Никълъс Спаркс

Дарът на светулките

(книга 2 от "Джеръми Марш")

Тази книга е посветена на Майлс, Райън, Ландън, Лекси и Савана

Пролог

Февруари, 2005 г.

Съществува ли наистина любов от пръв поглед?

Седнал в дневната, той си повтаряше мислено този въпрос. Навярно за стотен път. Навън зимното слънце отдавна беше изгряло. Пред прозореца се стелеше сивкава мъгла. Освен една клонка, която трополеше тихо по стъклото, цареше пълна тишина. Той обаче не беше сам. Стана от канапето и прекоси коридора да я погледне. Размисли дали да не легне до нея и да затвори поне за малко очи. Чувстваше се изморен, но не искаше да заспива сега. Тя се размърда леко и съзнанието му се зарея в спомени. Залута се по пътя, довел го до нея. Какъв е бил преди? Какъв е сега? Привидно тези въпроси изглеждаха лесни. Казва се Джеръми, на четирийсет и две, син е на ирландец и италианка, прехранва се, пишейки статии за списания. Така би отговорил, ако го попитат. И не би излъгал. Чудеше се обаче дали не трябва да добави още нещо. Да спомене ли например, че преди пет години посети Северна Каролина, за да разнищи загадка? Че там се влюби неведнъж, а два пъти? Че красивите спомени са обагрени с тъга и че дори сега не знае кои от тях ще устоят на времето?

Върна се в дневната. Не размишляваше често за миналото, но и не отпъждаше спомените за него. Нямаше как да изтрие тази глава от живота си, както не можеше да промени рождената си дата. Понякога му се приискваше да върне времето и да заличи тъгата, но усещаше, че ако го направи, радостта също ще помръкне. А това бе немислимо.

В най-тъмните дебри на мрака си спомняше най-често за нощта с Лекси в гробището. Нощта, когато зърна призрачните светлини — загадката, довела го тук от Ню Йорк. Тогава обаче осъзна за пръв път колко много означава Лекси за него. Докато чакаха в тъмнината, обвила гробището, тя му разказа повече за живота си. Обясни му, че е осиротяла рано. Джеръми вече го знаеше, но не знаеше, че започнала да сънува кошмари, след като родителите й си отишли. Ужасни, натрапчиви кошмари как вижда смъртта им. Баба й Дорис се видяла в чудо и я довела на гробището да види загадъчните светлини. На малката Лекси те се сторили като приказен небесен дар и тя веднага познала духовете на родителите си. Изпитвала нужда да повярва точно в това и кошмарите повече не я навестили.

Джеръми се трогна от историята й, от загубата, която бе преживяла, и от могъществото на невинната вяра. По-късно същата нощ и той видя светлините и попита Лекси какво са всъщност според нея. Тя се приведе към него и прошепна:

— Родителите ми. Сигурно искат да те видят.

Тогава изпита желание да я прегърне. Отдавна беше разбрал, че именно в този момент се бе влюбил в нея. И оттогава не бе спирал да я обича.

Навън февруарският вятър задуха отново. Сумрачната пелена на мъглата забулваше всичко. Джеръми легна върху канапето, въздъхна изтощено и усети как тежестта на тази година го дърпа назад. Би могъл да прогони образите, но втренчен в тавана, той им позволи да изплуват в ума му. Винаги им позволяваше.

Ето какво се бе случило.

1

Пет години по-рано

Ню Йорк, 2000 г.

— Лесно е — каза Алвин. — Първо срещаш привлекателно момиче, после се виждате известно време, за да се уверите, че възгледите ви са съвместими. Дали ще вземате единодушно важните житейски решения. На чие семейство ще гостувате по празниците, дали искате да живеете в къща или в апартамент, куче ли ще отглеждате или котка, кой ще се къпе пръв в банята сутрин, докато има достатъчно гореща вода. Ако няма разногласия, тогава се жените. Следиш ли ми мисълта?

— Да — отвърна Джеръми.

В хладната февруарска събота Джеръми Марш и Алвин Бърнстейн бяха в апартамента на Джеръми в Уест Сайд. Цял следобед опаковаха багажа му и навсякъде имаше кашони. Някои вече бяха пълни и подредени до стената, готови да ги натоварят във вана. Другите бяха полупразни. Като цяло апартаментът приличаше на място, където тасманийски дявол си е устроил купон и си е тръгнал, след като е опустошил всичко. Джеръми недоумяваше как е успял да събере толкова боклуци — факт, който годеницата му Лекси Дарнъл му натякваше цяла сутрин. Преди двайсет минути Лекси вдигна отчаяно ръце и излезе да обядва с майка му. Джеръми и Алвин останаха сами.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш? — притисна го в ъгъла Алвин.

— Каквото току-що каза.

— Нищо подобно. Объркваш реда. Преминаваш направо към Голямото „да“, преди да си преценил дали сте подходящи един за друг. Почти не познаваш Лекси.

Джеръми натъпка още едно чекмедже дрехи в кашона с надеждата Алвин да смени темата.

— Познавам я…

Алвин събра купчина листове от бюрото му и ги натъпка в същия кашон. Като най-добър приятел на Джеръми, смяташе, че има право да изразява свободно мнението си.

— Опитвам се да съм честен и съм сигурен, че същите мисли измъчват цялото ти семейство. Не я познаваш достатъчно, за да се преместиш там, камо ли да се ожениш за нея. Прекарал си само една седмица с нея. Не е като с Мария. Аз познавах Мария далеч по-добре, отколкото ти познаваш Лекси, помниш ли? Но не дотам, че да се оженя за нея.

Джеръми извади листовете и ги върна върху бюрото. Алвин наистина познаваше бившата му съпруга Мария — още преди Джеръми да се запознае с нея — и двамата бяха приятели и досега.

— И?

— Представи си как аз идвам и ти казвам: „Срещнах едно страхотно момиче и ще си зарежа кариерата, за да се преместя на юг и да се оженя за нея“. Онова момиче, да речем… как се казваше… Рейчъл?

Рейчъл работеше в ресторанта на бабата на Лекси и Алвин хлътна по нея по време на краткия си престой в Бун Крийк. Дотолкова, че дори я покани в Ню Йорк.

— Щях да кажа, че се радвам за теб.

— Моооля те. Забрави ли какво каза, когато мислех да се оженя за Ева?

— Не съм забравил. Но беше различно.

— О, да, разбирам. Мислиш се за по-зрял от мен.

— Да. Освен това Ева не беше от жените, които свиват семейно гнездо.

Алвин призна, че е вярно. Лекси беше библиотекарка в малко южно градче, а Ева имаше студио за татуировки в Джърси. Именно тя беше автор на повечето татуси по ръцете му, както и на пиърсинга по ушите му — украса, благодарение на която той приличаше на бивш затворник. Не това обаче смути Алвин. Приятелят, с когото Ева живееше и за когото бе пропуснала да му спомене, в крайна сметка обрече връзката им на крах.

— Дори Мария смята, че е безумие.

— Казал си й?

— Разбира се. Обсъждаме всичко.

— Радвам се, че си толкова близък с бившата ми съпруга. Но не е нейна работа. Нито пък твоя.

— Опитвам се просто да те вразумя. Пришпорваш нещата. Не познаваш Лекси.

— Защо непрекъснато го повтаряш?

— Ще го повтарям, докато не признаеш, че наистина сте почти непознати.

Алвин — като петимата по-големи братя на Джеръми — не се бе научил да сменя темата. Приличаше на куче, захапало кокал.

— Познавам Лекси.

— Нима? Как е второто й име?

— Моля?

— Чу ме. Кажи ми второто й име.

Джеръми примигна.

— Това пък откъде ти хрумна?

— Не мислиш ли, че би следвало да знаеш, щом ще се жениш за нея?

Джеръми отвори уста да отговори, но осъзна, че наистина не знае. Лекси не му беше казвала, а и той не бе питал. Алвин, усетил, че разколебава заслепения си приятел, продължи упорито:

— Да преминем към някои други елементарни неща. Какво е учила в колежа? Кои са приятелите й от студентските години? Кой е любимият й цвят? Бял хляб ли обича, или пълнозърнест? Кой е любимият й филм? Кой е любимият й писател? Знаеш ли на колко години е точно?

— На трийсетина — прекъсна го Джеръми.

— Трийсетина? Това и аз го знам.

— Почти съм сигурен, че е на трийсет и една.

— Почти сигурен? Чуваш ли се колко нелепо звучиш? Как ще се ожениш за нея, щом не знаеш дори на колко е години!

Джеръми отвори друго чекмедже и го изпразни в нов кашон. Разбираше, че Алвин е прав донякъде, но не искаше да го признае. Пое си дълбоко дъх.

— Мислех, че се радваш, защото най-сетне съм срещнал някого.

— Радвам се. Но не предполагах, че ще напуснеш Ню Йорк и ще решиш да се ожениш. Мислех, че се шегуваш. Тя е прекрасна наистина и ако след година-две все още си влюбен в нея, лично ще те довлека до олтара. Но ти прибързваш безпричинно.

Джеръми се обърна към прозореца. Взря се в сивите, покрити със сажди тухли, обрамчващи практичните правоъгълни прозорци на съседната сграда. Зад тях пробягваха сенки — жена, която говори по телефона, мъж, увит в хавлия, запътил се към банята, друга жена, която глади пред включения телевизор. През цялото време, докато живееше тук, си бяха разменяли само задължителните поздрави и нито дума повече.

— Бременна е — рече най-сетне.

За миг Алвин реши, че му се причува. Изражението на Джеръми обаче му подсказа, че не се шегува.

— Бременна?

— Момиче е.

Алвин се строполи на леглото, сякаш краката му са омекнали.

— Защо не ми каза?

Джеръми сви рамене.

— Тя ме помоли да не казвам на никого засега. Ще си мълчиш, нали?

— Да — обеща зашеметено Алвин. — Разбира се.

— И още нещо.

Джеръми го улови за рамото.

— Искам да ми станеш кум.

Как се бе случило?

Докато на другия ден обикаляха с Лекси търговския център, още се чудеше как да отговори. Не за бременността; тази нощ сигурно щеше да помни до края на дните си. Въпреки увереността, която демонстрираше пред Алвин, понякога му се струваше, че играе роля в популярна романтична комедия, в която всичко е възможно и нищо не е сигурно до финала.

Случилото се не беше обичайно. Всъщност беше съвсем необичайно. Кой отива в малък град да напише статия за „Сайънтифик Америкън“, среща библиотекарката във въпросното градче и се влюбва до ушите в нея за два-три дни? Кой решава да зареже шанса си да води сутрешна телевизионна програма и загърбва живота си в Ню Йорк, за да се премести в Бун Крийк, Северна Каролина — едва забележимо място на картата?

Въпроси, въпроси…

Не го глождеха съмнения, разбира се. Напротив — докато наблюдаваше как Лекси оглежда кутиите с Барбита и конструкторите (искаше да изненада племенниците му с подаръци, за да направи добро впечатление), се чувстваше по-сигурен от всякога, че решението му е правилно. Усмихна се, представяйки си бъдещия им живот. Как вечерят спокойно, как се разхождат дълго ръка за ръка, как се сгушват пред телевизора. Хубави неща, неща, които осмислят живота. Не таеше наивни надежди, че разногласията ще ги подминат, но беше сигурен, че ще преодоляват успешно бурите, защото са създадени един за друг. Предстоеше им безоблачен живот.

Когато обаче Лекси го подмина, втренчена съсредоточено в рафтовете, погледът му се плъзна към друга двойка, застанала пред купчина плюшени играчки. Всъщност тези двамата се набиваха в очи. Бяха на по трийсетина, елегантно облечени; той приличаше на финансист или адвокат, а съпругата му очевидно се застояваше дълго в козметичния салон. Бяха натоварени с половин дузина пликове от половин дузина магазини. Диамантът върху пръста й беше колко мраморно топче — далеч по-голям от годежния пръстен, който току-що беше купил на Лекси. Личеше си, че в такива случаи обикновено ги придружава бавачка. Очевидно бяха в небрано лозе.

Бебето в количката пищеше — писъците му огласяха целия магазин и караха всички да се озъртат. По-големият му брат — на около четири години — крещеше още по-оглушително и се тръшкаше на земята. По лицата на родителите се четеше паника, сякаш са войници, попаднали под ненадеен яростен обстрел. От пръв поглед се забелязваха торбичките под очите и изопнатите им скули. Въпреки безупречната фасада явно бяха на ръба на нервната криза. Майката извади бебето от количката, а съпругът й започна да го потупва по гръбчето.

