опитал да й обясни какво чувства, но тя не пожела да го изслуша. Обеща й да намери начин нещата да потръгнат, а тя игнорира напълно темата. И в крайна сметка не той, а тя го поведе към спалнята.

Той стисна устни и се загледа през прозореца. Не, каза си твърдо, повече нямаше да играе игричките й. Ако тя поиска да говори с него — добре. Ако не… така да бъде, нямаше какво да направи. Нямаше намерение да пълзи в краката й и да я моли за милостиня. Всичко беше в нейните ръце. Тя знаеше къде да го намери.

Реши да си тръгне оттук, колкото може по-бързо и да се върне в „Грийнлийв“. Да й даде възможност да реши какво иска. Не желаеше да ходи по петите й като куче и да чака да го отблъснат.

Щом Джеръми напусна кабинета й, Лекси веднага съжали за поведението си. Беше се държала направо грубо. Тя се бе надявала посещението при Дорис да прочисти мислите й, но то само бе отложило неизбежния ход на нещата.

Знаеше от самото начало, че той ще си замине и ще я остави, както бе направил господин Ренесанс, но започнатата от него на плажа приказка бе събудила фантазията и я бе изпълнила с отдавна забравено чувство на щастие. Лошото беше, че за нея приказката продължаваше и беше съвсем естествено да се запита: след като успя да я открие на онова забутано място, след като имаше смелостта да й каже всички онези мили неща, не можеше ли да си намери причина да остане?

Дълбоко в себе си знаеше, че Джеръми се надява тайно тя да тръгне с него за Ню Йорк, но не разбираше кое му даваше основание да мисли така. Не виждаше ли, че тя не се блазни от славата и парите? Нито от бляскавите магазини, от театрите, кината и възможността да си купи тайландска храна късно през нощта? Щастието не зависеше от тези неща. То беше в прекараното с любимия време, във възможността двамата да вървят хванати за ръка и да разговарят, загледани в изгрева на слънцето. Не беше живот, от който да ти се завие свят, но определено беше най-доброто, което светът можеше да предложи. Рецептата беше изпитана. Имаше ли човек, който да каже на смъртното си легло, че му се иска да е работил повече? Или да се е наслаждавал по-малко на прекрасните залези? Или да е прекарал по-малко време със семейството си?

Тя не беше наивна, не можеше да отрече изкушенията на съвременния свят. Но това неистово желание да си известен, да си красив, да присъстваш на бляскави партита, защото „само тогава човек може да бъде щастлив“! За нея това беше пълна глупост, лозунг на отчаянието. Ако не беше така, защо толкова много богати, красиви и известни хора посягаха към наркотиците? Защо не успяваха да задържат брака си? Защо си имаха проблеми със закона? И защо изглеждаха толкова нещастни, когато не бяха пред камерите?

Тя подозираше, че Джеръми е изкушен от блясъка на този живот, но не искаше да си признае. Помисли си го още в мига, когато го видя, и си обеща да не допусне чувствата да замъглят разума й. Въпреки това съжали за поведението си спрямо него. Не беше готова да обсъжда отношенията им, когато той се появи в кабинета й, но все пак можеше, вместо да се крие под бюрото и да твърди, че всичко между тях е наред, да каже нещо нормално.

Да, трябваше да се изясни с него. Колкото и невъзможна да беше тази връзка, Джеръми не заслужаваше това.

„Приятели — скръцна със зъби той. — Защото сме приятели.“ Думите й продължаваха да го ядосват и докато почукваше разсеяно с химикалката по бележника си, той поклати решително глава. Трябваше да приключи работата си тук и да се маха. Разкърши рамене, за да се освободи от напрежението и взе последния дневник. Отвори го и веднага разбра, че е по-различен от другите.

Вместо кратки текстове за лични проблеми дневникът представляваше колекция от есета със заглавие и дата, писани в периода от 1955 до 1962 година. Първото есе разказваше за строителните работи през 1859 година в сградата на епископалната църква на Сейнт Ричард — явно по това време беше пристроявана — когато при изкопаване на основите открили древно индианско селище, наречено Лумби. Есето беше три страници. След него следваше друго за съдбата на цеха за щавене на кожи на Макготън Танъри, построен на брега на Памлико при Бун Крийк през 1794. Третото есе накара Джеръми да вдигне вежди. То представяше мнението на автора за случилото се с жителите на остров Роанок през 1578.

Той си спомни думите на Лекси, че един от дневниците принадлежал на млад любител историк, и прелисти бързо страниците, спирайки на заглавията в търсене на нещо по-близко до неговата тема. Минаваше страница след страница и… изведнъж осъзна, че е видял нещо, но го е подминал. Спря и се върна назад. Прочете заглавието и застина с пръст върху страницата:

„Разкриване на загадката с мистериозните светлини в гробището «Седар Крийк»

През последните години някои наши съграждани твърдят, че гробището «Седар Крийк» е обитавано от духове. Преди три години «Южен Журнал» публикува статия на тази тема, но в нея не се предлагаше никакво обяснение. Реших да проведа собствено разследване и мога смело да кажа, че реших загадката и знам защо светлините се появяват само в точно определено време.

Няма никакво съмнение, че тук не става дума за духове и че светлините всъщност идват от хартиената фабрика на Хенриксън, и се отразяват в преминаващия по моста над реката влак, а оттам в Рикърс Хил. Огромно значение имат също фазата на луната и гъстата мъгла…“.

Джеръми продължи да чете, затаил дъх. Въпреки че авторът не обясняваше причината за потъването на гробището — без този факт светлините сигурно изобщо нямаше да се виждат — в общи линии заключението му съвпадаше с това на Джеръми. Само че той го бе открил почти преди четирийсет години.

„Четирийсет години…“

Той откъсна лист от бележника си, отбеляза страницата и свали подвързията на дневника да разбере името на автора. Прочете го и веднага си припомни своя пръв разговор с кмета. Сега вече всичко си дойде на мястото.

Авторът на есетата се казваше Оуен Джъркин.

Дневникът принадлежеше на бащата на кмета Джъркин. Според неговите думи „баща ми знаеше всичко за това място“. Оуен бе разбрал каква е причината за светлините. И естествено, бе казал на сина си. Следователно кметът знаеше, че в тях няма нищо свръхестествено, но му бе представил нещата различно. Което означаваше, че го бе лъгал през цялото време, за да го използва и чрез неговите материали да привлече повече туристи.

И Лекси…

Когато Джеръми дойде за пръв път в библиотеката, тя му намекна, че отговорът може да се крие в един от дневниците. Значи беше чела дневника на Оуен Джъркин. Но го бе лъгала от самото начало, играейки играта на кмета.

Той се зачуди колко ли хора в града знаеха истината. Дорис знаеше ли? Може би. Не, не може би, поправи се бързо, със сигурност знаеше. При първия им разговор му заяви, че не вярва в духове. Всъщност нямаше как да не знае, Лекси й беше внучка, но и тя като кмета и Лекси, не му каза за какво става дума.

Какво означаваше това? Че цялата работа беше една шега: писмото, проучването, партито. При това за негова сметка.

И ето че Лекси се оттегляше, но не преди да му разкаже как Дорис я завела като малка на гробището да види духовете на родителите си. И онова мило подмятане, че майка й и баща й сигурно искат да се запознаят с него.

Съвпадение?

Или хитро скроен план?

И начина, по който се държеше сега…

Сякаш искаше той да си замине. Сякаш не чувстваше нищо към него. Защото знаеше какво ще стане…

Всичко ли беше планирано? И ако беше така, защо?

Джеръми грабна дневника и тръгна към кабинета на Лекси, твърдо решен да получи отговори. В яда си не забеляза, че затръшна със сила вратата, нито обърна внимание на доброволците, които се втренчиха в него, любопитни да разберат какво става. Вратата на кабинета на Лекси беше открехната, той я разтвори със замах и влезе.

Купчините с книги и документи вече бяха скрити, тя държеше мебелочистител и търкаше до блясък плота на бюрото. Усетила присъствието му, вдигна глава и видя протегнатата ръка на Джеръми с дневника в нея.

— О, здрасти — усмихна се принудено тя. — Тъкмо приключвам с чистенето.

— Можеш да приключиш и с представлението — прониза я с поглед той.

Въпреки разстоянието усети гнева му и инстинктивно прибра косата зад ухото си.

— За какво говориш?

— За това. — Вдигна дневника към очите й. — Чела си го, нали?

— Да — отвърна простичко тя, разпознавайки дневника на Оуен Джъркин.

— Знаеш ли, че там има пасаж, обясняващ светлините в гробището?

— Да — потвърди отново тя.

— Защо не ми каза?

— Опитах се. Казах ти за дневниците, когато дойде за пръв път в библиотеката. Спомням си съвсем ясно, че ти казах, че може би ще намериш търсените от теб отговори в тях.

— Не ме разигравай повече — присви очи Джеръми. — Ти знаеше добре какво търся.

— И го намери — извиси глас тя. — Не виждам къде е проблемът.

— Проблемът е, че ми изгубихте времето. Този дневник съдържа отговора. Няма никаква мистерия. И никога не е имало. И ти си част от тази игра.

— Каква иг…

— Не си прави труда да отричаш — прекъсна я той и вдигна дневника пред очите й. — Държа доказателството в ръцете си. Ти ме излъга. Излъга ме, без да ти мигне окото.

Лекси усети как гневът й се надига и изпълва думите й с жлъч.

— Затова ли дойде в кабинета ми? За да ме обвиняваш?

— Ти си знаела — извика той.

Тя сложи ръце на кръста си.

— Нищо не съм знаела.

— Нали си го чела?

— И какво от това? — сопна се. — Чела съм и статията във вестника. И още много статии. Откъде да знам, че Оуен Джъркин е прав? Доколкото знам, написаното е просто едно предположение, като всички останали. Да не говорим, че темата не ме интересува. Наистина ли мислиш, че някога съм жертвала повече от минута да мисля за това, преди ти да се появиш? Светлините не ме интересуват. И никога не са ме интересували. Ти си по разследванията. И ако беше прочел този дневник преди два дни, ти също нямаше да си сигурен, че именно това е верният отговор. И двамата знаем, че си провел собствено разследване.

— Това не е важно — каза той, игнорирайки очевидния факт. — Важното е, че цялата работа е измама. Обиколката, легендата, призраците — капан за глупаци.

— За какво говориш? Обиколката е на исторически домове в града. Наистина, тази година добавиха и гробището, но какво толкова? Хората ще имат един приятен уикенд в средата на най-скучния сезон — зимата. Никой няма да бъде измамен, никой няма да пострада. Хайде де, наистина ли мислиш, че хората са толкова глупави да вярват в духове? Повечето от тях говорят за това просто, защото е забавно.

— Дорис знае ли? — прекъсна я отново той.

— За кое? За дневника на Оуен Джъркин ли? — Тя поклати глава, ядосана, че той не искаше да я слуша. — Откъде може да знае, за бога?

— Ето това не мога да разбера. — Джеръми вдигна пръст като учител срещу ученик. — Ако не искаш гробището да е част от обиколката и ако Дорис също не иска, защо не отидете в редакцията на вестника и не кажете истината? Защо ме намесвате във вашите игрички?

— Аз лично никога не съм искала да те намесвам. И това не е „игричка“, а безобиден уикенд. Няма защо да го превръщаш в измамата на века.

— Не аз го правя измамата на века, а ти и кметът.

— Значи станах от лошите, така ли?

Джеръми не отговори, само присви очи към нея.

— Тогава защо ти дадох да прочетеш дневниците? Защо не ги скрих от теб?

— Не знам. Може би е свързано с тетрадката на Дорис. И двете ми я навирате в ръцете от първия ден. Може да си мислела, че няма да стигна до този дневник, и си забъркала цялата история.

— Само да се чуеш колко си смешен! — каза тя и наведе глава, зачервена от гняв.

— Не, просто се опитвам да разбера в какво съм се забъркал.

Тя вдигна ръце, опитвайки се да го спре.

— Не искам да слушам повече.

— Сигурен съм, че не искаш.

— Просто си върви — изсъска тя и сложи мебелочистителя в чекмеджето на бюрото. — Ти не принадлежиш на това място и аз не искам да говоря повече с теб. Върни се в твоя свят.

Той скръсти ръце.

— Най-после си призна какво си мислиш цял ден.

— А, сега започна да четеш мисли.

— Не. Няма нужда да чета мисли, за да разбера защо се държиш така още от сутринта.

— Добре. Нека аз да се опитам да прочета твоите мисли — извика Лекси. Беше й дошло до гуша от обвиненията му, беше й дошло до гуша от него. — Нека да ти кажа какво виждам аз.

Усети, че е повишила тон, сигурно я чуваха из цялата библиотека, но не й пукаше.

— Виждам човек, който знае какво да каже, за да се хареса на другите, но когато стане дума да докаже думите с дела, се оказва, че не вярва в тях.

— Какво трябва да значи това?

Тя закрачи из стаята.

— Какво ли? Да не мислиш, че не знам, че мислено вече си в Ню Йорк? Това тук е само една спирка по пътя ти. Бас държа, че дълбоко в себе си се чудиш как може човек да живее в тази пустош. И въпреки сладките ти приказки вчера, мисълта, че можеш да останеш тук, ти се струва смешна.

— Не съм казвал, че ще остана.

— Не беше нужно — извика тя, бясна от самодоволното му поведение. — Когато говорех за саможертва, бях абсолютно сигурна какво е мнението ти. Ти си мислеше, че аз трябва да я направя. Да напусна семейството, приятелите и дома си, защото Ню Йорк е много по-добър град за живеене. Да постъпя като послушна малка женичка, да последвам съпруга си, където и да реши да отиде. Мога да се обзаложа, че изобщо не ти е минало през ума ти да напуснеш дома си.

— Преувеличаваш.

— Така ли? За какво? За това, че очакваш да тръгна с теб? Или си планирал утре да се отбиеш в някоя агенция за недвижими имоти? Ето, позволи ми да ти улесня живота. — Грабна телефона и му подаде слушалката. — Офисът на госпожа Рейнолдс е от другата страна на улицата. Сигурна съм, че с удоволствие ще ти покаже няколко къщи, ако си готов да купуваш.

Джеръми остана загледан в нея. Не можеше да отрече обвиненията й.

— Защо мълчиш? — Тресна слушалката върху вилката тя. — Да не би да си прехапа езика? Отговори ми, моля ти се, какво имаше предвид, като каза, че ще измислим начин да запазим връзката ни? Дали не си представяше, че ще седя тук и ще чакам да намериш време да отскочиш за една-две нощи, без реална възможност да бъдем заедно? Или ще използваш тези твои посещения да ме убедиш, че правя огромна грешка, като кисна тук, че си губя времето и е много по-добре да те последвам? — В думите й имаше толкова болка и гняв.

Дълго време никой от тях не проговори.

— Защо не ми каза това снощи? — попита накрая той. Гласът му звучеше глухо и нещастно.

— Опитах се — отвърна тя. — Но ти не искаше да слушаш.

— Тогава защо… — Той остави въпроса недовършен, но смисълът му беше кристално ясен.

— Не знам — въздъхна тя и сведе поглед. — Ти си хубав мъж. Прекарахме два чудесни дни… просто бях в такова настроение.

Джеръми се взря в нея.

— Това ли беше за теб? Едно добро прекарване на времето?

— Не — призна Лекси, съзирайки болката в очите му. — Не и последната нощ. Но това не променя факта, че всичко свърши.

— Значи се отказваш?

— Не! — извика тя и с изненада усети сълзите в очите си. — Не прехвърляй вината върху мен. Ти си този, който си тръгва. Ти нахлу в живота ми и го обърка. Аз си живеех съвсем спокойно, преди да се появиш. Бях доволна от живота си. Не можех да кажа, че съм щастлива, може би малко самотна, но доволна. Обичам си работата. Обичам да посещавам Дорис и да виждам, че е добре. Обичам да чета приказки на децата. Дори обичам нашата туристическа обиколка, въпреки че ти ще се опиташ да я изкараш нещо глупаво, за да блеснеш по телевизията.

Те стояха един срещу друг като препарирани. Всички думи бяха изречени. Всичко бе изкарано на светло и двамата се чувстваха изцедени.

— Недей така.

— Как? Да говоря истината ли?

Без да изчака отговора му, тя грабна якето и чантата си и тръгна към вратата. Джеръми се отдръпна да й направи път и тя мина покрай него, без да каже нито дума повече. Вече беше в коридора, когато той най-после събра сили да заговори:

— Къде отиваш?

Лекси направи още една крачка, преди да спре. Въздъхна и се обърна.

— У дома — отвърна тихо. Изтри една сълза и изправи рамене. — Както ще направиш и ти.

18.

Късно вечерта Алвин и Джеръми разположиха камерите по брега на Памлико. От старата фабрика за тютюн се носеше музика. Танците бяха в разгара си. Останалите магазини бяха затворени. Дори и прозорците на „Лукилу“ бяха тъмни. Свили се в якетата си, двамата, изглежда, бяха единствените, които работеха.

— И после какво стана? — попита Алвин.

— После нищо — сви рамене приятелят му. — Тя си тръгна.

— И ти не я последва?

— Тя не поиска.

— Как разбра?

Джеръми потърка очите си, припомняйки си за кой ли път кавгата. Последните няколко часа за него бяха минали като в мъгла. Смътно си спомняше, че се върна в отдела за редки издания, прибра дневниците на рафта, излезе и заключи вратата след себе си. Анализира всяка казана от нея дума. Гневът и чувството, че е предаден, се смесиха с тъга и съжаление. Следващите четири часа прекара в леглото си в „Грийнлийв“, опитвайки се да измисли как може да оправи нещата между тях. Не трябваше да нахълтва така безцеремонно в кабинета й. Наистина ли се ядоса толкова много за онзи дневник, възмутен, че са го измамили, или просто беше бесен на Лекси и също като нея търсеше повод за кавга?

Не можеше да реши и Алвин също не беше в състояние да му помогне, когато му разказа всичко. Чувстваше се ужасно изморен и въпреки предстоящата работа трябваше да се бори с желанието си да изтича при Лекси и да се опита да оправи нещата. Ако тя си беше у дома, разбира се. Защото, доколкото знаеше, в момента тя се вихреше на дансинга в старата фабрика.

Той въздъхна. Мислите му отново се върнаха към последната част от разговора им в библиотеката.

— Видях го в очите й — отговори на въпроса на приятеля си.

— Значи всичко свърши?

— Да — кимна мрачно Джеръми. — Свърши.

Алвин поклати глава и се обърна към реката. Изобщо не разбираше как можеше приятелят му да се привърже към това момиче за толкова кратко време. Тя не беше чак такава красавица, всъщност, изобщо не се вписваше в представата за красавица от Юга.

Но нямаше причина да се тревожи за Джеръми. Това си беше просто флирт и Алвин беше сигурен, че стъпи ли веднъж на борда на самолета за Ню Йорк, ще я забрави напълно.

Винаги ставаше така.

Кметът Джъркин седеше сам на една маса в ъгъла и наблюдаваше танците, подпрял брадичката си с ръка.

Той се бе надявал да намери Джеръми тук, за предпочитане в компанията на Лекси, но щом пристигна, чу служителите в библиотеката да обсъждат кавгата между двамата днес следобед. Според тях проблемът беше сериозен и имаше нещо общо с един от дневниците. Джеръми крещял, че са го измамили.

Щом чу това, Джъркин веднага съжали, че дари дневника на баща си на библиотеката. Но навремето това не изглеждаше толкова важно, тогава беше важна точната информация за историята на града. Библиотеката беше най-правилното място за този документ. Можеше ли някой да знае какво ще се случи след петнайсет години? Кой бе предполагал, че текстилната фабрика ще затвори врати и мината ще преустанови дейността си? И стотици хора ще останат без работа? Кой си бе представял, че младите семейства ще започнат да напускат града, без надежда да се върнат? И че градът ще трябва да се бори за оцеляването си?

Не, не трябваше да включва гробището в Обиколката. Нито да споменава за духове в онази брошура. Знаеше много добре, че светлините идват от нощната смяна във фабриката за хартия. Но градът имаше нужда от някакво чудо, нещо, което да привлече туристи и да ги накара да прекарат няколко дни, за да могат да усетят красотата на това прекрасно място. Ако успееха да осигурят достатъчно посетители, може би щяха да се превърнат в Мека за пенсионерите, подобно на Ориентал, Вашингтон или Ню Берн. Според него това беше единствената надежда за града. Дойдеха ли веднъж, пенсионерите щяха да се нуждаят от заведения за хранене, от банки и търговски центрове, където да харчат парите си. Нямаше да стане веднага, но не беше невъзможно и трябваше да се започне отнякъде. С включването на гробището и мистериозните светлини в обиколката те успяха да продадат още неколкостотин билета, а идването на Джеръми беше добра възможност да станат известни в цялата страна.

О, Джъркин веднага бе разбрал, че журналистът има ум като бръснач и неминуемо ще разкрие истината, но това не го притесняваше. Какво като разкажеше всичко по телевизията? И в своята колонка? Така или иначе, хората щяха да разберат за Бун Крийк и някои от тях щяха да поискат да проверят със собствените си очи как стоят нещата. Една отрицателна публикация беше по-добра от никаква, нали? Но не и ако използваше думата „измама“.

Тя звучеше отвратително и отблъскваше. При това не отговаряше на истината. Да, вярно беше, че Джъркин знаеше каква е причината за светлините, но едва ли някой друг в града имаше представа. И какво лошо имаше в невинното му премълчаване? Фактите бяха такива: има легенда, има светлини и някои хора вярваха, че причината е в духовете. Другите си мълчаха, защото разбираха, че тази история отличава градчето им от другите и го прави специално. Всички имаха нужда от това и сега повече от всякога.

Ако Джеръми Марш останеше доволен от посещението си, можеше да ги разбере. Но ако си тръгнеше огорчен, всичко пропадаше. След чутото, кметът не можеше да прецени с какви впечатления щеше да си тръгне той.

— Кметът изглежда разтревожен, не мислиш ли? — попита Родни.