— Не виждаш ли, че се опитвам да я успокоя? — процеди жената. — Заеми се с Елиът.

Скастреният мъж се наведе към сина си, който риташе и се гърчеше върху пода като обладан от зли духове.

— Млъкни веднага! — каза строго мъжът и разклати показалец.

О, да, помисли си Джеръми. Ще те послуша и още как!

Междувременно Елиът продължи да се гърчи с поморавяло лице.

Дори Лекси спря да тършува из рафтовете и се обърна към семейството. Все едно гледа жена, която си коси моравата по бикини, помисли си Джеръми. Трудно е да пропуснеш такъв спектакъл. Бебето пищеше, Елиът врещеше, съпругата крещеше на бащата да направи нещо, бащата й викаше в отговор, че се опитва.

Около щастливото семейство се бе събрала тълпа. Жените наблюдаваха актьорите със смесица от благодарност и съжаление — благодарни, че не участват в зрелището, ала наясно (от опит) какво точно преживява младата двойка. Мъжете, от друга страна, очевидно изгаряха от желание да избягат от шумотевицата.

Елиът си удари главата в пода и запищя още по-гороломно.

— Тръгваме си! — изкрещя жената.

— Не виждаш ли, че точно това се опитвам да направя! — излая в отговор бащата.

— Вземи го!

— Опитвам се!

Елиът не смяташе да съдейства. Когато баща му най-сетне го сграбчи, той се заизвива като разгневена змия. Замята глава насам-натам и размаха крака. Капки пот избиха по челото на бащата. Лицето му се разкриви от усилието. Елиът, от друга страна, сякаш се уголеми — дребничък Хълк, раздуващ се от яростта.

Родителите някак си съумяха да тръгнат, натоварени с пазарските пликове, като бутаха количката и стискаха в ръце двете си деца. Тълпата се раздели, като че ли Моисей наближава Червено море, и най-после семейството се скри от погледите на зяпачите. Единствено заглъхващите крясъци продължаваха да напомнят за присъствието му.

Публиката се разотиде. Джеръми и Лекси обаче останаха като замръзнали на място.

— Горките хора — обади се той, питайки се ненадейно дали животът му след няколко години ще е като техния.

— Горките хора — съгласи се тя, сякаш споделяше страховете му.

Джеръми се взираше в посоката, откъдето долиташе стихващият вой. Накрая писъците секнаха. Семейството явно беше излязло от магазина.

— Нашето дете няма да прави такива сцени — обяви той.

— Никога. — Съзнателно или подсъзнателно Лекси бе поставила длан върху корема си. — Това определено не беше нормално.

— А и родителите явно нямаха представа какво да правят — добави Джеръми. — Видя ли го как разговаря със сина си? Все едно е на заседание.

— Абсурдно — кимна Лекси. — А как си крещяха? Децата усещат напрежението. Нищо чудно, че родителите не успяха да ги овладеят.

— Бяха абсолютно безпомощни.

— Абсолютно.

— Но защо?

— Сигурно са твърде заети със собствения си живот и не обръщат достатъчно внимание на малките.

Джеръми, все още застинал като истукан, наблюдаваше как последните зяпачи се разотиват.

— Определено не беше нормално — повтори.

— Точно това си мислех.

Добре де, самозалъгваха се. Дълбоко в себе си Джеръми го знаеше. Лекси също го знаеше, но беше по-лесно да се преструват, че никога няма да попаднат в такова положение. Понеже ще са по-подготвени. По-всеотдайни родители. По-съпричастни и по-търпеливи. По-любящи.

А детето… е, малката щеше да се чувства прекрасно в атмосферата, с която той и Лекси щяха да я обграждат. Нямаше никакво съмнение. Като бебе ще спи по цяла нощ; щом отрасне, ще проговори рано и ще проявява сръчност над средностатистическата. Щеше да премине с апломб през минното поле на юношеството — без да докосва наркотици, без да поглежда филми, забранени за непълнолетни. Настъпеше ли часът да напусне дома, щеше да е със съвършени обноски, да се е дипломирала с високи оценки, отварящи й вратите на „Харвард“, където ще стане шампион по плуване на студентската олимпиада и на всичкото отгоре през лятото ще намира време да работи в хуманитарни организации.

Джеръми даде простор на въображението си, но накрая раменете му увиснаха сконфузено. Нямаше никакъв опит в отглеждането на деца, но разбираше, че едва ли е толкова лесно. Освен това изпреварваше много събитията.

След час седяха в такси, впримчени в уличното задръстване на път за Куинс. Лекси прелистваше току-що купената „Какво те чака, когато чакаш дете“, а Джеръми съзерцаваше света през стъклото. Беше последната им нощ в Ню Йорк и родителите му организираха малко домашно тържество, за да се запознае Лекси със семейството. Малко, разбира се, беше относителен термин. Къщата в Куинс щеше да е претъпкана както винаги по празник; щяха да присъстват и петимата му братя с петте си съпруги и общо деветнайсетте си деца. Джеръми очакваше с нетърпение да ги види, но сцената, на която бяха станали свидетели току-що, не излизаше от ума му. Семейството изглеждаше толкова… нормално. Ако не броим умората, разбира се. Запита се дали с Лекси ще стигнат дотам, или животът някак си ще ги пощади.

Може би Алвин беше прав. Отчасти поне. Джеръми обожаваше Лекси — иначе нямаше да й поиска ръката — но не можеше да твърди, че я познава добре. Времето просто не им беше стигнало. Колкото повече размишляваше, толкова повече се убеждаваше колко добре щеше да бъде, ако известно време бяха следвали утъпкания път на другите двойки. Той се беше женил преди и знаеше, че е необходимо време да се научиш да живееш с някого. Да свикнеш с чудатостите му, така да се каже. Всички ги имат, но докато не опознаеш някого, те остават скрити. Запита се какви ли са странностите на Лекси. Ако спи например с една от онези зелени маски, които изглаждат бръчките? Дали ще му е приятно всяка сутрин да се събужда и да вижда зелената маска?

— Защо се умисли? — полюбопитства Лекси.

— Ммм?

— Попитах те за какво си мислиш. Изражението ти е странно.

— О! За нищо!

Тя го изгледа втренчено.

— Нищо или нещо?

Той сбърчи чело.

— Как ти е второто име?

През следващите няколко минути Джеръми зададе въпросите, изредени от Алвин, и научи следното: че второто й име е Мерин; учила е английска филология; най-добрата й приятелка от колежа се казва Сюзън; аленочервеното е любимият й цвят; предпочита бял хляб; смята Джейн Остин за ненадмината писателка и ще навърши трийсет и две на 13 септември. Такива ми ти работи.

Джеръми се излегна доволно в седалката, а Лекси продължи да прелиства книгата. Всъщност не я четеше, по-скоро пробягваше по пасажите, за да се ориентира. Чудеше се дали и в колежа е правила така преди изпит.

Наистина не знаеше много за нея, както му натякваше Алвин. Ала същевременно знаеше важното. Лекси била единствено дете. Отраснала в Бун Крийк, Северна Каролина. Родителите й загинали в автомобилна катастрофа и я отгледали родителите на майка й — Дорис и… и… Трябваше да попита. Както и да е, учила в Университета на Северна Каролина в Чапъл Хил, влюбила се в някой си Айвъри и една година живяла в Ню Йорк, където стажувала в библиотеката на Нюйоркския университет. Айвъри я напуснал заради друга и тя се върнала у дома и станала директор на библиотеката в Бун Крийк, каквато била майка й, преди да умре. След известно време се влюбила в мъж, когото уклончиво наричаше Ренесанса, но той отпътувал и повече не стъпил в града. Оттогава живеела спокойно; от време на време излизала с местния заместник-шериф, докато не се появил Джеръми. И, о, да — баба й Дорис, собственичка на ресторант в Бун Крийк, твърдеше също така, че притежава ясновидска дарба, включително способност да предсказва пола на неродените бебета. Така Лекси беше научила, че детето им ще е момиче.

Това, отбеляза си наум Джеръми, сигурно беше известно на всички жители на Бун Крийк. Но знаеха ли всички, че си отмята косата зад ушите, когато е притеснена? Или че готви страхотно? Или че понякога се усамотява в малка вила близо до фара на нос Хатерас, където се оженили родителите й? Или че освен красива и умна, с виолетови очи, екзотично овално лице и тъмна коса, тя е и прозорлива? Спомни си как веднага разобличи непохватните му опити да я вкара в леглото. Харесваше му, че Лекси никога не го оставя да се измъкне безнаказано, винаги изразява открито мнението си и му се опълчва, когато смята, че той греши. Ала дори тогава излъчва обаяние и женственост. Добавете изкусителния южняшки акцент и факта, че изглежда неотразимо в тесни джинси, и ще разберете защо Джеръми се влюби до полуда.

От друга страна, какво знаеше Лекси за него? Главното в общи линии — че е отрасъл в Куинс, че е най-малкият от шестимата синове в ирландско-италианско семейство и някога мечтаел да стане професор по математика, но осъзнал, че писането му се удава, и в крайна сметка започнал да публикува статии в „Сайънтифик Америкън“, голяма част от които разобличавали „свръхестественото“; че се оженил за Мария, която го напуснала, защото след многократни посещения в гинекологичната клиника и обстойни изследвания лекарят ги уведомил, че Джеръми не може да има деца. Разказа на Лекси как няколко години след това обикаля баровете и излиза с десетки жени, но загърби сериозните връзки, сякаш подсъзнанието му нашепваше, че от него няма да излезе добър съпруг. Лекси знаеше също така как на трийсет и седем Джеръми дойде в Бун Крийк да види с очите си призрачните светлини в местното гробище с надеждата да представи случая в „Добро утро, Америка“, но прекара четири вълшебни дни с нея, завършили с разгорещен спор. След това той отпътува за Ню Йорк, но осъзна, че не може да си представи да живее без нея, и се върна, за да й го докаже. В отговор тя постави дланта му върху корема си и той най-сетне повярва, че се случват чудеса (поне в чудото на бременността, дало му шанс да стане баща — нещо, което смяташе за невъзможно).

Той се усмихна замислен, че от това може да излезе доста добра история. Достойна дори за роман.

В крайна сметка Лекси също се бе влюбила в него. Погледна я и се запита защо. Не се смяташе за отблъскващ, разбира се, но каква притегателна сила събира двама души? Беше писал много статии за причините за привличането и бе способен да обсъжда надълго и нашироко ролята на феромоните, допамина и биологичните инстинкти, но те не обясняваха чувствата му към Лекси. Или нейните към него. Нямаше обяснение. Знаеше само, че си пасват някак си и усещаше как цял живот е пътувал неотменно към нея.

Романтична представа, дори поетична — нещо неприсъщо за него досега. Това вероятно беше още една причина да е сигурен, че тя е Жената. Понеже бе разтворила сърцето и съзнанието му за нови чувства и идеи. Каквато и да беше причината обаче, докато пътуваше в колата с прекрасната си бъдеща съпруга, Джеръми предвкусваше със задоволство бъдещето.

Протегна се и улови ръката й.

Какво значение има, че изоставя дома си в Ню Йорк и поставя кариерата си на заден план, за да заживее насред нищото? Предстои му да се ожени, да свие семейно гнездо, да се подготви за бебето. Нима е толкова трудно?

2

Поиска ръката й на покрива на Емпайър Стейт Билдинг в Деня на свети Валентин.

Банално, но нима всички предложения за брак не бяха изтъкани от клишета? Нямаше кой знае колко варианти. Да е седнал, да е прав, да коленичи, да легне. Да се храни или не, да е вкъщи или другаде, със или без свещи, вино, изгреви, залези и прочее романтични декори. Наясно беше, че все някога, все някъде някой мъж вече ги е използвал, та нямаше смисъл да се притеснява дали Лекси ще се разочарова. Знаеше, разбира се, че някои мъже се престарават — пускат хвърчила, поставят плакати, организират романтични излети. Той обаче беше сигурен, че Лекси не държи на абсолютната оригиналност. Освен това гледката към Манхатън спираше дъха. Оставаше само да не пропусне главното — да обясни защо иска да прекара остатъка от живота си с нея, да й подари пръстена и да изрече въпроса.