Рейчъл погледна към скрилия се в ъгъла Джъркин, щастлива, че Родни бе останал до нея почти през цялата вечер. Не че не бе забелязала как поглежда към вратата и оглежда тълпата, търсейки Лекси, но това не помрачи настроението й, защото се виждаше, че му е приятно в нейната компания.

— Има нещо такова. Но той винаги се тревожи за нещо.

— Не — поклати глава Родни, — не е същото. Този път е нещо сериозно.

— Искаш ли да поговориш с него?

Заместник-шерифът се замисли. И той като кмета — и всички останали — бе чул за разправията в библиотеката, но за разлика от другите мислеше, че знае какво е станало и защо. Сглобил отделните парченца на пъзела, той вече имаше своя теория, особено след като видя потъналия в нерадостни мисли Джъркин. Веднага разбра, че тревогите му са свързани с начина, по който нюйоркчанинът щеше да представи на света тяхната малка мистерия.

Колкото до караницата, Родни се бе опитал да предупреди Лекси. Разривът беше неизбежен, но кой да го чуе? Тя беше най-твърдоглавата жена, която познаваше. Но беше и избухлива, и Джеръми бе имал възможност да опита жилото й. Родни се ядосваше, че тя за втори път постъпва така глупаво, но беше доволен, че нещата са приключили.

— Не — отвърна. — Няма какво да му кажа. Сега всичко е в неговите ръце.

Рейчъл сви вежди.

— Какво е в неговите ръце?

— Нищо — усмихна се Родни. — Не е важно.

Рейчъл се вгледа в него, но след малко сви рамене. Песента свърши и започна нова. Все повече хора отиваха към дансинга. Тя започна да тактува с крак.

Зает с мислите си, Родни като че ли не забелязваше танцуващите двойки. Трябваше да поговори с Лекси. Беше минал покрай дома й и бе видял светлината вътре и колата пред къщата. По-рано дежурният му бе докладвал, че гражданчето и неговият приличен на чучело приятел разполагат камери по брега на реката. Значи краят на историята предстоеше.

По-късно Родни отново щеше да мине покрай дома й, да види дали прозорците й още светят и да се отбие за малко, както бе направил вечерта след заминаването на господин Ренесанс. Нещо му подсказваше, че тя няма да се изненада от появата му. Дори му се струваше, че го чака и ще отвори вратата, преди да е почукал. После щеше да си направи безкофеиново кафе, да го настани на дивана и да се обвинява с часове за глупавото си увлечение.

Той кимна. Познаваше я по-добре от себе си.

Въпреки това не се чувстваше готов да предприеме конкретни действия. Първо, Лекси имаше нужда от време да си изясни нещата. Второ, време беше да си признае, че му беше дотегнало да играе ролята на големия брат. Не беше сигурен, че е в настроение да я слуша. В момента се чувстваше отлично и не му се искаше да си тръгва толкова рано.

А и групата беше доста добра. Много по-добра от онази, която им бе свирила миналата година. Той хвърли поглед към поклащащата се в ритъма на музиката Рейчъл, доволен, че е предпочела неговата компания пред всяка друга, както и онази вечер на празненството в чест на Джеръми. Винаги му беше приятно с нея и странно, напоследък всеки път, когато я виждаше, му се струваше по-хубава отпреди. Явно беше игра на въображението, но тази вечер му се струваше изумително красива.

Рейчъл срещна погледа му и се усмихна смутено.

— Извинявай — каза, — но тази песен ми е от любимите.

Родни се покашля и попита:

— Искаш ли да танцуваме?

Очите й грейнаха.

— Наистина ли ме питаш?

— Аз не съм кой знае какъв танцьор, но…

— С удоволствие — прекъсна го тя, хвана ръката му и го поведе към дансинга.

Докато я следваше, Родни реши засега да остави въпроса за Лекси. Щеше да му мисли по-късно.

Дорис седеше на люлеещия се стол в хола и гледаше разсеяно през прозореца. Искаше й се Лекси да се отбие тази вечер. Интуицията я караше да се съмнява, но се надяваше този път да греши. Знаеше, че внучката й страда — беше по-скоро предчувствие, отколкото заключение — и знаеше, че е свързано със заминаването на Джеръми.

Дорис се тревожеше за нея и в този момент съжаляваше, че я срещна с Джеръми. Трябваше да очаква, че ще свърши така. Защо тогава бе направила всичко, за да ги събере? Защото виждаше, че Лекси е самотна? Защото знаеше, че след раздялата й с онзи мъж от Чикаго животът й е празен? И разбираше, че след него тя се страхува да се влюби отново?

Защо внучката й не прие компанията на Джеръми просто като едно забавление?

Дорис искаше точно това. Джеръми беше интелигентен, добър и чаровен и можеше да я накара да разбере, че има и такива мъже, че не всички са като Айвъри и онзи младеж от Чикаго. Как го наричаше тя? Господин Ренесанс? Опита се да си спомни името му, но знаеше, че то не е важно. Важното сега беше какво ставаше с внучката й. Много се тревожеше за нея.

Знаеше, че с времето Лекси ще преодолее всичко. Ще приеме реалността и ще намери начин да продължи напред. Дори ще убеди себе си, че всичко е било за добро. Ако знаеше нещо със сигурност за своята внучка, то беше, че тя умее да оцелява.

Въздъхна тежко. Нямаше съмнение, че Джеръми е съсипан. Усещаше, че той е по-влюбен в Лекси, отколкото тя в него. И щеше да му е много по-трудно да загърби станалото и да продължи живота си, преструвайки се, че нищо не се е случило.

Горкият Джеръми, не беше честно спрямо него.

Скрита в гъстата мъгла на гробището, Лекси стоеше пред гробовете на своите родители и се взираше в имената им. Тази вечер Джеръми и Алвин щяха да заснемат моста над реката и Рикърс Хил и това й даваше възможност да остане тук със своите мисли.

Нямаше намерение, но по необясними за нея причини почувства желание да дойде тук. Както бе направила след края на връзката си с Айвъри и с господин Ренесанс. Докато осветяваше с фенерчето издълбаните в надгробната плоча имена, изпита силен копнеж по родителите си. Прииска й се да са тук, за да може да поговори с тях.

Осъзнаваше, че идеализира образите им в зависимост от настроението си. Понякога си ги представяше като забавна и бъбрива двойка; друг път искаше да вярва, че са били тихи хора, които умеят да изслушват. В момента искаше да мисли за тях като за мъдри и силни хора, способни да й дадат съвет как да поправи нещата. Беше направила толкова грешки в живота си! Всъщност целият й живот беше изтъкан от грешки, помисли си нещастно тя. И сега се готвеше да направи още една.

От другата страна на реката мъглата беше още по-гъста, виждаха се единствено светлините в двора на фабриката за хартия. Градът представляваше неясно петно. Според Джеръми влакът щеше да пристигне всеки момент и Алвин провери за последен път насочената към Рикърс Хил камера. Този ракурс определено щеше да го поизпоти. Другият, към моста, беше лесен, но хълмът беше по-далече и обгърнат от мъгла, и той не беше сигурен, че камерата ще улови нещо. Тя не беше пригодена за снимки на големи разстояния. Той бе донесъл най-добрите си обективи и високоскоростна лента, но му се струваше недостатъчно и му се искаше Джеръми да бе споменал тази „малка“ подробност, преди да напусне Ню Йорк. Ала през последните два дни Джеръми очевидно не беше на себе си, затова щеше да му прости. Друг път човек не можеше да си отдъхне от него, обикновено не спираше да говори, непрекъснато се шегуваше, но тази вечер, особено през последните два часа, почти нищо не бе казал. Вместо малка ваканция това се оказа сериозна работа, и то на студено, помисли си Алвин. Не беше очаквал такова прекарване, но какво пък… Щеше да си го изкара на Нейт. Ще поиска повече пари.

Джеръми стоеше до парапета със скръстени ръце и гледаше към губещия се в мъглите отсрещен бряг.

— Споменах ли, че Нейт се обади днес следобед? — попита Алвин, опитвайки се да извади приятеля си от вцепенението.

— Така ли?

— Събуди ме и започна да ми крещи, защото ти не си включил телефона си.

Въпреки състоянието си Джеръми се усмихна.

— Научих се да го държа изключен през повечето време.

— Много хитро. Можеше да ме светнеш да го изключа и аз.

— Какво искаше?

— Все същото. Искаше да знае последните новини. Но забележи — попита, дали не можеш да му занесеш мостра.

— Мостра на какво?

— Предполагам, че говори за духовете. За някаква слуз или тиня от мястото. Ще му се да го покажеш на срещата с продуцентите следващата седмица.

— Тиня?!

Алвин вдигна ръце.

— Идеята е негова, не моя.

— Но той знае, че става дума за светлина от фабриката за хартия.

Операторът кимна.

— Знае, но мисли, че това ще е добро попадение. Иска да ги впечатлиш с нещо.

Джеръми поклати невярващо глава. През годините Нейт бе имал не една и две безумни идеи, но тази надминаваше всички очаквания. Той си беше такъв — казваше всичко, което му хрумнеше, но не след дълго забравяше за него.

— И каза също, че иска да му се обадиш — добави Алвин.

— Ще му се обадя — обеща Джеръми. — Но оставих телефона в стаята си в „Грийнлийв“. — Замълча за момент, после попита: — Не си му казвал за дневника, нали?

— Тогава още не знаех за него. Ти ми разказа след разговора с него. Нали чу, че телефонът ме събуди?

Джеръми кимна замислено.

— Ако ти се обади пак, не му казвай още, чу ли?

— Не искаш да знае, че кметът мами, нали? — досети се приятелят му.

— Не още — призна той.

Алвин го погледна.

— Не още или изобщо да не му казвам?

Джеръми не отговори веднага. Трябваше да помисли.

— Не съм решил още.

Алвин погледна още веднъж през обектива.

— Разбирам те, братле — каза. — Но не знам дали останалото ще е достатъчно за статия. Имам предвид, светлините са готини, но сигурно си забелязал, че обяснението е доста скучно.

— Какво искаш да кажеш?

— За телевизията. Не вярвам да се заинтересуват от някакъв си преминаващ влак, който отразява светлините.

— Не е само преминаващият влак. Става дума за начина, по който светлините от фабриката се отразяват от влака към Рикърс Хил и как после се появяват в гъстата мъгла на потъващото гробище.

Алвин се прозя широко.

— Извинявай… Та какво казваше?

— Не е скучно — настоя Джеръми. — Не разбираш ли колко много неща трябва да се случат едновременно, за да създадат такъв феномен? Каменните кариери са раздвижили водните пластове и гробището започнало да потъва. После мястото на железопътния мост. Фазите на луната, защото трябва да е достатъчно тъмно, за да видиш отразената в мъглата светлина. Местоположението на фабриката и разписанието на влаковете. Ще използваме и легендата.

Приятелят му сви рамене.

— Повярвай ми, скука с главно „С“. Честно казано, щеше да е много по-забавно, ако не беше открил истината. Телевизионната публика си умира по загадките. Особено ако става дума за Ню Орлиънс, Чарлстън или друго романтично място. Но отразена светлина в Бун Крийк, Северна Каролина? Мислиш ли, че хората в Ню Йорк и Лос Анджелис ще се развълнуват от това?

Джеръми понечи да отговори, но внезапно си спомни, че Лекси бе казала почти същото, а тя живееше тук. Алвин потърси погледа му в мрака.

— Ако си говорим сериозно за телевизионно шоу, ще се наложи да го подправиш и може би онзи дневник, за който ми спомена, ще свърши работа. Представяш го, както си го замислил, и накрая показваш дневника. Ако го направиш добре, може и да привлече вниманието.

— И да хвърля града на вълците?

Алвин поклати глава.

— Не съм казал такова нещо. И ако трябва да съм честен, не съм сигурен, че дневникът ще е достатъчен. Искам да кажа, че ако не можеш да измислиш нещо по-интересно, по-добре да използваш дневника, иначе ще заприличаш на идиот.

Джеръми се загледа в реката. Влакът щеше да се появи след няколко минути.

— Ако направя такова нещо, Лекси никога няма да ми проговори — каза и побърза да добави: — Ако приемем, че все още иска.

Алвин замълча. Приятелят му отново се обърна към него в настъпилата тишина:

— Какво трябва да направя според теб?

Алвин въздъхна дълбоко.

— Мисля, че всичко опира до това кое е по-важно за теб. Лекси или кариерата?

19.

През последната си нощ в „Грийнлийв“ Джеръми почти не спа. Влакът премина, Рикърс Хил отрази светлината съвсем слабо, но Алвин и Джеръми успяха да я заснемат и след като прегледаха материала, решиха, че е достатъчен за потвърждението на теорията му. Бяха постигнали най-доброто с наличното оборудване.

Но докато пътуваха към хотела, в мислите си Джеръми беше на километри от мистерията и от пътя. В главата му се въртяха — за кой ли път — сцените от последните два дни. Спомни си първата си среща с Лекси на гробището и после остроумната размяна на реплики в библиотеката. Импровизирания обяд на Рикърс Хил и разходката им до другия бряг на реката, онова невероятно празненство в негова чест и фантастичното преживяване, когато видя за пръв път светлините. Но най-вече онзи момент, когато за пръв път осъзна, че се влюбва в нея.

Как бе възможно за два дни да се случат толкова много неща?

След малко стигнаха до „Грийнлийв“ и докато вървяха към стаите си, той се опита да определи кога точно отношенията им започнаха да се объркват. Не беше абсолютно сигурен, но му се струваше, че тя се опитваше да избяга не само от него, но и от своите чувства. Но кога бе осъзнала, че има чувства към него? На празненството ли? Той бе открил своите там. Или по-рано следобед същия ден?

Не можа да си отговори. Но в едно беше абсолютно сигурен: той я обичаше и не можеше да си представи, че ще живее, без да я вижда.

Часовете се точеха бавно; самолетът им излиташе по обяд от Райли и той трябваше скоро да напусне „Грийнлийв“. Не издържа дълго в леглото, стана преди шест, опакова багажа си и го качи в колата. Погледна към бунгалото на Алвин да се убеди, че прозорците му светят, и тръгна в мразовитата утрин към офиса. Както и очакваше, Джед се намръщи, щом го видя. Косата му бе по-разрошена от обикновено и дрехите му бяха измачкани, което го наведе на мисълта, че човекът е станал само преди няколко минути. Той остави ключа на бюрото му.

— Хубаво местенце си имате тук — каза учтиво. — Ще го препоръчам на приятелите си.

Джед се намръщи още повече, ако това изобщо беше възможно, но Джеръми не му обърна внимание и широко му се усмихна. Обърна се с намерението да се върне в стаята, но забеляза светлини на фарове в мъглата отвън. Последва ги сянка на автомобил и след малко, придобил по-ясни очертания, той спря пред мотела. В първия момент Джеръми реши, че е Лекси, и сърцето му подскочи, но после лицето на шофьора изплува от мъглата.

Увит в дебело яке и вълнен шал, кметът Джъркин слезе от колата и лишен от демонстрираната при предишните им срещи енергия, тръгна бавно към Джеръми.

— Предполагам, че вече си стягаш багажа? — извика в тъмното.

— Тъкмо го натоварих.

— Дано Джед не ви е смъкнал кожата още.

— Не, не сме плащали — отвърна журналистът. — Благодаря за това.

— Няма нищо. Както казах, това е най-малкото, което можем да направим за теб и приятеля ти. Надявам се, престоят в нашето градче да ти е харесал.

Джеръми кимна, загледан в измъченото лице на кмета.

— Наистина, беше много приятно.

За пръв път, откакто го познаваше, Джъркин изглеждаше лишен от дар слово. Мълчанието му премина в неловка пауза и за да прикрие неудобството си, той оправи шала и го пъхна под якето.

— Ами… — започна несигурно — дойдох да ти кажа, че хората тук приеха с радост гостуването ти. Впечатлени са от работата и от поведението ти.

Джеръми пъхна ръце в джобовете и попита:

— Защо ме измамихте?

Кметът въздъхна.

— За какво говориш? За включването на гробището в обиколката ли?

— Не. Говоря за друго. Знаете, че баща ви е написал отговора на загадката в дневника си, но го скрихте от мен.

Кметът го погледна тъжно.

— Прав си — отвърна след малко. Гласът му потрепваше. — Баща ми наистина намери отговор на загадката. Историята беше неговата страст. Знаеш ли защо се интересуваше толкова много от миналото на нашия град?

Джеръми поклати глава.

— През Втората световна война служил в армията с човек на име Лойд Шомберг. Шомберг бил лейтенант, баща ми — обикновен войник от пехотата. Днес хората не осъзнават, че през онази война на фронта са се биели не само войници от редовната армия. Повечето са били обикновени хора: хлебари, месари, механици. Шомберг бил историк. Поне баща ми го наричаше така. По-късно се разбра, че бил гимназиален учител по история в Делауеър, но татко се кълнеше, че нямало по-ерудиран човек от него в целия взвод. Той обичал да разказва на хората си неизвестни истории от миналото и това държало баща ми далеч от ужаса на случващото се около тях. Но когато влезли в Италия, баща ми, Шомберг и останалите им другари били обкръжени от германците. Шомберг им наредил да се оттеглят, а той останал да ги прикрива. „Нямам избор“ — казал той. Било истинско самоубийство, всички го разбирали, но лейтенантът бил такъв човек. — Потънал в спомени, Джъркин замълча за момент, после тръсна глава. — Шомберг загинал, татко останал жив и когато след края на войната се прибра у дома, реши да стане историк в знак на почит към своя приятел.

Джъркин приключи разказа си, без да направи коментар.

— Защо ми разказвате всичко това — учуди се Джеръми.

— Защото аз също нямах избор — каза той. — Всеки град има нужда от нещо свое, нещо, което да напомня на жителите му, че техният дом е специален. В Ню Йорк нямате нужда от това. Имате си Бродуей, Уол Стрийт, Емпайър Стейт Билдинг и Статуята на свободата. Но тук… бизнесът замря. Огледах се наоколо и осъзнах, че всичко, което си имаме, е една легенда. А легендите… те са просто реликви от миналото. Градът се нуждаеше от нещо повече, за да оцелее. Ето какво се опитвах да направя, търсех начин да поддържам живота на града. После ти се появи…

Джеръми си спомни спуснатите щори на магазините, които видя, когато влезе за пръв път в града, сети се за думите на Лекси за затварянето на текстилната фабрика и мината за фосфор.

— Значи сте станали толкова рано, за да ми разкажете своята гледна точка за тази история?

— Не — отвърна кметът. — Дойдох да ти кажа, че всичко това беше моя идея. Нито Градският съвет, нито останалите хора тук имат някакво отношение към случилото се. Може би не трябваше да го правя. Сигурно е грешка. Но бях воден от мисълта, че това място и хората тук заслужават да живеят по-добре. Дойдох да те помоля само за едно. Докато пишеш своя материал, да имаш предвид, че това не е заговор. Ако искаш, хвърли ме в устата на лъва, мога да го преживея. И си мисля, че татко би разбрал.

Без да дочака отговор, Джъркин се върна в колата си и скоро изчезна в мъглата.

Докато нощта изсветляваше до сива ранна утрин, Джеръми помогна на Алвин да прибере оборудването си. Вече приключваха, когато пристигна Лекси. Беше с дрехите от първата им среща на гробището. Той срещна погледа й и от виолетовия цвят на очите й му се подкосиха краката. Двамата застанаха един срещу друг и в първия момент никой не намери думи да заговори. Тя носеше дневника на Джъркин.

Алвин наруши неловката тишина:

— Добро утро — провикна се той.

— Здравей, Алвин — отвърна му с измъчена усмивка тя.

— Рано си станала.

Тя сви рамене. Погледът й се върна на Джеръми. Алвин премести поглед от единия към другия.

— Ще отида да видя дали не съм забравил нещо — каза, но те не му обърнаха внимание.

Той влезе в бунгалото. Джеръми пое дълбоко въздух и рече:

— Не вярвах, че ще дойдеш.

— Честно казано, и аз не вярвах.

— Радвам се да те видя.

Сивото утро му напомни за онази разходка по плажа близо до фара и той разбра с болка на сърцето колко много я обича. Превъзмогна порива да скъси разстоянието между тях и остана на мястото си.

Тя кимна към колата му.

— Виждам, че си готов за път.

— Да — отвърна той. — Багажът е в колата.

— Успя ли да заснемеш всичко необходимо?

Той се поколеба. Баналният разговор го изнервяше.

— Затова ли дойде? Да ме питаш за работата и дали съм прибрал багажа си?

— Не — поклати глава тя.

— Защо дойде, Лекси?

— Исках да ти се извиня за поведението си вчера в библиотеката. Не биваше да се държа толкова грубо. Не беше честно към теб.

Той се усмихна насила.

— Няма нищо — отвърна тъжно. — Ще го преживея. Аз също трябва да ти се извиня.

Тя му подаде дневника.

— Нося ти го в случай, че искаш да го използваш.

— А ти искаш ли да го използвам?

— Не — отговори тя.

— Тогава защо ми го даваш?

— Защото наистина трябваше да ти кажа какво пише там. Не желая да мислиш, че всички сме организирали заговор срещу теб. Разбирам как ти изглеждат нещата и ти го давам като предложение за мир. Искам да те уверя, че никой не е заговорничил зад гърба ти…

— Знам — прекъсна я той. — Кметът дойде тази сутрин и ми обясни.

Тя кимна и сведе поглед, после го вдигна и срещна неговия. Той си помисли, че сега ще му каже нещо важно, но тя се въздържа.

— Е, това е. — Тя пъхна ръце в джобовете. — По-добре да те оставя да се приготвиш. Не обичам дългите сбогувания.

— Значи това е сбогуване? — опита да задържи погледа й той.

Тя го погледна тъжно и наклони глава.

— Няма какво друго да бъде.

— Смяташ, че е краят? И дойде да ми го кажеш? — Джеръми прокара пръсти през косата си и се намръщи. — Аз нямам ли право на мнение?

Тя заговори тихо, почти шепнешком:

— Вече приключихме с това, Джеръми. Не съм дошла да се карам с теб и не ми е приятно да те видя ядосан. Тук съм, защото не биваше да се държа вчера така. И не искам да си мислиш, че тази седмица не означава нищо за мен. Напротив.