Все пак нямаше да я изненада кой знае колко. Не бяха го обсъждали преди, но фактът, че той се мести в Бун Крийк, плюс разговорите за бъдещото им „ние“ („Ще купим кошче, което да сложим до нашето легло“ например, или „Ще гостуваме на родителите ти“) не оставяха съмнение какво предстои. Понеже Джеръми не оспорваше глаголната форма, би могло да се сметне, че Лекси вече кажи-речи му е предложила да се оженят.

Въпреки че не се смая обаче, Лекси очевидно остана доволна. Първият й порив, след като го прегърна и целуна, бе да се обади на Дорис и да й съобщи новината. Разговорът продължи двайсет минути. Джеръми не се изненада. Нямаше нищо против. Въпреки привидното му спокойствие фактът, че тя наистина се съгласи да се омъжи за него, беше удивителен.

Сега, почти седмица по-късно, пътуваха с такси към дома на родителите му. Той забеляза пръстена върху ръката й. Да се сгодиш (а не просто да излизаш с някого) беше следващата голяма стъпка, изпълваща с доволство повечето мъже, включително Джеръми. Например на него му бе позволено да прави с нея неща, забранени за всеки друг на света. Да я целува, да речем. Да се наведе и да я целуне, както си седят в колата. Най-вероятно тя няма да се засегне. Напротив — дори ще й стане приятно. Пробвайте това с непозната и вижте какво ще ви сполети, помисли си Джеръми. Всичко това го караше да се чувства много удовлетворен от стореното.

Лекси, от друга страна, се взираше през прозореца с угрижено изражение.

— Какво има? — попита я.

— Ами ако не ме харесат?

— Ще те харесат. Невъзможно е да не те харесат. А и вече обядва с мама. Каза, че двете сте намерили общ език.

— Да — отвърна тя колебливо.

— Тогава какво те тревожи?

— Ами ако решат, че те обсебвам? Отвеждам те надалеч? — попита тя. — Ако майка ти се държи мило, но дълбоко в себе си роптае?

— Не е така — успокои я той. — Не бой се. Първо, не ме отвеждаш. Аз напускам Ню Йорк, защото искам да съм с теб, и те го знаят. Радват се, повярвай ми. Мама от години ми натяква да се оженя пак.

Лекси сви замислено устни.

— Добре… Но не искам да разбират, че съм бременна.

— Защо?

— Ще останат с погрешно впечатление.

— Бездруго ще научат.

— Знам, но не е необходимо да е тази вечер. Нека първо ме опознаят, да свикнат с мисълта, че ще се женим. За един ден им стигат толкова изненади. Да не говорим, че още не ме познават. Останалото ще отложим за по-нататък.

— Разбира се — съгласи се той. — Както искаш. — Облегна се назад. — Но дори да го спомена неволно, не се притеснявай.

Тя примигна.

— Как така? Да не би вече да си им казал?

Джеръми поклати глава.

— Не, разбира се. Но казах на Алвин.

— Казал си на Алвин? — повтори тя с пребледняло лице.

— Съжалявам. Просто ми се изплъзна от устата. Но не бой се, той ще си мълчи.

След кратко колебание тя кимна.

— Добре…

— Няма да се повтори — обеща Джеръми и я улови за ръката. — Няма причини да се тревожиш.

Тя се усмихна попресилено.

— Лесно ти е да го кажеш.

Лекси се обърна отново към стъклото. Малко ли й бяха грижите, та сега да се безпокои и за това? Толкова ли е трудно да опазиш тайна?

Разбираше, че Джеръми не го е направил нарочно, а и Алвин сигурно щеше да си държи езика зад зъбите. Не това я тревожеше обаче, а фактът, че Джеръми не осъзнава как семейството му може да приеме новината. Предполагаше, че са разумни хора — майка му изглеждаше приветлива жена — и едва ли щяха да я сметнат за развратница, но изненадващата им сватба бездруго щеше да ги смае. Изобщо не се съмняваше. Стигаше само да се постави на тяхно място. Преди шест седмици с Джеръми дори не се познаваха, а сега — като на забързан кадър — вече бяха официално сгодени. Изумително!

А ако на всичкото отгоре научеха, че е бременна?

Е, тогава щяха да проумеят. Щяха да решат, че това е единствената причина Джеръми да се ожени за нея. Няма да му повярват, когато им обяснява, че я обича. Ще кимат и ще повтарят: „Чудесно… чудесно“. Ала щом той и тя си тръгнат, ще обсъдят въпроса като истински задружно старомодно семейство. Нали Джеръми й разказваше как се събират поне два пъти месечно? Не беше наивна. И за какво си говорят семействата? За семейството! Радостни моменти, трагедии, разочарования, успехи… Задружните семейства споделят всичко. Споменеше ли Джеръми за бебето, тя знаеше какво ще последва. Вместо сватбата ще обсъждат бременността й. Ще се питат знае ли Джеръми какво прави? Или още по-лошо — ще си помислят, че някак си го е впримчила.

Възможно бе да греши, разбира се. Нищо чудно да останат очаровани. Нищо чудно всичко да им се стори съвсем в реда на нещата. Може би щяха да повярват, че сватбата и бременността нямат нищо общо, защото такава беше истината. Тогава тя ще размаха ръце като криле и ще полети към вкъщи. Как не!

Не искаше проблеми с роднини — нещо неизбежно, естествено, но защо да се препъват още на старта?

Освен това, колкото и да й бе неприятно да си го признае, ако тя беше от семейството на Джеръми, щеше да изпитва недоверие. Бракът е голяма стъпка за всяка двойка, камо ли за влюбени, които почти не се познават. Майката на Джеръми не я подложи на кръстосан разпит, но очевидно я преценяваше, докато разговаряха, както би направила всяка добра майка. Лекси остави отлично впечатление и накрая жената я прегърна и я целуна за довиждане.

Добър знак, призна Лекси. Или поне добро начало. Семейството нямаше да я приеме веднага в клана. За разлика от другите снахи тя нямаше да е на разположение през уикендите и вероятно щяха да я подложат на нещо като изпитателен срок, докато времето покаже, че Джеръми не е допуснал грешка. Навярно година или две, нищо чудно и повече. Сигурно би могла да ускори процеса с редовни писма и телефонни обаждания…

Отбележи си го в мисления списък, каза си. Да купя листове и пликове.

Ако трябваше да бъде съвсем честна, всъщност дори тя самата се чувстваше стъписана колко бързо се развиват събитията. Наистина ли беше влюбена? Задаваше си този въпрос по десет пъти на ден през последните седмици и винаги си отговаряше по един и същи начин. Да, беше бременна, и да, детето беше негово, но не би се съгласила да се оженят, ако не вярваше, че ще бъдат щастливи заедно.

А те щяха да са щастливи. Щяха, нали?

Питаше се дали Джеръми също е изненадан от бързия развой на нещата. Вероятно. Беше невъзможно да не е. Но изглеждаше по-спокоен от нея. Чудно защо. Дали защото е бил женен? Или понеже той я ухажваше упорито през онази седмица в Бун Крийк. Каквато и да беше причината, Джеръми винаги изглеждаше по-сигурен във връзката им от нея — странно, защото се смяташе за заклет скептик.

Погледна тъмната му коса и трапчинката и видяното й хареса. Спомни си колко привлекателен й се стори още щом го зърна. Какво каза Дорис, след като се запозна с него? Не е такъв, за какъвто го мислиш. Е, рече си, времето ще покаже.

Пристигнаха последни в дома на родителите му. Личеше, че Лекси е нервна, докато вървяха към къщата и когато застанаха пред входната врата.

— Ще те харесат — увери я Джеръми. — Повярвай ми.

— Стой близо до мен.

— Че къде другаде да стоя?

Опасенията на Лекси не се сбъднаха. Всъщност тя се справяше повече от чудесно и въпреки обещанието да не я оставя сама, Джеръми излезе на задната веранда. Скръстил ръце, пристъпваше от крак на крак да се предпази от резливия студ, докато баща му се суетеше край барбекюто. Татко му обичаше да готви на барбекюто, независимо от времето. Като дете Джеръми го беше виждал да изрива снега с лопата от скарата, да изчезва в снежната виелица и да се появява след половин час с поднос пържоли и пласт лед на мястото, където би трябвало да се намират веждите му.

Джеръми предпочиташе да остане вътре, но майка му настоя да прави компания на баща си — нейният начин да го помоли да се погрижи за него. Преди две години баща му бе получил сърдечен удар и макар да се кълнеше, че студът не го плаши, майка му се тревожеше за него. Би го наглеждала лично, но в малкия й дом от кафяв камък се бяха събрали трийсет и петима души и мястото напомняше лудница. Върху печката къкреха четири тенджери, братята му заемаха всички столове в дневната, а племенниците му току нахълтваха при тях и се налагаше да ги отпращат обратно в сутерена. Джеръми надникна през прозореца да се увери, че годеницата му е добре.

Годеница… Странен заряд имаше тази дума. Не беше странно, че има годеница, но в устата на снахите му думата звучеше по-особено. Сигурно я бяха повторили поне сто пъти досега. Още щом влязоха, още преди Лекси да си е свалила якето, София и Ана се спуснаха към тях с въодушевени възгласи:

— Време беше да се запознаем с годеницата ти!

— Как се забавлявахте с годеницата ти?

— Донеси нещо за пиене на годеницата си.

Братята му, от друга страна, се въздържаха да споменават думата.

— Ти и Лекси, а?

— Харесва ли й на Лекси в Ню Йорк?

— Разкажи ми как се запознахте с Лекси.

Сигурно е женска особеност, помисли си Джеръми, понеже и той като братята си още не бе изрекъл думата. Запита се дали да не напише нещо по въпроса, но реши, че редакторът му вероятно ще откаже с довода, че темата е недостатъчно сериозна за „Сайънтифик Америкън“. Макар да обожава статии за НЛО и Голямата стъпка. Вярно, съгласи се Джеръми да изпраща статии за списанието от Бун Крийк, но нямаше да му липсва ни най-малко.

Джеръми потри длани, докато баща му обръщаше поредната пържола. Носът и ушите му бяха почервенели в мразовития въздух.

— Подай ми онзи поднос. Хотдогът е готов.

Джеръми грабна подноса и отиде до баща си.

— Студеничко е тук.

— Студено? Как не! Освен това въглищата ме сгряват.

Баща му — последен екземпляр от застрашен от изчезване вид — още използваше въглища. Една година Джеръми му подари газова скара за Коледа, но тя събираше прах в гаража, докато брат му Том най-сетне не помоли да я вземе.

Баща му започна да трупа сандвичите върху подноса.

— Разменихме си само няколко думи, но Лекси ми се струва симпатична млада дама.

— Така е, татко.

— Е, заслужаваш го. Мария не ми харесваше много. От самото начало усещах нещо гнило.

— Защо не ми каза?

— Ха! Нямаше да ме послушаш. Забрави ли, че си всезнайкото в семейството?

— Мама харесва ли Лекси? Вчера обядваха заедно.

— Харесва я. Смята, че ще те държи в правия път.

— И това е добре?

— Доколкото познавам майка ти, това е повече от комплимент.

Баща му се усмихна.

— Някакъв съвет?

Джери остави подноса и поклати глава.

— Не. Не ти трябват съвети. Пораснал си вече. Сам решаваш. Освен това не съм в състояние да ти помогна много. Женен съм от почти петдесет години, но дори сега понякога недоумявам какво вбесява майка ти.

— Колко успокоително!

— Ще свикнеш. — Баща му прочисти гърло. — Всъщност има едно нещо…

— Какво?

— Две по-точно. Първо — не го приемай лично, ако се ядоса. Всички се гневим, та не си го слагай на сърцето.

— И второ?

— Обаждай се на майка си. Често. Плаче всеки ден, откакто разбра, че ще се местиш. И не прихващай южняшкия акцент. Няма да ти го каже, но от време на време трудно разбирала Лекси.

Джеръми се засмя.

— Обещавам.

* * *

— Не беше толкова зле, нали? — попита Джеръми.

Часове по-късно се връщаха в „Плаза“. Понеже в апартамента му цареше хаос, Джеръми бе решил да си позволят лукса да прекарат в хотел последната нощ в града.

— Беше прекрасно. Имаш страхотно семейство. Разбирам защо не си напуснал града.

— И за в бъдеще ще ги виждам често. Винаги когато идвам в офиса на списанието.

Тя кимна. Очите й обхождаха небостъргачите, върволиците от автомобили, гъмжилото по тротоарите. Бе живяла в Ню Йорк, но беше забравила тълпите, високите сгради, шумотевицата. Толкова различен от мястото, където щяха да живеят, съвсем друг свят. Цялото население на Бун Крийк сигурно щеше да се побере в един-единствен нюйоркски блок.

— Ще ти липсва ли градът?

Той се взря мълчаливо през стъклото, преди да отговори.

— Донякъде — призна. — Но всичко, за което мечтая, е на юг оттук.

И така, след една последна вълшебна нощ в „Плаза“ започна новият им живот.

3

На другата сутрин, когато светлината заструи през пролуката между завесите, миглите на Джеръми запърхаха и той отвори очи. Лекси спеше по гръб, а тъмната й коса бе разпиляна върху възглавницата. Иззад прозорците долиташе боботенето на подранилите автомобили, чиито клаксони вече огласяха Пето авеню.

Лично той смяташе, че не би трябвало да чува нищо. Бе платил баснословна сума за апартамента в хотела и беше редно прозорците да са звукоизолирани. Не че се оплакваше. На Лекси й хареса всичко — високите тавани, старинната ламперия, любезността на келнера, който им донесе ягоди с шоколадова глазура и ябълков сайдер вместо шампанско, дебелите халати и удобните чехли, мекото легло. Всичко.

Докосна я нежно и си помисли колко е красива, легнала до него. Въздъхна облекчено, осъзнал, че не носи грозната зелена маска, която си бе представил вчера. Не носеше и ролки и развлечени пижами, не се размотаваше половин час в банята, както са склонни някои жени. Преди да легне, си наплиска лицето и се среса набързо. После се сгуши до него точно както му харесва.

Ето, познаваше я въпреки опасенията на Алвин. Не знаеше всичко, разбира се, но времето беше пред тях. Щеше да я опознае и тя щеше да го опознае и малко по малко щяха да създадат свой собствен свят. О, щеше да има изненади, естествено — винаги има изненади — но те са нещо неотменно в съвместния живот. С течение на времето тя щеше да познае истинския Джеръми, необременен от необходимостта да впечатлява. С нея той щеше да е себе си; да се размотава по потник и да яде „Доритос“ пред телевизора например.

Сключи ръце зад тила си и се усмихна доволно. Тя щеше да обикне истинското му аз. Щеше, нали?

Намръщи се ненадейно, питайки се дали Лекси знае какво я очаква. Внезапно реши, че да опознае истинското му аз може би не е чак толкова блестяща перспектива. Не беше зъл негодник, но като всички хора имаше… чудатости, с които тя едва ли щеше да свикне бързо. Щеше да разбере например, че винаги оставя тоалетната чиния вдигната. Откакто се помнеше, правеше така, но дали тя щеше да се подразни? Спомни си, че това се оказа голям проблем за една от бившите му приятелки. И какво щеше да си помисли, когато научи, че като цяло се интересува повече от класирането на „Никс“, отколкото от сушите в Африка? Или че — стига да не предизвиква негодуванието на околните — понякога хапва храна, паднала на земята? Това беше истинското му аз, но ако тя не го хареса? Ако намира странностите му за непростими недостатъци? Ако…

— За какво мислиш? — сепна го гласът на Лекси. — Изглеждаш все едно си глътнал буболечка.

Видя, че го наблюдава напрегнато.

— Нали знаеш, че не съм съвършен?

— Моля?

— Предупреждавам те овреме, че имам недостатъци.

Тя се усмихна.

— Нима? Аз пък смятах, че ходиш по вода.

— Не се шегувам. Искам да знаеш какво те чака. Преди да се оженим.

— За да ми дадеш шанс да се откажа?

— Именно… Имам странности.

— Например?

Той се замисли и накрая реши, че е най-добре да започне по-полека.

— Оставям водата пусната, когато си мия зъбите. Не знам защо, просто навик. Не съм сигурен дали мога да го променя.

Стараейки се да изглежда сериозна, тя кимна.

— Това ще го понеса.

— Понякога отварям вратата на хладилника и се застоявам дълго пред него, докато реша какво ми се яде. Знам, че студеният въздух излиза, но не мога да го преодолея. Такъв съм си.

Тя кимна.

— Разбирам. Нещо друго?

Той сви рамене.

— Не ям счупени бисквитки. Ако в пакетчето са останали само натрошени, го изхвърлям. Знам, че е прахосничество, но винаги съм си бил такъв. Вкусът им е различен.

— Ммм… — каза тя. — Трудно ще ми бъде, но ще го преживея.

Джеръми сви устни, питайки се дали да спомене тоалетната седалка. От опит знаеше, че е чувствителна тема за някои жени, и реши засега да я подмине.

— Ще го преглътнеш ли?

— Налага се.

— Наистина ли?

— Абсолютно.

— Ами ако ти кажа, че си режа ноктите в леглото?

— Не прекалявай, драги!

Той се усмихна и я прегърна.

— Обичаш ме, въпреки че не съм съвършен?

— Разбира се.

Удивително, помисли си той.

Двамата наближиха Бун Крийк точно когато подранилите звезди замъждукаха по небосклона. Първата мисъл, споходила Джеръми, беше, че мястото не се е променило никак. Не се изненада. Тук времето сякаш бе спряло преди сто години. Или преди триста. Откакто потеглиха от летище „Рали“, гледката от двете страни на магистралата напомняше безкрайна версия на филм за Дивия запад — порутени ферми и хамбари за тютюн, запустели поля, рехави горички… миля след миля. Прекосяваха, разбира се, по някой град, но дори градовете изглеждаха еднакви.

Но пък Лекси беше до него и това разведряваше картината. Тя беше в добро настроение през целия ден и когато наближиха дома й — не, поправи се той мислено, нашия дом — се развесели още повече. Няколко часа обсъждаха случилото се в Ню Йорк, но по лицето й се изписа истинско задоволство, щом прекосиха река Памлико.

Джеръми си спомни как първия път едва откри мястото. Пропусна отклонението за града и се наложи да спре колата, за да разгледа картата. Щом свърна по главната улица обаче, остана запленен.

Сега поклати глава, поправяйки се наум. Мислеше за Лекси, а не за Бун Крийк. Макар и запазил някакво старинно обаяние като повечето малки градчета, Бун Крийк не беше пленителен. Поне на пръв поглед. Спомни си как тогава му се стори, че градът бавно ръждясва. Магазините едва се сместваха по възкъсата централна улица. Боята по фасадите им се лющеше и въздушните вълни от вановете, профучаващи покрай тях, влошаваха още повече положението. След затварянето на фосфорната мина и на текстилния завод някога процъфтяващият град се бореше за оцеляване и Джеръми се запита дали ще успее да оживее.

Не беше ясно, заключи в крайна сметка. Ала Лекси искаше да е тук и това изчерпваше въпроса. А и ако не броим призрачната атмосфера, градът беше по южняшки живописен с обраслите си с мъх и бръшлян дървета. От кея, където се сливаха Бун Крийк и река Памлико, се виждаха платноходките, плъзгащи се по реката, а според туристическите справочници тукашните азалии и дрянове създаваха „палитра от цветове, сравнима само с огнения есенен листопад“ (каквото и да означава това). Лекси, от друга страна, се кълнеше, че неповторимият дух на града се дължи на хората. Като мнозина жители на малки градчета тя възприемаше съгражданите си като сродници. Джеръми смяташе (но не споделяше мнението си с нея), че всяко семейство си има неколцина смахнати лели и чичовци и този град не прави изключение. Хората тук придаваха на думата „особняк“ нова окраска.

Колата мина покрай таверната „Лукилу“, където местните се събираха надвечер, край пицарията и бръснарницата; зад ъгъла се намираше масивната готическа сграда, където се помещаваше областната библиотека — работното място на Лекси. Когато наближиха „Хърбс“ — ресторанта на баба й Дорис, Лекси поизпъна рамене. По ирония на съдбата именно Дорис бе довела Джеръми в града. Тукашната „ясновидка“ определено принадлежеше към групата на гореспоменатите „особняци“.

Ярко осветените прозорци на „Хърбс“ се виждаха отдалеч. Внушителната сграда във викториански стил се издигаше в края на улицата. Навсякъде около нея бяха паркирани автомобили.

— Нали в „Хърбс“ сервират само закуска и обяд? — учуди се Джеръми.

— Да.

Спомнил си празненството, организирано от кмета в чест на предишното му посещение (което очевидно включваше всички жители на областта), Джеръми застина зад волана.

— Не ми казвай, че чакат нас.

Лекси се засмя.

— Не. Колкото и да е странно, светът не се върти около нас. Днес е третият понеделник от месеца.

— Тоест?

— Градският съвет провежда съвещание. След това играят бинго.

Джеръми примигна.

— Бинго?

Тя кимна.

— Така поощряват хората да посещават съвещанията.

— Аха — отвърна замислено той и се зарече да не прибързва със заключенията. Този свят просто е различен, напомни си. Какво от това, че никой от досегашните му познати не играе бинго?

Забелязала изражението му, Лекси се засмя.

— Не виждаш ли колко коли има? Никой не идваше на събранията, докато не започнаха да играят бинго. Има награди и прочее.

— Нека позная. Идеята е на кмета Джъркин?

— Разбира се — засмя се Лекси.

Кметът Джъркин седеше в дъното на помещението, приклещен между две маси, събрани една до друга. От двете му страни се бяха настанили двама членове на градския съвет — съсухрен адвокат и закръглен лекар. До ъгъла на масата седеше Джед, скръстил ръце и сбърчил вежди. Лицето на огромния мъж (по-грамаден Джеръми не беше виждал) беше почти изцяло скрито от брада и чорлава гъста коса, които му придаваха вид на мамут. Уместно сравнение впрочем, защото освен собственик на „Грийнлийв Котиджис“ — единствения „хотел“ в града — Джед беше и местният препаратор. Цяла седмица Джеръми бе делил стая в „Грийнлийв“ с препарирани версии на знайни и незнайни създания, обитаващи тази част на света.

Останалите в помещението стояха прави, скупчени край масите, където трескаво попълваха картончетата за бинго. Джъркин говореше по микрофона сред пелена от цигарен дим, която се стелеше като мъгла въпреки въртящите се вентилатори, провесени от тавана. Повечето присъстващи носеха гащеризони, карирани ризи и шапки с огромни козирки. Джеръми си помисли, че са си избрали дрехите от един и същи кош в магазина за втора употреба. Облечен в черно от главата до петите — предпочитаният стил на нюйоркчани — внезапно се почувства като Джони Кеш, припяващ кънтри върху подиума на местен панаир.

Въоръжен с микрофона, кметът едва надвикваше гълчавата:

— Б-11… Н-26…

При всяко ново число тълпата ставаше по-шумна. Онези, които не бяха успели да се доберат до маса, използваха за подложка первазите и стените. Сервираха им бухти от царевично брашно, сякаш устремилите се дръзко към победата се нуждаят от нещо мазничко за успокоение на нервите. Лекси и Джеръми си запроправяха път през множеството и зърнаха Дорис да пълни нови кошнички с бухти. В ъгъла Рейчъл — съблазнителната сервитьорка в ресторанта — отпъждаше с ръка цигарения дим. За разлика от Ню Йорк Бун Крийк не гледаше с лошо око на пушенето — всъщност тук цигарите очевидно бяха по-популярни дори от бингото.

— Сватбени звънчета ли чувам? — пропя кметът в микрофона.

Ненадейно изреждането на числа секна и само пърпоренето на вентилаторите нарушаваше възцарилата се тишина. Всички лица в ресторанта се извърнаха към Лекси и Джеръми. През целия си живот Джеръми не беше виждал толкова много цигари, увиснали между нечии устни. После, спомнил си какво правят хората тук, кимна и махна с ръка.

Всички закимаха и му помахаха.

— Направете път… — чу се настойчивият глас на Дорис.

Хората се сместиха да й освободят място и Дорис се появи пред тях. Веднага протегна ръце и прегърна Лекси.

Пусна я, огледа я от главата до петите, погледна към Джеръми и после пак към Лекси. Джеръми усети как всички наоколо правят същото, сякаш участват в семейната среща. Всъщност предвид няколкото педи разстояние, което ги делеше, това не беше далеч от истината.

— Не ви очаквах толкова рано — провлече Дорис с южняшкия си акцент.

Лекси кимна към Джеръми.