Думите й му подействаха като удар в гърдите.

— Но въпреки това си готова да сложиш край?

— Готова съм да погледна реално на нещата — отвърна тя.

— Какво ще направиш, ако ти кажа, че те обичам?

Тя се загледа в него, после отмести поглед.

— Не го казвай.

Той направи крачка към нея.

— Но аз наистина те обичам! Не мога да го променя.

— Джеръми… Моля те…

Усетил, че най-после е намерил пробойна в защитата й, той тръгна бързо към нея, набирайки кураж с всяка следваща стъпка.

— Искам да опитаме, Лекс.

— Не можем да направим нищо, Джеръми.

— Разбира се, че можем — настоя той и заобиколи колата. — Можем да го измислим заедно.

— Не! — извика тя и направи крачка назад.

— Защо?

— Защото ще се омъжа за Родни, разбра ли?

Той спря. Думите й му подействаха като леден душ.

— Какво говориш?

— Снощи след танците той дойде и ние говорихме дълго. Какво ме гледаш? Той е честен, работлив, обича ме и е тук. А ти не си.

Потресен от чутото, той се вгледа в нея с широко отворени очи.

— Не ти вярвам.

Тя го изгледа равнодушно.

— Повярвай — изрече с равен тон.

Джеръми не успя да намери думи, тя му подаде дневника, махна леко с ръка и тръгна назад към колата си, загледана в него, както го бе гледала на гробището.

— Сбогом, Джеръми! — каза накрая и се обърна напред.

Все още вцепенен от шока, той чу двигателя и я видя да му хвърля последен поглед през рамо. Спусна се към колата и сложи ръка на багажника, за да я спре. Но когато автомобилът потегли, остави пръстите си да се плъзнат по мокрия от мъглата метал и се отдръпна, за да й направи път. За миг му се стори, че вижда сълзи в очите й, но после я изгуби от поглед и си помисли, че няма смисъл, че повече няма да я види.

Искаше му се да изкрещи след нея, да я накара да спре. Да й каже, че е готов да остане, защото ако заминаването му означаваше да я загуби, тогава не си струваше, но думите останаха неизречени, колата постепенно набра скорост и зави към главния път.

Той остана загледан след нея в мъглата и не помръдна, преди колата й да се превърне в сянка и от нея да се виждат единствено светлините. След миг изчезнаха и те и звукът от двигателя й заглъхна между дърветата.

20.

Останалата част от деня му мина като насън. Дълбоко наранен и изгарящ от обида, той се качи в колата си и потегли механично след колата на Алвин към Райли. През целия път поглеждаше в огледалото за обратно виждане, а оттам към черния асфалт и задаващите се след него коли с надеждата една от тях да е на Лекси. Тя беше пределно ясна в желанието си да прекрати връзката им, но всеки път, когато зърнеше кола като нейната, той намаляваше скоростта, за да я огледа по-добре. Дистанцията между него и Алвин непрекъснато се увеличаваше. Джеръми знаеше, че трябва да гледа напред и да внимава да не изостава от приятеля си, но погледът му непрекъснато се връщаше назад.

В Райли върна наетата кола, стигна до терминала и се запъти към портала. Минавайки покрай пълните с купувачи магазини и забързаните всеки по своя път хора, отново се запита коя бе причината Лекси с лека ръка да се откаже от тях.

Качи се на самолета с натежала от въпроси глава, седна на мястото си и единствено появата на Алвин успя да го извади от мислите му.

— Благодаря, че се погрижи за мястото на приятеля си — изрече саркастично Алвин. Сложи ръчния си багаж и седна ядосан до него.

— Моля? — примига Джеръми.

— Говоря за местата. Мислех, че си се погрижил, когато си ми запазил билет. Добре че попитах, докато взимах бордната си карта. Иначе трябваше да седя на последния ред.

— Извинявай — измънка Джеръми. — Забравил съм.

— Така си и помислих — изсумтя операторът и се настани удобно. После го погледна и попита по-меко: — Искаш ли да ми кажеш какво става?

Той се поколеба.

— Не знам дали има нещо за разказване.

— Така ми каза и по телефона. Но тогава го взех за добър знак. Мисля, че не бива повече да го задържаш в себе си. Покажи чувствата си, освободи се от вината, търси и ще намериш.

— Може би по-късно.

— Твоя воля — сви рамене Алвин. — Ако не ти се говори, добре. Тогава ще поспя.

Той се облегна назад и затвори очи.

Джеръми се загледа през прозореца и отново се вглъби в себе си. Алвин спа през по-голямата част от полета.

Джеръми взе такси от „Ла Гуардия“. Неистовият шум и забързаният ритъм на града го атакуваха на мига. Бизнесмени с куфарчета бързаха насам-натам, майки дърпаха за ръка малките си деца, а с другата крепяха пазарски торби, миризмата на бензин беше задушаваща, клаксони и сирени на полицейски коли виеха непрекъснато. Всичко беше както обикновено, той бе израснал в този свят и го смяташе за неотменима част от себе си. Но докато гледаше през прозореца на колата, връщайки се бавно към действителността, с изненада установи, че мисли за „Грийнлийв“ и за пълната тишина, която му предлагаше онова място.

Пощенската му кутия беше препълнена с рекламни материали и сметки. Той ги събра и тръгна към своя етаж. Вътре всичко си беше, както го бе оставил. По пода на хола се въргаляха списания, бюрото в кабинета му както винаги не се виждаше от книги, трите бири „Хайнекен“ си стояха в хладилника. Той остави куфара в спалнята, отвори една бира и занесе лаптопа и чантата при бюрото. Те съдържаха цялата събрана през последните няколко дни информация: бележки и копия на статии, цифровата камера с направените от него кадри на гробището, картата и дневника. Започна да разопакова нещата си и изведнъж от чантата му изпадна пакет с пощенски картички. Трябваше му време да се сети, че ги бе купил през първия ден в Бун Крийк. Най-отгоре видя изглед към града от реката. Махна опаковката и започна да ги разглежда. На една от тях се виждаше градският културен дом. Една леко разфокусирана синя чапла стоеше в сянката му. Зад нея, огрени от следобедното слънце, преминаваха рибарски лодки. Той продължи нататък. Към средата на купчинката намери картичка с библиотеката и седна бавно на стола. Съзнанието му извика образа на Лекси. Толкова я обичаше, че му беше трудно да диша.

Не, с това беше свършено, напомни си решително и продължи да разглежда картичките. Видя „Хърбс“, сниман от странен ъгъл, видя и снимка на града от Рикърс Хил. Последната картичка показваше центъра на града и нещо в нея го накара да се взре по-внимателно.

Това беше репродукция на стара черно-бяла снимка на града, какъвто е изглеждал през петдесетте години на миналия век. На преден план беше театърът, добре облечени посетители чакаха на касата за билети. В далечината, на малката зелена площ до главната улица, се виждаше коледно дърво. Няколко двойки се любуваха на украсеното с гирлянди и празнични светлини борче, други се разхождаха, хванати за ръце. Докато разглеждаше картичката, Джеръми си представи как са празнували хората в Бун Крийк преди петдесет години. На мястото на затворените магазини видя тълпи от жени с разкошни шалове и мъже с шапки. Децата се люлееха на големи люлки.

Загледан в празничната суетня, Джеръми неволно се замисли за Джъркин. Снимката му показа не само миналото на Бун Крийк, но и живота, който кметът се надяваше да осигури отново на съгражданите си. Беше като картина на Норман Рокуел, но с южняшки привкус. Той дълго държа картичката пред себе си, замислен за Лекси и за статията си.

Срещата с продуцентите беше определена за вторник следобед. Нейт се видя с Джеръми малко преди уговорения час в любимия си ресторант „Смит и Воленски“, специализиран в приготвянето на ястия от говеждо месо. Агентът беше развълнуван, че вижда приятеля си, и щастлив, че най-после отново щеше да го скрие под крилото си и да го държи под око. Още със сядането започна да обсъжда снимките на Алвин, описвайки ги като фантастични, „също като онази къща на духовете в Амитивил, но истинско“, и го увери, че телевизионните шефове ще се влюбят в тях. Джеръми остави Нейт да говори, оглеждайки разсеяно обстановката, но когато една тъмнокоса жена с дължина на косата като тази на Лекси стана и напусна заведението, усети буца в гърлото си, извини се и изтича в тоалетната.

Когато се върна, Нейт разглеждаше менюто. Джеръми си поръча студен чай и добави малко захар. Погледна набързо менюто и обяви, че ще вземе риба на скара.

— Това е ресторант за говеждо месо — напомни му агентът.

— Знам, но в момента предпочитам нещо по-леко.

Нейт проследи бавно с пръст рибните ястия, сякаш се чудеше, дали и той да не си поръча същото. Но накрая свъси вежди и остави менюто настрани.

— Аз ще си взема една пържола. Цяла сутрин мисля за нея. Та, докъде бяхме стигнали?

— До срещата следобед — напомни му Джеръми и Нейт се наведе към него през масата.

— Значи не са духове, а? По телефона ми каза, че си видял светлините и вече се досещаш откъде идват.

— Така е — кимна Джеръми. — И нямат нищо общо с духове.

— Какво са тогава?

Джеръми извади бележника си и през следващите няколко минути му разказа какво бе научил, започвайки от легендата и описвайки подробно процеса, довел до разкриването на истината. Дори и той се подразни от монотонния си глас. Нейт слушаше внимателно и кимаше на всяка негова дума, но когато свърши, на челото му се появиха тревожни бръчки.

— Фабриката за хартия значи — измърмори. — Надявах се да излезе правителствен експеримент или нещо подобно. Например изпробване на нов военен самолет… знам ли? — Замълча за момент. — Сигурен ли си, че влакът не е на военните? Новинарите обичат да показват военни работи. Секретни програми, оръжия, такива неща. Може да си чул нещо такова, но да не си му обърнал внимание?

— Съжалявам — отвърна с равен тон Джеръми. — Става дума просто за светлина, която се отразява във влака. Няма нищо друго.

Джеръми трябваше да признае, че щом станеше дума за истории, Нейт имаше по-добра интуиция от редакторите на списанието му.

— Не е много — стисна устни агентът. — Успя ли да разбереш коя от трите версии на легендата е вярна?

Той поклати глава.

— Изобщо нямах възможност да потвърдя съществуването на тази Хети Дабилът. Като изключим легендата, името й не се споменава в нито един документ. А Уотс Ландинг отдавна не съществува.

— Виж, не че ти се меся, но ако искаш от тази трънка да изскочи заек, трябва да се понапънеш малко и да ги убедиш. Ако ти не покажеш ентусиазъм, не можеш да очакваш от тях. Прав ли съм или не? Разбира се, че съм прав. Хайде, бъди честен с мен. Открил си и още нещо, нали?

— Откъде го измисли?

— Алвин ми каза — изплю камъчето Нейт. — Когато дойде да остави техниката, го попитах, просто да добия впечатление за цялата работа, и той ми каза, че си открил друго интересно нещо.

Лицето на Джеръми остана безизразно.

— Така ли каза?

— Точно това му бяха думите — отвърна Нейт, доволен от развитието на разговора. — Но не сподели за какво става дума. Зависело от теб. Това ми подсказа, че работата е дебела.