— Благодари на Железния крак. Той приема ограничението на скоростта по-скоро за сведение, отколкото като закон.

— Браво, Джеръми! — намигна му Дорис. — А сега ми разкажете за Ню Йорк! Искам да чуя всичко от игла до конец! И да видя пръстена.

Очите на всички се стрелнаха към Лекси. Тя протегна ръка, хората проточиха шии и пристъпиха по-наблизо да виждат по-добре. Джеръми усети нечий дъх върху врата си.

— Бива си го! — каза някой зад него.

— Вдигни ръка, Лекси! — обади се друг.

— Прилича ми на циркон от „Хоум Шопинг“ — констатира женски глас.

Лекси и Дорис сякаш едва сега осъзнаха, че са център на вниманието.

— Шоуто свърши! — заяви Дорис. — Искам да поговоря с внучката си. Освободете ни място!

С разочарован ропот хората се опитаха да се отдръпнат, но нямаше накъде и само запристъпваха от крак на крак.

— Да отидем отзад — предложи Дорис.

Сграбчи Лекси за ръката и я повлече; Джеръми си запроправя път след тях към офиса й зад кухнята.

Щом влязоха, Дорис засипа Лекси с порой от въпроси. Лекси заразказва за Статуята на свободата, за Таймс Скуеър и разбира се, за Емпайър Стейт Билдинг. Колкото по-бързо говореха, толкова по-южняшки звучаха и въпреки старанието си Джеръми изпусна нишката на разговора. Успя да дешифрира, че Лекси е харесала семейството му, но не остана очарован от уточнението, че вечерта приличала на епизод от „Всички обичат Реймънд“, само дето била „шест пъти по-шумна“ и всеки роднина „бил смахнат посвоему“.

— Ясно! Истинска дандания! — каза Дорис. — Покажи ми пак пръстена.

Лекси протегна гордо ръка. Дорис погледна към Джеръми.

— Ти ли го избра?

Джеръми сви рамене.

— С малко помощ.

— Красив е!

В този момент Рейчъл надникна в стаята.

— Здрасти, Лекс. Здрасти, Джеръми. Съжалявам, че ви прекъсвам, но бухтите свършиха, Дорис. Да изпържа ли още?

— Щом трябва… Но ела първо да видиш пръстена на Лекси.

Пръстенът. Жените явно обичат да зяпат пръстени, помисли си Джеръми, както обичат да повтарят думата „годеница“.

Рейчъл дойде при тях. С кестенявата си коса и стройната фигура изглеждаше привлекателна както винаги, но по-изморена. В гимназията Рейчъл била най-добрата приятелка на Лекси; все още бяха близки — в градче с такива размери близостта е неизбежна — но се поотчуждили, когато Лекси заминала в колежа.

— Много е красив — каза Рейчъл. — Честито, Лекси! И на теб, Джеръми! Целият град се вълнува.

— Благодаря, Рейч. Как вървят нещата с Родни? — попита Лекси.

Родни, местният шериф и любител на щангите, вехнел по Лекси още откакто били деца. Не останал никак доволен, че тя се е влюбила в пришълеца от Ню Йорк, но се примирил и започнал да излиза с Рейчъл.

— Вървят…

Приятелката й заби поглед в пода. Лекси я наблюдаваше. Знаеше, че не бива да я пришпорва. Рейчъл отметна кичур коса от челото си.

— Искам да остана да си побъбрим, но в ресторанта е менажерия. Нямам представа защо разрешавате на кмета да организира срещите тук. Бухтите и бингото влудяват хората. Ще се видим по-късно!

Рейчъл излезе и Лекси се обърна към Дорис.

— Добре ли е тя?

— О, заради Родни е — махна с ръка Дорис, сякаш съобщава престаряла новина. — Преди няколко дни се посдърпали нещо.

— Не е заради мен, надявам се.

— Не, разбира се — увери я Дорис, но не успя да убеди Джеръми.

Родни излизаше с Рейчъл, вярно, но Джеръми беше сигурен, че още не е прежалил Лекси. Чувствата, дори в зряла възраст, не отшумяват лесно, а и разпрата очевидно съвпадаше с новината за годежа им.

— Ето ви и вас! — прогърмя гласът на кмета и прекъсна размишленията на Джеръми.

Джъркин, окръглен и плешив, явно страдаше от далтонизъм по отношение на дрехите. Тази вечер носеше морави полиестерни панталони, жълта риза и вратовръзка с ориенталски мотиви. Като изпечен политик, говореше, без да си поема дъх. Беше истински тайфун от думи и сега се развихри с пълна сила.

— Криете се зад кулисите, а? Ако не ви познавах добре, щях да си помисля, че кроите тайни планове за бягство, за да лишите този град от церемонията, която заслужава. — Пристъпи напред, сграбчи ръката на Джеръми и я раздруса енергично. — Радвам се да те видя. Радвам се да те видя — повтори многозначително и продължи. — Представям си ви на осветения градски площад… на стълбите на библиотеката, да речем. Като вдигнем повечко шумотевица, нищо чудно да успеем да доведем и губернатора. Приятели сме и ако съвпадне с кампанията му… е, човек никога не знае.

Втренчи се в Джеръми с повдигнати вежди.

Джеръми прочисти гърло.

— Още не сме обсъждали сватбата, но мислехме за нещо по-дискретно.

— Дискретно? Глупости! Една от най-изтъкнатите ни гражданки се омъжва за истинска знаменитост! Да не би да се случва всеки ден?

— Журналист съм… Не съм знаменитост. Мислех, че вече сме го уточнили…

— Недей да скромничиш, Джеръми. Виждам го като на длан… — Той присви очи, сякаш наистина надзърта в бъдещето. — Днес пишеш статии за „Сайънтифик Америкън“, утре ще водиш собствено публицистично предаване и ще се усмихваш на зрителите от цял свят оттук, от Бун Крийк, Северна Каролина!

— Съмнявам се…

— Мисли дръзко, момчето ми. Ако не съществуваха мечтатели, Колумб нямаше да отплава за Новия свят, а Рембранд нямаше да вземе четката. — Потупа Джеръми по гърба, приведе се и целуна Лекси по бузата. — А ти си по-прелестна от всякога, госпожице Лекси. Годежът определено ти отива, скъпа.

— Благодаря, Том — отвърна Лекси.

Дорис подбели очи и отвори уста да го отпрати, но кметът се обърна отново към Джеръми.

— Да обсъдим един делови въпрос, ако не възразяваш? — Продължи, без да дочака отговор: — Като застъпник на обществения интерес съм длъжен да те попитам дали планираш да напишеш нещо специално за Бун Крийк. Понеже ще живееш тук, имам предвид. Идеята е чудесна според мен. И полезна за града. Знаеш ли например, че три от четирите най-големи сома, уловени във водите на Северна Каролина, са извадени в Бун Крийк? Представяш ли си? Три от четири! Водата тук сигурно има някакви магически свойства.

Джеръми се зачуди какво да отговори. О, издателят му направо ще заподскача от радост! Особено като чуе заглавието „Гигантски сомове се въдят в магически води“. Никакъв шанс. Бездруго рискува достатъчно, напускайки Ню Йорк. Наложеше ли се да съкращават персонала на списанието, той щеше да си тръгне пръв. Не че доходът му беше крайно необходим; печелеше предимно от статиите, които публикуваше в други списания и вестници, а и бе инвестирал добре през годините. Имаше повече от достатъчно да преживява известно време, но рубриката в „Сайънтифик Америкън“ определено обслужваше престижа му.

— Всъщност вече съм написал статиите за следващите седем броя. Не съм решил каква ще е следващата, но ще взема предвид гигантския сом.

Кметът кимна доволно.

— Непременно, момчето ми, непременно. И слушай, искам официално да ви приветствам, че се завръщате у дома. На седмото небе съм, че сте избрали да живеете в нашия град. Сега обаче трябва да се заема пак с бингото. Емет съобщава числата, но едва срича. Ще допусне някоя грешка и ще избухне метеж. Бог знае на какво са способни сестрите Гарисън, ако сметнат, че ги мамят.

— Хората вземат присърце бингото — съгласи се Дорис.

— По-верни думи не съм чувал. Извинете ме. Дългът ме зове.

Извърна се пъргаво — забележително пъргаво, предвид внушителната обиколка на талията му — и излезе от стаята. Джеръми заклати глава. Дорис надникна през вратата да се увери, че никой не идва, и се приведе към Лекси. Посочи корема й.

— Как си?

Докато ги слушаше как обсъждат шепнешком бременността на Лекси, Джеръми се замисли каква ирония крие отглеждането на деца.

Повечето хора осъзнаваха колко е отговорно да имаш и да възпитаваш деца. Наблюдаваше братята си и съпругите им и виждаше как децата променят живота им; край на излежаването в почивните дни, на импровизираните вечери в ресторант. Твърдяха обаче, че това не им пречи, защото са готови на всякакви жертви в името на децата си. В Манхатън Джеръми неведнъж беше ставал свидетел на подобна самопожертвователност. Всички родители, които познаваше, записваха децата си в най-добрите училища, осигуряваха им най-добрите учители по пиано и участие в най-добрите спортни лагери. Заветната цел беше някой ден детето да учи в колеж от Бръшляновата лига.

Тази самопожертвователност обаче не беше ли прикрит егоизъм?

Точно в това се състои иронията, помисли си Джеръми. Все пак да имаш дете не е жизнена необходимост. Не, решението за дете се свежда до две основни неща — то е логическата следваща стъпка във връзката, но същевременно е и тайно желание да създадеш миниатюрна версия на себе си. Сякаш сме толкова специални, че не бива да товарим света с бремето на неповторимото ни „аз“. А другото? Жертвите в името на Бръшляновата лига? Джеръми беше сигурен, че единствената причина едно петгодишно дете да е чувало за Лигата са родителите му и значението, което те й придават. Иначе казано, повечето родители искат не само да пресъздадат себе си, но и да създадат по-добра версия на своя „аз“. Кой родител мечтае след трийсет години да обяснява на събеседниците си на коктейлното парти: „О, Джими се справя чудесно! Освободиха го предсрочно от затвора и почти заряза наркотиците“. Не, те искат да казват: „Освен че стана мултимилионер, Емет току-що защити докторантура по микробиология и «Ню Йорк Таймс» публикува статия как научните му открития са решаваща крачка към откриването на лечение на рака“.

Разбира се, тези съображения не се отнасяха до него и Лекси и Джеръми усети как се възгордява от този факт. Те не бяха типичните бъдещи родители поради простата причина, че бременността не беше планирана. Когато се случи, не мислеха за „малкото си подобие“, а и то не беше логичната следваща стъпка във връзката им, понеже реално погледнато, все още нямаха кой знае каква връзка. Не, тяхното дете бе заченато в красота и нежност, без егоистичните подбуди на другите родители. Което означаваше, че с Лекси са по-безкористни и в дългосрочна перспектива тази безкористност ще предостави на детето им предимство по отношение на приема в Харвард.

— Добре ли си? — попита го Лекси. — Умислен си, откакто си тръгнахме от „Хърбс“.

Наближаваше десет и тя и Джеръми бяха в дома й — малко старо бунгало край горичка от вековни борове. Отвъд прозореца вятърът люлееше върховете на дърветата; лунната светлина посребряваше игличките. Лекси се сгуши на канапето до него. Малка свещичка мъждукаше върху ниската масичка и осветяваше подноса с остатъците от храната, която Дорис им беше приготвила.

— Мислех за бебето — каза Джеръми.

— Така ли? — наклони глава тя.

— Да. Защо? Мислиш, че не се сещам за него?

— Не. Просто ми се стори, че изключи, когато с Дорис заговорихме за нея. И какво си мислеше?

Той я прегърна по-здраво и реши, че е по-добре да не споменава думата „егоизъм“.

— Мислех колко щастливо е бебето, че си има майка като теб.

Тя се усмихна и после го погледна съсредоточено.

— Надявам се дъщеря ни да има като твоите трапчинки.

— Харесваш трапчинките ми?

— Обожавам ги. Но се надявам да наследи моите очи.

— Какво им е на моите?

— Нищо им няма.

— Но твоите са по-хубави? Ако искаш да знаеш, мама обожава очите ми.

— Аз също. Неустоими са. Но не искам дъщеря ни да има изкусителни очи. Та тя ще е бебенце!

Той се засмя.

— Какво друго искаш?

Лекси се втренчи замислено в него.