Загледан в приятеля си, Джеръми имаше чувството, че дневникът в чантата му прогаря кожата й. Нейт се заигра с вилицата си, завъртя я с пръсти в едната посока, после в другата.

— Ами… — започна, усещайки, че времето за решения изтича.

Нейт го погледна нервно и се наведе към него.

— Слушам те.

След срещата Джеръми се върна в апартамента си, отиде до прозореца и се загледа разсеяно в света навън. Там вилнееше истинска снежна буря, под светлините на уличните лампи снежинките танцуваха лудешки хипнотичен танц.

Срещата бе започнала обещаващо; Нейт се бе развихрил до такава степен, че щом видяха заснетите кадри, продуцентите ахнаха. После Джеръми им разказа легендата за Хети Дабилът и щом забеляза нарастващия им интерес, навлезе в подробности за самото разследване. Представи им факти за по-раншни проучвания и докато говореше, видя, че шефовете започнаха да се споглеждат. Те вече обмисляха в коя част на шоуто да го включат.

Но същата вечер, докато седеше сам в апартамента с дневника в скута си и си припомняше последната част от срещата, разбра, че тази история няма да види бял свят. Мистерията на гробището в Бун Крийк приличаше на вълнуващ роман, но накрая не се случваше нищо.

Решението беше прекалено просто, прекалено категорично и на сбогуване той усети разочарованието на продуцентите. Нейт обеща да им се обади, те също, но Джеръми знаеше, че няма да има други разговори.

Колкото до дневника, той го запази, не спомена за него дори и на Нейт.

Джеръми въздъхна дълбоко и набра номера на кмета Джъркин. Предложението му беше просто: Бун Крийк трябваше да спре да обещава на участниците в историческата обиколка из града среща с призраци в гробището. Думата „призрак“ и „духове“ трябваше да изчезнат от рекламната брошура, както и всякакви намеци за свръхестествената природа на светлините. Но историческата легенда можеше да остане и посетителите да приемат, че наблюдават нещо изключително. Нищо не пречеше туристите да се питат, дали светлините не са духовете на умрелите от легендата, но екскурзоводите не трябваше да им го внушават. Накрая поиска от кмета да изземе тениските и шапките с неподходящите надписи от магазините си.

В замяна му обеща да не споменава нищо за „Седар Крийк“, нито по телевизията, нито в своята колонка или в други медии. Нямаше да издаде намерението на Джъркин да превърне града в призрачна версия на Розуел, Ню Мексико, нито щеше да каже на някого, че той е знаел истината.

Кметът прие предложението му. Джеръми затвори, веднага набра Алвин и го закле да си мълчи.

21.

След неуспешната среща с продуцентите от телевизията Джеръми се опита да се върне към предишния си живот. Обади се на редактора си в „Сайънтифик Американ“ и припомняйки си смътно едно от десетките предложения на Нейт, се съгласи да напише статия за възможната вреда от нисковъглехидратните диети. После се настани пред компютъра, часове наред се рови в интернет и прегледа безброй вестници в търсене на история, която би могла да предизвика интерес. Разочарова се, когато разбра, че с помощта на известна рекламна агенция Клосън бе успял да премине през развихрилата се буря след появата на Джеръми в „Най-гледаното време“ и сега преговаряше за собствено телевизионно шоу. Иронията на ситуацията не остана скрита за него и той прекара останалата част от деня оплаквайки наивността на заблудените вярващи.

Малко по малко Джеръми започна да влиза в крак. Поне така си вярваше. Продължаваше да мисли за Лекси, да се пита, дали се готви за сватбата с Родни, но се опитваше да прогони тези мисли. Те бяха прекалено болезнени, затова се стремеше всячески да се върне към своето ежедневие преди срещата си с нея. В петък вечерта посети едно заведение, но не мина много добре. Вместо да се смеси с тълпата и да се опита да привлече вниманието на застаналата до него жена, той седна на бара, цяла вечер стоя над една бира и си тръгна много по-рано от друг път. На следващия ден отиде да види семейството си в Куинс, но когато зърна братята със съпругите и децата им, отново закопня за онова, което знаеше, че никога няма да има.

В понеделник на обяд отново се разрази снежна буря и седнал на топло вкъщи, той най-после успя да се убеди, че всичко е приключило. Тя не му се обади, той също не я потърси. Няколкото дни, прекарани с нея, вече му се струваха мираж, дори започна да се пита дали са били реални, когато седна на бюрото, прехвърли картичките, извади онази с библиотеката и я закачи с кабарче за стената.

Поръча си китайска храна от ресторанта на ъгъла за трети път през тази седмица, после се облегна назад и се замисли за направения избор. Неволно се запита дали и Лекси обядваше по същото време, но мислите му бяха прекъснати от бръмченето на интеркома.

Той взе портфейла и тръгна към вратата. От интеркома се разнесе женски глас.

— Отворено е. Моля, влезте — каза той, извади една двайсетачка и хвана дръжката на вратата в момента, когато човекът отвън почука.

— Този път сте много бързи — каза. — Обикновено…

Занемя, когато отвори вратата и видя кой стои отпред.

Двамата се вгледаха един в друг. Мина доста време, преди устните на Дорис да се разтегнат в усмивка.

— Изненада! — каза тя.

Той примига невярващо:

— Дорис!

Тя изтупа снега от обувките си.

— Навън е страшна виелица — каза. — Толкова е заледено, че не знаех дали ще успея да се добера дотук. Таксито направо се пързаляше.

Той продължи да се взира в нея.

Тя свали чантата от рамото си и го погледна в очите.

— Ще ме поканиш ли или си решил да ме държиш на вратата?

— О… разбира се, заповядай… — измънка и се отдръпна навътре.

Дорис влезе и остави чантата на масата до вратата. Докато сваляше палтото, огледа апартамента.

— Хубаво е тук — отбеляза и влезе в хола. — По-широко е, отколкото си го представях. Но стълбите са ужасни. Непременно трябва да помислиш за асансьор.

— Да… знам.

Тя спря до прозореца.

— Градът е много красив дори и в бурята. И… оживен. Разбирам защо някои хора искат да живеят тук.

— Дорис… какво правиш тук?

— Дойдох да говоря с теб естествено.

— За Лекси ли?

Тя не отговори веднага. Въздъхна дълбоко, замисли се и накрая кимна:

— И за това.

Той вдигна вежди и тя сви рамене.

— Имаш ли чай? Още не мога да се стопля.

— Но…

— С теб имаме дълъг разговор, момче — изрече твърдо тя. — Знам, че имаш въпроси, но ще трябва да почакаш малко. Та какво каза за чая?

Джеръми отиде в малката кухня и стопли чаша с вода в микровълновата печка. Добави торбичка с чай и я занесе в хола. Дорис вече се бе разположила на дивана. Той й подаде чашата и тя веднага отпи от горещата течност.

— Извинявай, че не се обадих предварително — каза след малко. — Знам, че трябваше да го направя, а да не ти се изтърсвам като гръм от ясно небе, но исках да разговаряме лично.

— Как разбра къде живея?

— Говорих с приятеля ти Алвин. Той ми каза.

— Говорила си с Алвин?

— Да, вчера — отвърна тя. — Оставил телефонния си номер на Рейчъл и тя ми го даде. Обадих му се и той беше така любезен да ми даде адреса ти. Съжалявам, че не можах да се запозная с него, докато бяхте в Бун Крийк. Струва ми се истински джентълмен.

Джеръми разбра, че неангажираният разговор е израз на нейната нервност и реши да не я прекъсва. Разбираше, че тя търси начин да стигне до темата, довела я дотук.

Интеркомът звънна отново и Дорис погледна към вратата.

— Това е обядът ми — обясни Джеръми, ядосан, че ги прекъсват. — Само една минута.

Той стана, натисна интеркома и отвори вратата; докато чакаше, хвърли поглед към Дорис. Тя приглади блузата си и само след секунда прокара отново ръце по нея. Нервността й по някаква причина го успокои. Пое дълбоко въздух и излезе в коридора да посрещне разносвача.

Върна се в апартамента и докато вървеше към кухнята да остави пакета, чу гласа на Дорис зад себе си:

— Какво си поръчал?

— Говеждо с броколи и свинско с пържен ориз.

— Ухае вкусно.

Думите й го накараха да се усмихне.

— Искаш ли да го разделя в две чинии?

— Не искам да те оставям гладен.

— Има достатъчно — отвърна той и извади от шкафа две чинии. — Освен това нали ти ми каза, че обичаш да разговаряш пред чиния с вкусна храна?

Той разпредели храната в чиниите и ги отнесе на масата. Дорис се премести на стола до него.

Джеръми реши да й даде време да започне и двамата се наведоха мълчаливо над чиниите.

— Много е вкусно — каза Дорис. — Сутринта нямах време да закуся и едва сега осъзнах колко съм гладна. Пътуването дотук беше цяло пътешествие. Трябваше да тръгна по тъмно, после се оказа, че полетът ще се забави заради времето. Не се знаеше дали ще можем да излетим. Освен това бях много притеснена. За пръв път се качвам на самолет.

— Аха?

— Просто не съм имала причина. Когато Лекси живееше тук, все ме молеше да дойда, но тогава съпругът ми вече беше много болен и нямаше как да го оставя. После тя се върна. Беше съкрушена. Знам, че я мислиш за много твърда и силна, но това е лицето, което тя иска да покаже на света. Иначе е като всички останали и случилото се с Айвъри я съсипа. — Тя се поколеба за момент. — Разказвала ти е за него, нали?

— Да.

— Страдаше мълчаливо, показваше кураж, но всъщност беше развалина. Не можех да й помогна с нищо. Тя се криеше зад работата си, тичаше напред-назад, разговаряше с хората, бързаше да убеди всички, че е добре. Не можеш да си представиш колко безпомощна се чувствах тогава.

— Защо ми казваш всичко това?

— Защото в момента се държи по същия начин.

Джеръми ровеше с вилицата храната си.

— Не аз приключих връзката ни, Дорис.

— Знам.

— Тогава защо говориш с мен?

— Защото Лекси не иска да ме слуша.

Въпреки напрежението той се засмя.

— Значи ме смяташ за слабия противник, а?

— Не — отвърна тя. — Просто се надявам да не си такъв инат като нея.

— Дори да реша да опитам отново, всичко зависи от нея, нали?

Жената се вгледа в него.

— Наистина ли си мислиш така?

— Опитах се да говоря с нея. Казах й, че ще потърся начин да не прекъсвам връзката ни.

Вместо да отговори, Дорис го попита директно:

— Ти си бил женен веднъж, нали?

— Преди много време. Лекси ли ти каза?

— Не — отвърна тя. — Разбрах го още при първата ни среща.

— Отново свръхестествени способности?

— Нищо подобно. Пролича си от начина, по който се държиш с жените. Ти носиш в себе си една самоувереност, която жените намират за привлекателна. В същото време усетих, че разбираш какво искат те, но по някаква причина се пазиш, не искаш да се отдадеш напълно.

— Какво общо има това с темата?