— Искам да има коса като моята. И нос и брадичка като моите. — Затъкна кичур коса зад ухото си. — И чело като моето.

— Дори чело като твоето?

Тя кимна.

— Между веждите ти има бръчка.

Той я опипа разсеяно с пръст, сякаш не е подозирал за съществуването й.

— Защото се мръщя. — Показа й. — Виждаш ли? Изразява дълбоко съсредоточаване. Размисъл. Не искаш ли дъщеря ти да умее да мисли?

— А ти искаш ли дъщеря ти да има бръчки?

— Хмм… не. Но според теб излиза, че имам само една нищо и никаква трапчинка.

— Какво ще кажеш да вземе и ушите ти?

— Ушите? Никой не обръща внимание на ушите.

— Мисля, че ушите ти са много сладки.

— Така ли?

— Ушите ти са съвършени. Най-съвършените уши на света. Чувала съм хората да говорят колко са прекрасни ушите ти.

Той се засмя.

— Така значи… Моите уши и трапчинки. Твоите очи, нос, брадичка и чело. Нещо друго?

— Най-добре да спрем дотук. Кой знае какво ще кажеш, ако поискам краката й да са като моите. Доста си докачлив в момента.

— Не съм докачлив. Но смятам, че мога да предложа повече от уши и трапчинки. Колкото до краката ми… след тях са се обръщали доста глави, ако искаш да знаеш.

Тя се разкикоти.

— Добре де, добре, вярвам ти. А какво мислиш за сватбата?

— Сменяш темата?

— Все някога трябва да я обсъдим. Сигурна съм, че искаш да внесеш свой принос.

— Предпочитам да се доверя на теб.

— Мислех си за фара? Близо до хижата.

— Сещам се…

Спомни си, че тя говори за фара на нос Хатерас, където се оженили родителите й.

— Национален парк е и ще трябва да поискаме разрешение. За края на пролетта или началото на лятото. Не искам коремът ми да личи на снимките.

— Звучи ми разумно. Нали не бива да разберат, че си бременна? Какво ще си кажат хората?

Тя се засмя.

— Значи нямаш претенции за сватбата? Нещо специално, за което винаги си мечтал?

— Не… Но за ергенското парти имам.

Тя го сръга шеговито с лакът.

— Внимавай! — предупреди го и след малко добави: — Радвам се, че си тук.

— И аз се радвам, че съм тук.

— Кога ще изберем къща?

Поредната рязка смяна на темата отново напомни на Джеръми колко драстично се е променил животът му.

— Моля?

— Кога ще потърсим къща? Знаеш, че трябва да си купим къща.

— Мислех, че ще живеем тук.

— Тук? В това тясно бунгало? Къде ще е кабинетът ти?

— В спалнята за гости. Достатъчно просторна е.

— А бебето? Къде ще спи?

О, да, бебето. Чудно как го забрави за момент.

— Имаш ли нещо предвид?

— Предпочитам да е близо до реката, ако не възразяваш.

— Звучи ми добре.

Тя продължи със замечтано изражение:

— Къща с голяма веранда, уютна, с просторни стаи и високи прозорци, които пропускат слънчевите лъчи. И с ламаринен покрив. Не си живял, ако не си чувал как дъждът ромоли по ламаринен покрив. Най-романтичната музика на света!

— Обожавам романтична музика.

Тя сбърчи чело.

— Много лесно се съгласяваш.

— Забравяш, че от петнайсет години живея в апартамент. Градските мишки се безпокоят за други неща. Дали асансьорът работи например.

— Доколкото си спомням, асансьорът в твоя блок не работеше.

— Тоест знаеш, че не съм придирчив.

Тя се усмихна.

— Е, тази седмица няма да ни остане време. В библиотеката са се натрупали купища документи. Ще трябва да наваксам. Но през почивните дни ще поразгледаме.

— Звучи чудесно.

— А ти какво ще правиш? Докато работя?

— Ще късам цветни листенца и ще копнея за теб.

— Сериозно!

— Е, знаеш. Ще се постарая да вляза в ритъм. Ще включа компютъра и принтера, ще видя дали има бърз достъп до интернет, за да черпя информация. Свикнал съм да подготвям пет-шест статии предварително, за да разполагам с време, ако изникне интересна история. А и издателят ми спи по-спокойно така.

Тя се замисли.

— В „Грийнлийв“ няма бърза интернет връзка. Там нямат дори кабел.

— Кой говори за „Грийнлийв“? Ще се свързвам оттук.

— Най-добре да използваш библиотеката. Искам да кажа… след като ще отседнеш в „Грийнлийв“.

— Защо в „Грийнлийв“?

Тя се измъкна изпод ръката му.

— Къде другаде?

— Тук.

— При мен? — удиви се тя.

— Разбира се — отвърна той, сякаш отговорът е очевиден.

— Но още не сме женени.

— Е, и?

— Знам, че е старомодно, но тук двойките не живеят заедно преди сватбата. Хората ще се мръщят. Ще шушукат, че спиш с мен…

Той се втренчи изумено в нея.

— Но аз наистина спя с теб… Забрави ли, че си бременна?

Тя се усмихна.

— Признавам, че звучи нелогично. Ако зависеше от мен, предпочитам да останеш тук. И, да, знам, че рано или късно ще разберат за бебето. Хората тук умеят да прощават грешките, но това не означава, че е редно да живеем заедно. Ще говорят зад гърба ни и дълго няма да забравят, че сме „живели в грях“. Години наред ще ни описват така. — Тя поклати глава и го улови за ръката. — Знам, че искам много, но ще го направиш ли за мен?

Той си спомни „Грийнлийв“ — порутени дървени бунгала сред мочурище, гъмжащо от отровни змии; Джед — страховитият безмълвен собственик; препарираните животни, красящи всяка стая. „Грийнлийв“. Мили боже!

— Да — отвърна. — Добре. Но… защо „Грийнлийв“?

— Къде другаде? Е, има навес зад ресторанта на Дорис. Май има и баня, но е по-неуютно от „Грийнлийв“.

Джеръми преглътна.

— Джед ме плаши — призна.

— Знам. Той ми каза, когато направих резервацията, но ми обеща да се държи по-мило, понеже вече си съгражданин. Добрата новина е, че ще ползваш отстъпка, понеже ще отседнеш за по-дълго време.

— Късметлия съм! — опита се да се пошегува Джеръми.

Тя прокара показалец по ръката му.

— Ще ти се реванширам. Ако си дискретен, ще ми гостуваш често. И ще ти готвя вечеря.

— Дискретен?

Тя кимна.

— Няма да паркираш колата отпред например. Или ако я паркираш пред къщата, ще си тръгваш преди изгрев-слънце, за да не я видят.

— Защо ми се струва, че пак станах шестнайсетгодишен, който се крие от родителите си.

— Защото точно това ще правиш. Само че тези хора не са склонни да проявяват майчинско великодушие. Напротив.

— Защо тогава ще живеем тук?

— Защото ме обичаш — отвърна тя.

4

През следващия месец Джеръми започна да се приспособява към живота в Бун Крийк. В Ню Йорк първите повеи на пролетта се усещаха през април, но тук се запролетяваше по-рано — около средата на март. Клоните на дърветата напъпиха, студените утрини постепенно станаха хладни, а меките слънчевите дни не изискваха нищо повече от риза с дълги ръкави. Кафявите ливади започнаха да се обагрят в смарагдовозелено, азалиите и дряновете разцъфтяха. Въздухът миришеше на цветя, на борове и сол, а по необятното синьо небе само тук-таме се стелеха пухкави облаци. Градът изглеждаше по-ярък и по-жизнерадостен, сякаш зимното униние е било само лош сън.

Мебелите му най-сетне пристигнаха и ги складираха в бараката на Дорис. Понякога се питаше дали не е по-добре да се премести при тях. Не че не беше свикнал Джед да е единственият му съсед; собственикът на „Грийнлийв“ продължаваше да не обелва нито дума, но от време на време му пишеше съобщения. Трудно се разчитаха и бяха оплескани с… нещо — течност за балсамиране вероятно или друго вещество, с което препарираше създанията — но пък благодарение на него бележките залепваха здраво за вратата, а нито Джед, нито Джеръми се кахъряха за мазните петна по дъските.

Успя да си създаде и някакъв дневен режим. Лекси излезе права — възможността за бърза интернет връзка в „Грийнлийв“ бе изключена, но все пак съумяваше да си провери пощата и да провежда бавно търсене (страниците се зареждаха за около пет минути). Погледнато откъм положителната страна, това му даваше повод да посещава често библиотеката. Понякога се усамотяваха с Лекси в кабинета й, друг път излизаха да обядват, но след час-два тя казваше нещо от рода на: „Искам да съм с теб по цял ден, но ме чака работа“. Той разбираше намека и сядаше пред някой компютър да снове из Мрежата. Агентът му Нейт се обаждаше непрекъснато, оставяше съобщения и питаше дали Джеръми има идеи за бъдеща история, „понеже сделката с телевизията още не е зачеркната“. Като повечето агенти Нейт беше оптимист по неволя. Джеръми отговаряше, че той пръв ще научи плановете му. Не беше измислил история; не бе написал дори статия, откакто заживя на юг. Случващото се му отвличаше вниманието.

Поне така се оправдаваше. Всъщност му хрумнаха няколко идеи, но нищо не излезе от тях. Седнеше ли да пише, мозъкът му сякаш се превръщаше в желе, а пръстите му се вдървяваха. Написваше едно-две изречения, препрочиташе ги критично петнайсетина минути и ги изтриваше. По цели дни пишеше и триеше и накрая не оставаше нито ред. Понякога се чудеше защо клавиатурата го е намразила, но махваше с ръка, защото по-важни неща заемаха мислите му.

Лекси например. И сватбата. И бебето. И разбира се, ергенското парти. Алвин настояваше да уточнят датата още откакто Джеръми бе заминал, но всичко зависеше от управата на парка. Въпреки настойчивото напомняне на Лекси, Джеръми не успяваше да се свърже с някого, който да му помогне. В крайна сметка реши да не отлага повече и каза на Алвин да насрочи партито за последния уикенд на април. Алвин отговори с развълнуван кикот и обещание да организира паметна вечер.

Едва ли щеше да се затрудни. Колкото и да… свикваше с Бун Крийк, градчето не беше Ню Йорк. Измъчваше го носталгия. От самото начало разбираше, естествено, че няма да му е лесно да се приспособи, но все още се удивляваше от липсата на възможности да запълниш свободното си време. В Ню Йорк излизаше от апартамента и след две пресечки влизаше в киносалон с богат избор от филми — от нашумял екшън до артистично френско кино. В Бун Крийк нямаше кино, а най-близкото, във Вашингтон, беше само с три салона, в единия от които целогодишно излъчваха анимационни филми на „Дисни“. В Ню Йорк винаги имаше изобилие от ресторанти с всякаква кухня за всякакво настроение — виетнамска, италианска, гръцка, етиопска; в Бун Крийк изборът се свеждаше до пица в картонена кутия или домашна кухня в „Недс Дайнър“, където всичко беше пържено и въздухът бе наситен с толкова мазнина, че се налагаше да си бършеш челото с платнена салфетка, преди да излезеш. Веднъж чу хората зад тезгяха да обсъждат как се препържва свинската сланина за по-богат вкус и с колко мас и масло е редно да се заливат зеленчуците. Кой друг, ако не южняк ще измисли нездравословно зеленчуково ястие?

Подозираше, че не е съвсем справедлив, но какво да правят младите без ресторанти и кина? Дори да се разхождаш из града означаваше да вървиш пет минути в едната посока и после да се върнеш по обратния път. На Лекси, разбира се, това не й се струваше странно и след работа й стигаше да седи на верандата, да пие сладък чай или лимонада и да помахва на съседите, минаващи по улицата. Ако пък природата реши да съдейства и се извие буря, седенето на верандата включваше трепетно очакване да проблесне светкавица. За да му вдъхне допълнителна увереност, Лекси го уверяваше, че „през лятото има толкова светулки, че прилича на Коледа“.

— Очаквам го с нетърпение — въздишаше Джеръми.

От друга страна, в Бун Крийк той най-сетне осъществи своя отколешна мечта — купи си първата кола.