— Жените обичат приказките. Не всички, разбира се, но повечето от тях израстват с мечтата да намерят мъж, който би рискувал всичко заради тях, да се жертва за любовта си дори и да бъде наранен. — Тя спря и се замисли за момент. — Обожават такива жестове, какъвто направи ти, когато отиде да я търсиш във вилата. Това беше причината тя да се влюби в теб.

— Тя не е влюбена в мен.

— Разбира се, че е влюбена.

Джеръми беше готов да отрече, но само поклати глава.

— Така или иначе, вече няма значение. Тя ще се омъжи за Родни.

Дорис се усмихна леко.

— Няма такова нещо. Но преди да си помислиш, че ти го е казала, за да те отблъсне от себе си, искам да те уверя, че причината е друга. Целта е била да ти покаже, че ето — ти си заминаваш, но тя няма да лежи будна по цели нощи и да чака да я потърсиш. — Дорис замълча, за да му даде възможност да осъзнае чутото, после добави: — Но не мисля, че си й повярвал, нали?

Той се замисли над думите й. Спомни си какво бе казала Лекси за Родни, когато говориха за него. И внезапно осъзна, че наистина не й бе повярвал.

Дорис се пресегна през масата и хвана ръката му.

— Ти си добър човек, Джеръми. И заслужаваш истината. Ето защо дойдох при теб. — Пусна ръката му и стана.

— Трябва да гоня влака. Ако не се върна тази вечер, Лекси ще заподозре нещо. Не искам да знае, че съм идвала при теб.

— Толкова път за един ден! Трябваше да ми се обадиш по телефона.

— Можех. Но исках да те гледам в очите, докато говорим.

— Защо?

— Исках да разбера дали и ти я обичаш.

Тя го потупа по рамото, после тръгна към коридора и взе чантата си.

— Дорис — повика я той.

— Да? — обърна се към него тя.

— Намери ли отговора, на който се надяваше?

Тя се усмихна:

— Въпросът е дали ти си го намерил.

22.

Джеръми започна да обикаля стаята като луд. Трябваше да помисли, да разгледа всички възможности, преди да предприеме нещо.

Прокара ръка по косата си и поклати глава. Нямаше време за колебания. Не и след като знаеше истината. Трябваше да се върне. Да хване първия полет и да я намери. Да говори с нея, да се опита да я убеди, че когато й призна любовта си, беше сериозен като никога досега. Да й каже, че не може да живее без нея и ще направи всичко необходимо, за да са заедно.

И преди застаналата на тротоара Дорис да намери такси, той вече набираше номера на аерогарата. Оттам го оставиха да чака цяла вечност. С всеки момент раздразнението му растеше. Най-после го свързаха и той научи, че последният полет до Райли е след деветдесет минути. Дори и в хубаво време не беше сигурен, че ще хване веднага такси и ще успее, но искаше да опита, иначе трябваше да отложи пътуването си за утре.

Втурна се към гардероба, извади сака, хвърли вътре дънки, две ризи, чорапи и бельо, облече якето, пъхна мобилния телефон в джоба, грабна зарядното и се огледа. Лаптоп? Не, нямаше да има нужда от него. Какво друго?

О, да. Хукна към банята и провери тоалетния си несесер. Сети се за самобръсначката и четката за зъби и ги взе. Угаси лампите, изключи компютъра и грабна портфейла. Установи, че има достатъчно пари да стигне до летището. Засега това беше достатъчно. Забеляза дневника сред другите книжа. Измъкна го и го сложи в сака, отново се огледа, но накрая махна с ръка. Нямаше време за повече. Грабна ключовете от масата до вратата, огледа се за последен път, излезе, заключи и хукна по стълбите.

Спря такси, каза на шофьора, че бърза, настани се отзад с въздишка, надявайки се на късмета си. Дорис беше права: снегът затрудняваше движението и когато заседнаха на моста над Ийст Ривър, той изруга под нос. За да спести време при системите за сигурност, свали колана на дънките и го прибра в сака. Шофьорът го наблюдаваше в огледалото за обратно виждане. По лицето му се четеше отегчение и въпреки че го уверяваше, че бърза, не се напрягаше много. Джеръми стисна зъби. Нямаше да бъде в негова полза, ако го ядосаше.

Минутите течаха. Спряла временно, снежната вихрушка се завъртя отново над града, намалявайки още повече видимостта. До полета оставаха четирийсет и пет минути.

Автомобилите отново забавиха ход и Джеръми погледна с въздишка часовника си. Трийсет и пет минути. След десетина минути стигнаха изхода на летището и се насочиха към терминала.

Най-после.

Преди още да е спряло таксито, отвори вратата и хвърли двайсетачката към шофьора. Влезе в терминала и веднага се насочи към таблото за заминаващите самолети, за да види на кой изход трябва да отиде. Нареди се пред гишето да вземе електронния си билет и хукна към мястото за проверка. Сърцето му се сви, като видя дългата опашка, но в същия момент откриха втори пункт и той реагира бързо. Опашката се раздели на две, половината тръгнаха към новия пропуск, ала той успя да се нареди сред първите.

Самолетът щеше да затвори врати след не повече от десет минути. Преминал през охраната, той се затича. Лавирайки между хората, извади личната си карта и започна да брои порталите. Пристигна плувнал в пот и попита задъхано:

— Успях ли?

— Да, но само защото има малко закъснение — каза момичето на гишето, тракайки по клавиатурата.

Служителят на пропуска го изгледа любопитно.

Най-после получи билета, служителят затвори вратата зад него, а той продължи по ръкава към борда на самолета. Още не можеше да си поеме дъх, когато стъпи на борда му.

— Излитаме след малко. Вие сте последният пътник, така че можете да седнете, където искате — каза стюардесата, докато му правеше място да мине.

— Благодаря — отвърна той и тръгна между седалките. Не можеше да повярва на късмета си. Видя едно място до илюминатора към средата на салона и седна. Докато слагаше сака над главата си, зърна Дорис три реда по-назад.

Погледите им се срещнаха, но тя нищо не каза. Само се усмихна.

Самолетът се приземи на летището в Райли точно в три и половина и Джеръми тръгна с Дорис през терминала. Щом наближиха изхода, той рече:

— Трябва да наема кола.

— Аз ще те откарам. Нали сме в една посока? — Тя го видя, че се колебае, и добави с усмивка: — Ще те оставя ти да шофираш.

Това реши проблема. Щом седнаха, той натисна газта и без да пада под сто и трийсет километра, съкрати тричасовия път с четирийсет и пет минути. Слънцето вече залязваше, когато стигнаха покрайнините на града. Мислеше за Лекси през цялото време и не забеляза как мина времето, нито запомни нещо от пътя. Опита се да упражни думите, които искаше да й каже, и да предугади отговора й, но се отказа, защото нямаше представа как щяха да се развият нещата. Всъщност нямаше значение. Дори и да знаеше, че няма надежда, пак щеше да дойде, защото не знаеше какво друго би могъл да направи.

Улиците на Бун Крийк бяха тихи и пусти.

— Би ли ме оставил у дома? — обърна се към него Дорис.

Той я погледна изненадано и едва сега си даде сметка, че по време на пътуването двамата си бяха разменили не повече от две-три думи. Потънал в мисли за Лекси, беше забравил, че не е сам.

— Ами… колата? Няма ли да ти трябва?

— Ще имам нужда от нея чак утре сутринта. Сега е прекалено студено за нощни разходки.

Джеръми зави по познатия път и спря пред дома й. Сутрешният вестник лежеше пред вратата на малката бяла къща. Луната осветяваше покрива й и бледата й светлина му позволи да види отражението си в огледалото. Мисълта, че само след няколко минути ще се изправи пред Лекси, го накара да прокара инстинктивно пръсти през косата си.

Дорис забеляза нервния жест и го потупа по коляното.

— Всичко ще бъде наред. Можеш да ми вярваш.

Джеръми се усмихна слабо, опитвайки се да скрие съмненията си.

— Ще ми дадеш ли някакъв съвет?

— Не — поклати тя глава. — Вече прие онзи, заради който дойдох в Ню Йорк. Тук си, нали?

Той кимна. Дорис се наведе към него и го целуна по бузата.

— Добре дошъл у дома — каза тихо.

Джеръми направи обратен завой и пое с висока скорост към библиотеката. Лекси му бе казала, че я оставя отворена до седем заради хората, които се отбиват там след работа. Спомена му го в един от техните разговори, но в кой и кога, не можа да си спомни. Не беше ли в деня, когато се срещнаха за пръв път? Или на следващия? Той въздъхна, осъзнавайки, че нуждата да си спомня подробности от историята им беше просто опит да се успокои. Правилно ли постъпи, като се върна? Щеше ли да му се зарадва? С наближаването на библиотеката увереността му започна да се изпарява. За разлика от заспалата, потънала в мъгла картина, която си спомняше от първото си посещение, сега центърът беше ярко осветен. Пред „Лукилу“ имаше пет-шест паркирани коли и още толкова пред пицарията. На ъгъла имаше група младежи. Първоначално си помисли, че пушат, но щом се вгледа, видя, че парата идва от дъха им в студената вечер.

Отново зави и в края на пресечката видя светлините от прозорците на двата етажа на библиотеката. Паркира колата и излезе на тротоара. Пое дълбоко студения зимен въздух, прекоси бързо улицата и отвори вратата.

Във фоайето нямаше никой. Той надникна през остъклената врата на залата на първия етаж, видя хора, но Лекси не беше сред тях. Започна да се оглежда.

Решил, че може да е в кабинета или в залата на втория етаж, той прекоси коридора и изкачи стълбата. Огледа коридора и тръгна към кабинета й. Още отдалече забеляза, че вратата е затворена и отдолу не се процежда светлина. Натисна дръжката, но беше заключено. Провери в голямата зала и тръгна към отдела за редки издания. Там също беше заключено.

Върна се, без да обръща внимание на втренчените в него погледи — хората, естествено, го познаха — и отново слезе на първия етаж. Отправи се към изхода и едва тогава се сети, че трябваше да провери дали колата й е долу. Как можа да не се сети!

„Нерви“ — отвърна един глас в главата му.

Не беше проблем. Щом не беше тук, значи си бе у дома.

Понесла няколко книги в ръка, една от възрастните служителки в библиотеката пресече пътя му. Очите й светнаха, щом го позна.

— Господин Марш! — възкликна изненадано. — Не очаквах да ви видя отново. Какво правите тук?

— Търся Лекси.

— Тя си тръгна преди един час. Мисля, че отиде у Дорис да види какво става. Звъня й няколко пъти, но никой не й отговори.

Джеръми се опита да скрие вълнението си.

— Днес Дорис не е ходила в ресторанта и това я притесни. Опитах се да я убедя, че сигурно има частни поръчки и се занимава с тях, но вие знаете колко се тревожи тя. Прекалено е грижовна. Понякога изкарва Дорис от нерви, но това е нейният начин да й засвидетелства любовта си.

Жената спря, осъзнала изведнъж, че Джеръми не бе обяснил защо е тук. Отвори уста да каже нещо, но той я изпревари:

— Вижте, много ми е приятно да си бъбря с вас, но трябва да намеря Лекси.

— За вашата статия, предполагам? Мисля, че мога да ви помогна. Ключът за отдела за редки издания е у мен и ако ви трябва…

— Не, благодаря, няма да е необходимо.