Наречете го мъжка ексцентричност, но щом осъзна, че ще се мести в Бун Крийк, това беше събитието, което очакваше с най-голямо нетърпение. Не беше спестявал и инвестирал толкова години за нищо! Извади късмет да купи акции на Яху и АОЛ — след като написа статия за бъдещето на интернет — и преди да замине за Бун Крийк, продаде изгодно част от портфолиото си. Предвкусваше всеки момент от покупката — от разлистването на различни автомобилни списания до посещението на автопарка. Представяше си как сяда зад волана и вдишва прословутата миризма на „нова-новеничка кола“. Безброй пъти съжаляваше, че живее в Ню Йорк само защото да притежаваш автомобил в града беше абсолютно ненужно. Жадуваше да се качи в купето на спортен кабриолет с две врати и гюрук и да го подкара по спокойните провинциални пътища. Сутринта, когато с Лекси тръгнаха към автопарка, по лицето му грееше усмивка при мисълта, че е ударил часът да седне зад кормилото на мечтаната кола.

Не беше предвидил обаче как ще реагира тя, когато застанаха пред лъскавия спортен автомобил и той запрокарва благоговейно длан по елегантните му извивки.

— Как ти се струва? — попита я.

Беше сигурен, че и Лекси не може да устои на изкушението.

Тя повдигна объркано вежди.

— Къде ще сложим детското столче?

— Ще използваме твоята кола — отвърна той. — Тази ще е само за нас двамата. За бързи излети до крайбрежието или до планините. Или за екскурзии до Вашингтон през уикендите.

— Моята кола няма да издържи още дълго. Най-добре да вземем нещо за цялото семейство.

— Например?

— Миниван?

Джеръми примигна.

— Няма начин. В никакъв случай. Не съм чакал трийсет и седем години, за да купя миниван.

— Седан?

— Седан? Татко кара седан! Прекалено млад съм за седан.

— Джип? Джиповете изглеждат спортни и хващат окото. И са подходящи за планината.

Той се опита да си представи как ще изглежда зад волана и поклати глава.

— Джиповете са за майки от предградията. На паркинга пред „Уолмарт“ съм виждал повече джипове, отколкото в планините. Освен това замърсяват въздуха повече от обикновените коли, а аз съм загрижен за околната среда.

Улови се за сърцето за по-убедително. Лекси обмисли думите му.

— Какво ще изберем тогава?

— Спортна кола. Представи си колко чудесен ще е животът. Ще летим по магистралите, вятърът ще развява косата ти…

Тя се засмя.

— Все едно си изскочил от реклама. Повярвай ми, разбирам колко ще е страхотно. И на мен ми се иска да имам лъскава фурия като тази. Но признай, че не е практична.

Джеръми я погледна с пресъхнали устни, осъзнал, че мечтата му умира. Лекси беше права, разбира се. Той се помести от крак на крак и си пое дълбоко дъх.

— Коя ти харесва?

— Онази ей там ще е подходяща за семейството — посочи тя седан с четири врати. — В „Справочник на потребителя“ беше отбелязана с „Най-добра покупка“ за сигурност и надеждност. Получаваме и седемдесет мили гаранция.

Икономичен. Практичен. Надежден. Автомобилът отговаряше на всички критерии, призна Джеръми, но сърцето го присви при вида му. Изглеждаше елегантен колкото дървена каруца.

Забелязала изражението му, тя приближи до него и го прегърна.

— Знам, че не мечтаеш за такава кола… Но ако я поръчаме в огненочервено?

Той повдигна вежди.

— С изрисувани пламъци на предния капак?

Тя се засмя отново.

— Ако наистина искаш.

— Не. Исках само да проверя докъде мога да стигна.

Тя го целуна.

— Благодаря. И за твое сведение мисля, че ще изглеждаш много секси зад волана.

— Ще приличам на баща ми.

— Не — възрази тя. — Ще приличаш на единствения и неповторим баща на бебето ни.

Той се усмихна. Разбираше, че тя се опитва да го разведри. Когато след час подписа документите за покупката обаче, провеси нос съвсем мъничко при мисълта какво би могло да бъде.

Като изключим известното разочарование, което изпитваше винаги щом седнеше зад кормилото, животът не беше толкова лош. Понеже не пишеше, разполагаше с непривично много свободно време. От години издирваше истории по цял свят, разследваше всичко — от Снежния човек в Хималаите до Торинската плащаница в Италия — изобличавайки фалшификации, легенди и измислици. Между редовните дванайсет статии годишно за „Сайънтифик Америкън“ сместваше публикации за измамници, мними ясновидци и лечители. Дните му бяха напрегнати, понякога изтощителни и най-често просто безпощадни. Когато живееше с първата си съпруга Мария, постоянното пътуване подклаждаше недоволството й. Тя го молеше неведнъж да загърби свободната практика и да постъпи на работа в някой известен нюйоркски вестник. Навремето не взе на сериозно предложението й, ала сега, хвърляйки поглед назад, се питаше дали не е била права. Необходимостта непрекъснато да издирва теми и да ги представя увлекателно се отразяваше на всички аспекти от живота му. От години беше затрупан с работа от сутрин до вечер. Не можеше да стои със скръстени ръце; винаги четеше, проучваше, пишеше нещо; малко по малко бе изгубил способността да отпочива и дълги периоди от живота му се сливаха в сивота, а годините си приличаха като две капки вода.

Последният месец в Бун Крийк, макар и отегчителен, беше всъщност… ободряващ. Нямаше никакви задължения, а след петнайсет години трескава работа кой би се оплакал от това? Беше като ваканция, непредвидена, но освежителна. За пръв път сякаш от цяла вечност той определяше ритъма на живота си, вместо животът да определя ритъма. Реши, че отегчението е недооценено съзидателно състояние.

Особено му харесваше скуката, когато е с Лекси. Не толкова седенето на верандата, харесваше му да я прегръща, докато гледат баскетболен мач например. С нея се чувстваше уютно; наслаждаваше се на тихите им разговори надвечер и на топлината на тялото й, когато присядаха на върха на Рикърс Хил. Очакваше тези непринудени моменти с въодушевление, което го изненадваше. Най-приятни обаче му бяха сутрините, когато спяха до късно и се събуждаха заедно. Забранен плод, разбира се — тя го позволяваше единствено когато го взимаше от „Грийнлийв“ след работа, за да не зърнат съседите колата му пред къщата й. Тайнствеността обаче само подхранваше удоволствието. Щом станеха, четяха вестника на малката маса в кухнята. Най-често Лекси беше по пижама и чехли. Косата й беше разчорлена, а очите — леко подпухнали от съня. Заструяха ли обаче сутрешните лъчи през прозореца, той виждаше, че няма по-красива жена от нея.

Понякога тя забелязваше, че я гледа, и го улавяше за ръката. Джеръми се зачиташе отново във вестника и докато седяха така, ръка за ръка, вглъбени в собствените си мисли, той се питаше има ли по-голямо щастие на света.

Заеха се и да намерят къща. Понеже Лекси знаеше какво иска, а в Бун Крийк така или иначе нямаше кой знае колко имоти за продан, Джеръми смяташе, че ден-два ще им стигнат да изберат най-подходящата. Ако извади късмет, дори един следобед.

Оказа се, че греши. Незнайно защо три дълги уикенда оглеждаха всички къщи за продан в града. По два пъти. Цялата ситуация по-скоро го обезкуражаваше, вместо да го въодушевява. Обиколките из чуждите къщи сякаш го заставяха да раздава правосъдие. А той беше суров съдник. Градът пазеше историческото си наследство и отвън къщите изглеждаха обаятелни, но вътре двамата с Лекси се сблъскваха с неизбежното разочарование. Все едно влизаха в музей от 70-те. През целия си живот не беше виждал толкова бежови килими, оранжеви тапети и зелени кухненски мивки. Разнасяха се странни миризми — на нафталин и котешки изпражнения, а повечето мебели го караха да сбърчва нос. Дори насън не си беше представял в дневната му да се мъдрят люлеещи се столове, а на предната му веранда да има фотьойли. Но, да, човек се учи, докато е жив.

Причините да се разочароват бяха много, но дори когато нещо им допадаше, то граничеше с абсурда.

— Виж! — възкликна той веднъж. — В тази къща има тъмна стаичка.

— Но ти не си фотограф — отбеляза Лекси. — Няма да промиваш снимки.

— Да, но някой ден може би ще стана.

Или:

— Харесват ми високите тавани — въодушеви се в една къща Лекси. — Винаги съм мечтала за спалня с високи тавани.

— Но спалнята е като кибритена кутийка. Няма как да сместим двойно легло.

— Знам. Но видя ли колко е висок таванът?

В крайна сметка намериха къща. Или по-скоро къща, която харесва на Лекси. Той се колебаеше. Двуетажната тухлена постройка в плантаторски стил с открита веранда с изглед към Бун Крийк се бе задържала на пазара две години и цената беше примамлива — по нюйоркските стандарти се продаваше направо на безценица — но се нуждаеше от сериозен ремонт. Лекси обаче настоя да я разгледат за трети път и госпожа Рейнълдс, брокерката, разбра, че гладната риба е глътнала кукичката. Кльощавата сивокоса дама увери Джеръми със самодоволна усмивка, че ремонтът няма да струва повече от къщата.

— Страхотно — отвърна той, пресмятайки наум дали банковата му сметка ще покрие разходите.

— Не се безпокойте — добави госпожа Рейнълдс. — Къщата е идеална за младо семейство, особено ако се предвиждат деца. Изгодни предложения като това не се срещат под път и над път.

Ако беше толкова изгодна, все някой щеше да я купи за две години, помисли си Джеръми.

Тъкмо формулираше забележка в този дух, когато Лекси се обади от стълбите:

— Може ли да разгледам още веднъж горния етаж?

Госпожа Рейнълдс й отговори с усмивка, предизвикана несъмнено от мисълта, че комисионата й е в кърпа вързана.

— Разбира се, скъпа. Между другото, обмисляте ли да си имате деца? Защото ако е така, трябва да видиш тавана. От него ще излезе чудесна стая за игри.

Госпожа Рейнълдс се качи горе с нея, а Джеръми се запита дали не се е досетила, че с Лекси вече са подминали етапа на обмислянето.

Съмняваше се. Лекси пазеше в тайна бременността си. За нея знаеше само Дорис, което някак си беше успял да преглътне. Само дето напоследък с Лекси разговаряха за много странни неща, които той лично би предпочел тя да споделя с приятелките си. Както си седеше на канапето например, се обръщаше внезапно към него и казваше: „Матката ми ще е уголемена седмици след като родя“, или: „Няма да повярваш, че разкритието на шийката на матката е десет сантиметра“.

Откакто Лекси започна да чете книги за бременни, Джеръми чуваше думите „плацента“, „пъпна връв“ и хемороиди твърде често. Споменеше ли тя още веднъж, че зърната на гърдите й ще се разранят при кърменето — „Дори ще кървят!“ — беше сигурен, че ще се наложи да напусне стаята. Като повечето мъже той имаше само най-обща представа „как расте детето в теб“ и още по-малък интерес; като цяло го интригуваше повече специфичният акт, който задвижва процеса. Него не би отказал да обсъжда, особено ако тя го гледа над ръба на чашата с вино в стая, осветена от свещи, и му говори с напевния си глас.

Проблемът беше, че Лекси подмяташе тези думи като съставки, изписани върху кутия с мюсли, и вместо да се почувства обнадежден, на него по-скоро му призляваше.

Въпросните разговори обаче не помрачаваха вълнението му. Имаше нещо трепетно във факта, че тя носи неговото дете. Изпитваше гордост, че е дал своя принос в продължаването на вида и е изпълнил ролята си на създател на живот — дотолкова, че често му се приискваше Лекси да не го е молила да пази бременността й в тайна.

Вглъбен в мисли, не чу, че тя и госпожа Рейнълдс слизат по стълбите.

— Това е нашата къща! — възкликна грейнала Лекси и го улови за ръката. — Ще я купим ли?

Усети как изпъчва леко гърди, макар че щеше да се наложи да продаде значителна част от портфолиото си, за да изпълни желанието й.

— Както искаш — каза, надявайки се тя да долови възвишения му тон.

Същата вечер подписаха документите; на другата сутрин приеха предложението им. По ирония на съдбата щяха да сключат сделката на 28 април — същия ден, когато Джеръми щеше да отпътува за ергенското си парти в Ню Йорк. Едва по-късно му хрумна, че през последния месец е станал съвсем друг човек.

5

— Още ли не си запазил дата за фара? — попита Лекси.