Той тръгна към вратата. Преди да излезе, чу гласа й:

— Ако дойде, да й кажа ли, че сте я търсили?

— Не — извика през рамо той, — искам да я изненадам.

Джеръми излезе навън и потръпвайки от студ, изтича към колата. Пое по главната улица и се насочи към другия край на града. Небето притъмня съвсем. Над върховете на дърветата се показаха звезди. Бяха толкова много. Сигурно беше прекрасно да ги гледаш от Рикърс Хил. Той зави по улицата на Лекси, видя, че прозорците не светят и колата й не е отпред, и настроението му падна под нулата. Мина бавно покрай къщата, надявайки се да греши.

Не беше в библиотеката, не беше у дома, къде беше, за бога? Ако беше тръгнала към къщата на Дорис, трябва да бе минала покрай него? Той се замисли. Срещна ли друга кола по пътя си? Не си спомняше, а и тогава не му беше до това. Но знаеше със сигурност, че би разпознал нейната при всякакви обстоятелства.

Накрая все пак реши да отиде до дома на Дорис. Премина бързо през града и оглеждайки се за колата й, не усети кога пристигна до бялата къща. Един поглед беше достатъчен да разбере, че баба й вече спи.

Въпреки това той спря за минута пред къщата да помисли къде може да е отишла Лекси. Градът беше малък и възможностите не бяха много. Първата му мисъл беше за „Хърбс“, но веднага си спомни, че вечер ресторантът не работеше. Не беше видял колата й пред „Лукилу“, нито на друго място в центъра. Предположи, че върши нещо рутинно: пазарува, връща видеокасета, взема дрехите си от химическо чистене или…

Изведнъж се сети къде да я намери.

Джеръми стискаше здраво волана. Пътуването му беше към края си, трябваше да се стегне, да се опита да възвърне самообладанието си. Но гърдите му бяха стегнати като в обръч, задъхваше се, както следобеда, когато сядаше на мястото си в самолета. Не беше за вярване, че денят му бе започнал в Ню Йорк с мисълта, че повече няма да види Лекси, а ето го сега в Бун Крийк по следите на невъзможна задача. Скоро напусна главната улица и сви по неосветения път. Опита се да познае каква щеше да бъде реакцията й, когато го види, но скоро се отказа.

Луната къпеше гробището със синкавите си лъчи и надгробните плочи проблясваха в мрака, огрени сякаш от вътрешна светлина. Високата желязна ограда придаваше призрачност на и без това наситената с готическа красота гледка.

Джеръми приближи и веднага откри колата й пред входа. Спря зад нея, излезе навън и се заслуша в пукането на изстиващия двигател. Листата зашумяха под краката му. Той пое дълбоко въздух, постави ръка върху автомобила на Лекси и усети топлината. Явно бе дошла скоро.

Мина през портата и първото нещо, което видя, беше сянката на голямата магнолия. Тръгна към нея, припомняйки си мъгливата нощ, когато бяха тук с Лекси и не можеха да видят пътя пред себе си. От близкото дърво се разнесе бухане на бухал и той забави крачка, но само за момент, после продължи бързо напред. Напусна пътеката и заобиколи една гробница. Вървеше бавно, за да не вдига шум. Скоро стигна до насипа и го изкачи. Луната висеше над него като окачена върху тъмен плащ. Внезапно му се стори, че чува тих шепот, спря за миг и усети как адреналинът му се качва. Тялото му се подготвяше за предстоящото, усещайки, че е тук, за да намери нея, за да намери и себе си. Само трябваше да изкачи малкия хълм и да стигне до гроба на родителите й.

Времето беше дошло. След миг щеше да я види, тя него — също. Финалът на драмата щеше да се разиграе тук, където бе започнала.

Лекси стоеше точно там, където предполагаше, че ще я намери. Окъпано в сребриста светлина, лицето й сияеше. В очите й горяха виолетови пламъчета. Беше с шал и черни ръкавици — и ръцете й в ръкавиците приличаха на сенки. Говореше тихо нещо, но Джеръми не можа да разбере думите. Тя спря внезапно и вдигна очи към него. Погледите им се срещнаха и останаха вплетени един в друг за един дълъг момент. Лекси изглеждаше вцепенена. Мина време, докато се съвземе. Отмести поглед и отново се загледа в гробовете пред себе си. Нямаше как да разбере какво си мисли тя в този момент. Изведнъж почувства, че е направил грешка с идването си тук. Тя не го искаше. Гърлото му се сви болезнено. Беше готов да си тръгне, когато забеляза усмивка на устните й.

— Знаеш ли, не бива да зяпаш по този начин — каза тя. — Жените обичат загадъчните мъже.

Облекчение се разля по цялото му тяло. Той се усмихна и направи крачка напред. Приближи към нея и сложи ръка на кръста й. Вместо да се отдръпне, тя се притисна в него. Дорис се оказа права.

Той си беше у дома.

— Не — прошепна в косата й той. — Жените обичат мъжете да ги следват не само до края на света, но дори и до Бун Крийк, ако се наложи.

Придърпа я към себе си, повдигна лицето й и я целуна с ясното съзнание, че никога няма да я напусне.

Епилог

Сгушени в одеялото, Джеръми и Лекси седяха един до друг и гледаха града под краката си. Беше четвъртък вечер, три дни след пристигането на Джеръми в Бун Крийк. Белите и жълтите светлини, тук-там пръснати с червено и зелено, трептяха. Димът от комините се издигаше на талази към тях. Реката се точеше като течен въглен, отразил в себе си тъмното небе. Фабриката за хартия пръскаше златисти светлинки във всички посоки и огряваше железопътния мост.

Лекси и Джеръми говориха много през тези дни. Тя му се извини за лъжата, че ще се омъжва за Родни, и му призна, че раздялата й с него пред „Грийнлийв“ е бил най-трудният момент в живота й. Описа му каква мъчителна седмица бе преживяла, докато той беше в Ню Йорк. Той й каза, че Нейт е много разстроен от решението му, но редакторите на „Сайънтифик Американ“ нямали нищо против да работи от Бун Крийк, стига при нужда да прескача до Ню Йорк. Но не издаде, че Дорис бе дошла да го види в града. През втората вечер Лекси го бе завела на вечеря у баба си. Дорис го дръпна настрани и го помоли да не казва нищо.

— Не искам да си мисли, че й се меся в живота — каза му тя. — Вярваш или не, но тя мисли, че съм доста досадна.

Джеръми още не можеше да повярва, че е тук с нея, но още по-трудно му беше да повярва, че някога я е напускал. Струваше му се естествено да е с Лекси, сякаш тя беше търсеният цял живот от него дом. Лекси изпитваше същото, но не беше склонна да го приеме в дома си.

— Не искам да давам повод за клюки на хората — упорстваше.

Но той се чувстваше добре в „Грийнлийв“, въпреки че още не бе видял усмивка от Джед.

— Значи мислиш, че работата между Родни и Рейчъл е сериозна? — попита я Джеръми.

— Така изглежда — отвърна Лекси. — Напоследък са все заедно. Появи ли се Родни в „Хърбс“, тя засиява и се изчервява като ученичка.

— Още не мога да преглътна, дето ми каза, че ще се омъжваш за него.

Тя го побутна лекичко с рамо.

— Не искам да говорим повече за това. Вече ти се извиних. И се надявам да не ми го припомняш. Ще съм ти много благодарна.

— Добре де. Но беше добра тема за разговор.

— Защото те прави да изглеждаш добър, а аз лоша.

— Аз наистина съм добър.

Тя го целуна звучно по бузата.

— Вярно е.

Джеръми я притисна до себе си. В същия момент видя една падаща звезда. Двамата останаха мълчаливи за момент.

— Заета ли си утре? — попита той.

— Зависи — отвърна тя. — Какво имаш предвид?

— Обадих се на госпожа Рейнолдс и тя обеща утре да ми покаже няколко къщи. Иска ми се и ти да ги видиш. Аз не познавам града и не ми се иска да попадна на лоши съседи.

Тя го прегърна силно.

— С удоволствие ще дойда.

— Искам да те заведа и в Ню Йорк. Надявам се да намериш време през следващите седмици. Мама настоява да се запознае с теб.

— Аз също искам да се видя с нея. Освен това обичам този град. Там живеят едни от най-прекрасните хора, които познавам.

Джеръми извъртя очи.

Облаците закриха луната. Той се загледа към хоризонта. Задаваше се буря. След няколко часа ураганът щеше да се разрази с пълна сила, но дотогава двамата с Лекси щяха да са в нейния хол, да пият вино и да слушат шума на дъжда.

Лекси се обърна към него и прошепна:

— Благодаря ти, че дойде, Джеръми! Благодаря ти, че си готов да се преместиш тук. Благодаря ти… за всичко.

— Нямах друг избор. Любовта прави странни неща с хората.

— Обичам те — усмихна му се нежно тя.

— Знам.

— Какво „знам“? Няма ли да ми кажеш същото?

— Трябва ли?

— Задължително е. И използвай правилния тон. Трябва да го кажеш сериозно.

Той се засмя. Винаги ли щеше да се грижи за тона му? „Дано“ — помисли си.

— Обичам те, Лекси.

В далечината се чу свирка на влак и Джеръми видя проблясъци в тъмнината. Ако имаше мъгла, гробището щеше да пламне в светлини. Лекси сякаш прочете мислите му.

— Я ми кажи, господин Голям журналист, още ли се съмняваш, че по света стават чудеса?

— Казах го вече, ти си моето чудо.

Тя отпусна глава на рамото му, ръката й потърси неговата.

— Говоря за истински чудеса. Когато се случва нещо, за което никога не си вярвал, че е възможно.

— Не, в такива чудеса не вярвам — каза той. — Винаги има някакво обяснение, стига човек да разрови достатъчно надълбоко.

— Дори и ако чудесата се случват с нас?

Гласът й беше съвсем тих, приличен на шепот и той се вгледа в нея. Светлините на града проблеснаха в очите й.

— За какво говориш?

Тя пое дълбоко въздух.

— Днес следобед Дорис ми каза нещо.

Джеръми продължи да я гледа, без да разбира за какво става дума. Колебанието в очите й бе заменено от въодушевление и трепетно очакване. Тя го гледаше и чакаше да каже нещо, но той не знаеше какво.

В живота си се бе сблъсквал с много необясними неща и бе прекарал дълги години в опит да ги обясни чрез науката, да ги съвмести с нея. Винаги се опираше на реалността, присмиваше се на магията и изпитваше съжаление към наивните вярващи. Но докато гледаше Лекси и се опитваше да осмисли думите й, откри, че познатото чувство за сигурност го напуска.

Този път нямаше да може да обясни магията, нямаше да може и в бъдеще. Тя разбиваше на пух и прах законите на биологията и разклащаше представата му за човека, какъвто си го представяше. Без съмнение науката казваше, че това е невъзможно, но когато тя сложи внимателно ръката му върху корема си, той изведнъж повярва с внезапна убеденост в думите, които не мислеше, че някога ще чуе.

— Ето го нашето чудо — прошепна тя. — Ще бъде момиче.

Content

Никълъс Спаркс
Светлинка в нощта
(книга 1 от "Джеръми Марш")

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

Епилог