Изтичаше последната седмица на март и двамата с Джеръми вървяха към колата в края на работния ден.

Тя поклати глава.

— Опитах се — обясни той. — Но не можеш да си представиш колко са недостъпни тези хора. Половината отказват да разговарят с мен, ако не попълня еди-какви си формуляри, а другите, изглежда, през цялото време са в отпуска. Още не съм разбрал дори какво точно следва да направя.

Тя поклати глава.

— Ще мине юни, докато проумееш процедурата.

— Ще измисля нещо — обеща Джеръми.

— Знам. Но не искам да ми личи, а вече наближава април. Не мога да чакам до юли. Панталоните вече ми отесняват. Напълнявам.

Джеръми се поколеба. Съзнаваше, че навлиза в минно поле, където няма желание да се шляе. През последните дни се случваше все по-често. Изречеше ли истината — „Напълняваш, разбира се… нали си бременна?“ — щеше да спи в „Грийнлийв“ поне седем нощи.

— На мен ми се струваш съвсем същата — каза накрая.

Лекси кимна замислено.

— Говори с кмета Джъркин — предложи.

Той я погледна със сериозно изражение.

— Той смята, че си напълняла?

— Не! За фара! Сигурна съм, че ще помогне.

— Добре — съгласи се Джеръми, потискайки напушилия го смях. — Непременно.

Тръгнаха. След няколко крачки тя го побутна шеговито с рамо.

— Не съм напълняла!

— Не си, разбира се.

Както винаги, преди да се приберат вкъщи, провериха как напредва ремонтът.

Щяха да сключат официално сделката едва в края на април, ала собственикът — който беше наследил къщата, но живееше в друг щат — им позволи да започнат ремонта и Лекси се зае ентусиазирано със задачата. Понеже познаваше всички в града — включително дърводелци, водопроводчици, майстори на покриви, бояджии, електротехници — и си представяше как трябва да изглежда обновеният им дом, тя пое отговорността за проекта. Ролята на Джеръми се изчерпваше кажи-речи с подписването на чековете.

Макар че не знаеше какво точно предстои, определено не си го представяше така. Цели взводове работеха в къщата и той си спомняше колко се удиви от постигнатото през първия ден. Кухнята беше изтърбушена; дъските бяха натрупани пред къщата, мокетът и повечето прозорци — свалени. Огромни купчини отпадъци никнеха навсякъде, но оттогава работниците сякаш само местеха купищата насам-натам. Дори през деня, когато идваше да види как напредват, всички се помайваха. Стояха в кръг и пиеха кафе или пушеха на задната веранда, но да работят? Неизменно обясняваха, че очакват доставка или строителния инженер, или пък че са в „кратка почивка“. Работниците, разбира се, получаваха почасова надница и Джеръми винаги се прибираше в „Грийнлийв“, обзет от финансова паника.

Лекси обаче беше доволна от напредъка и забелязваше неща, които винаги му убягваха. „Започнали са да окабеляват горния етаж“, или: „Поставили са новите тръби за водата и ще можем да поставим мивката под прозореца“.

Обикновено Джеръми кимаше:

— Да, забелязах.

Ако не броим чековете за строителните работници, той все още не пишеше нищо, но погледнато от положителната страна, вече проумяваше причината. Умът му не беше блокирал, а се чувстваше претоварен. Толкова много неща се променяха, не само очевидните, но и всякакви дреболии. Като например как се облича. Открай време смяташе, че има вроден нюх за стил, макар и с характерен нюйоркски оттенък. Бившите му приятелки обсипваха с комплименти външния му вид. Четеше модни списания, купуваше си обувки „Бруно Мали“ и италиански ризи. Лекси обаче очевидно не споделяше мнението му и искаше да промени изцяло стила му. Преди два дни го изненада с красиво опакована кутия и Джеръми остана очарован от жеста… докато не видя подаръка.

В кутията имаше карирана риза. Като онези, дето ги носят дърводелците. И дънки „Ливайс“.

— Благодаря — рече колебливо.

Тя го изгледа изпитателно.

— Не ти ли харесват?

— О… харесват ми — излъга той, за да не я обиди. — Много са хубави.

— Не ти вярвам.

— Наистина ми харесват.

— Просто сметнах, че в гардероба ти трябва да има нещо, с което да се впишеш сред момчетата.

— Кои момчета?

— Момчетата от града. Приятелите ти. В случай че… излезеш да играеш покер или да ловиш риба. Или отидеш на лов.

— Не играя покер. Не ходя на лов и на риболов.

Нямам и приятели, осъзна внезапно. Удивително как не бе забелязал.

— Знам — каза Лекси. — Но човек се променя… Такива са заниманията на тукашните мъже. Родни например веднъж седмично играе покер с приятели, а Джед е най-добрият ловец в областта.

— Родни и Джед? — възкликна Джеръми, опитвайки се напразно да си представи как прекарва няколко часа в компанията им.

— Какво им е на Родни и Джед?

— Джед не ме харесва. Както и Родни.

— Глупости! Защо да не те харесват? Но най-добре се посъветвай утре с Дорис.

— Покер с Родни? Лов с Джед? О, готов съм да платя за шоуто! — разкикоти се Алвин в слушалката.

Понеже беше заснел мистериозните светлини в гробището, той знаеше за кого говори Джеръми и още помнеше ясно въпросните особи. Набеждавайки го за мнимо нарушение, Родни бе хвърлил Алвин в ареста след флирта му с Рейчъл в „Лукилу“, а Джед го плашеше, както плашеше Джеръми.

— Представям си го съвсем ясно… Как дебнеш дивеча в гората с обувките „Гучи“ и в елегантна риза…

— „Бруно Мали“ — поправи го Джеръми.

Беше се прибрал в „Грийнлийв“, но мисълта, че не се е сприятелил с никого, продължаваше да го гложди.

— Както и да е — засмя се Алвин. — Звучи страхотно! Градският мишок става селски мишок, за да изпълни желанието на малката си женичка. Нали ще ме извикаш да заснема преобразяването за спомен на идните поколения?

— Ще пропусна фотосесията.

— Но тя е права донякъде. Наистина трябва да си намериш приятели. Което ми напомня… онова момиче, сещаш ли се?

— Рейчъл?

— Да! Виждаш ли я?

— Понякога. Всъщност е почетна гостенка на сватбата, така че и ти ще я видиш.

— Как е тя?

— Излиза с Родни.

— Мускулестият шериф? Заслужава нещо по-добро… Знаеш ли? Хрумна ми нещо. Защо не излизате на двойни срещи? Обяд в „Хърбс“, задушевен разговор с приятели на верандата…

Джеръми се засмя.

— Струва ми се, че ще се приспособиш идеално тук. Наясно си с всички вълнуващи възможности за разтуха.

— Такъв съм си. Господин Адаптация! Ако срещнеш Рейчъл, поздрави я от мен и й кажи, че очаквам с нетърпение да се видим отново.

— Непременно.

— Как върви писането? Обзалагам се, че те сърбят ръцете да подхванеш нова история.

Джеръми се помести неспокойно на стола.

— Де да беше така!

— Не пишеш ли?

— Нито дума, откакто дойдох тук — призна. — Сватбата, къщата и Лекси ангажират цялото ми внимание. Нямам никакво свободно време.

Възцари се мълчание.

— Чакай малко! Изобщо ли не пишеш? Дори за рубриката?

— Да.

— Но ти обичаш да пишеш.

— Обичам. И ще запретна ръкави, щом нещата се поуспокоят.

Джеръми долови скептицизма на приятеля си.

— Добре — рече Алвин след кратка пауза. — Колкото до ергенското парти… ще бъде неповторимо! Всички са на линия и както ти обещах, ще помниш тази нощ до края на дните си.

— Не забравяй обаче — никакви танцьорки! И не искам дами по бельо да изскачат от торта и тем подобни.

— О, хайде! Това е традиция!

— Не се шегувам, Алвин. Влюбен съм.

— Лекси се тревожи за теб — каза Дорис.

Двамата обядваха в „Хърбс“. Повечето клиенти вече се разотиваха и в ресторанта беше спокойно. Както обикновено Дорис настоя да похапнат; мернеше ли го, винаги обявяваше, че Джеръми е „кожа и кости“. Днес го угояваше с пилешки сандвич с ръжен хляб.

— Няма нищо тревожно! — възрази Джеръми. — Промените просто следват една през друга.

— Разбира те. Но тя иска да се почувстваш в свои води тук. Да си щастлив.

— Щастлив съм.

— Щастлив си, защото си с Лекси, и тя го знае. Но иска да обикнеш Бун Крийк като нея. Иска да си тук не само заради нея, а и защото имаш приятели. Защото тук се чувстваш като у дома си. Знае каква жертва направи, напускайки Ню Йорк, но не иска да се чувстваш така.

— Не се чувствам така. Пръв ще й кажа, ако се почувствам. Но… моля те… Родни и Джед?

— Колкото и да не ти се вярва, те са добри момчета. Джед разказва най-смешните истории, които съм чувала. Но, да, ако не споделяш интересите им, те не са подходящите хора. — Тя потупа замислено с показалец брадичката си. — Какво правеше с приятелите си в Ню Йорк?

„Обикалях баровете с Алвин, флиртувах с момичета“, помисли си Джеръми.

— Мъжки работи… — каза. — Гледахме мачове, ходехме да плуваме понякога, размотавахме се. Сигурен съм, че и тук ще си намеря приятели, но в момента наистина съм много зает.

Дорис обмисли отговора му.

— Лекси казва, че не пишеш.

— Не пиша.

— Защото…?

— Не, не — поклати глава Джеръми. — Не защото живея на чуждо място. Писането не е като другите професии — появяваш се в офиса и изпълняваш обичайните задачи. Изисква вдъхновение, идеи, а понякога… понякога идеите пресъхват. Ще ми се да умеех да пускам кранчето, но нейсе! Знам от опит обаче, че рано или късно вдъхновението се завръща.

— Не можеш да измислиш идея?

— Не ми хрумва нищо оригинално. Принтирах стотици страници от компютъра в библиотеката, но се оказа, че вече съм писал по тези теми. Обикновено повече от веднъж.

Дорис се замисли.

— Искаш ли да използваш дневника ми? — попита. — Убедена съм, че няма да повярваш, но може би… Не знам, може да проучиш прочетеното и да напишеш статия.

Дорис твърдеше, че умее да предвижда пола на бебетата и си записваше случаите. Дневникът й съдържаше стотици имена и дати, включително предсказанието за раждането на Лекси.

Джеръми всъщност бе обмислял въпроса. Дорис му беше предлагала неведнъж. Първия път й отказа, понеже знаеше, че способностите й няма как да са действителни, после — защото не искаше убежденията му да помрачат отношенията му с Дорис. Та нали скоро щяха да станат роднини!

— Не знам…

— Слушай! Разгледай дневника и после вземи решение. Не бой се — обещавам ти, че ще понеса славата, ако в крайна сметка напишеш за мен. Не се безпокой. Ще си остана същата чаровна жена. Дневникът е в кабинета ми. Чакай ме тук!

Преди Джеръми да успее да възрази, Дорис стана и тръгна към кухнята. Когато тя се скри от погледа му, входната врата на ресторанта се отвори със скърцане и той видя Джъркин да влиза.

— Джеръми, момчето ми! — възкликна кметът и го тупна по гърба. — Не очаквах да те сваря тук. Мислех, че вземаш проби от водата, за да разбулиш поредната местна загадка.

Сомовете.

— Съжалявам, че ви разочаровах, кмете. Как сте?

— Добре, добре. Но затрупан с работа. Градските дела край нямат. Почти не спя напоследък, но не се тревожи за мен. Стигат ми по час-два сън, откакто ме удари ток преди дванайсет години. Уредът против влага даде накъсо. Водата и електричеството не се съвместяват.

— Чух за това — отвърна Джеръми. — Хей, слушай! Радвам се, че те виждам. Лекси ме помоли да поговоря с теб за сватбата.

Джъркин повдигна вежди.

— Решили сте да приемете предложението ми да се ожените тържествено пред целия град и да поканим губернатора?

— Не. Лекси иска да проведем церемонията при фара на нос Хатерас. Не успявам обаче да се свържа с управлението на парка, за да получа разрешение. Ще ни помогнеш ли?

Кметът се позамисли, после подсвирна тихо.

— Трудна работа — поклати глава. — Държавните власти са костелив орех. Много костелив. Все едно ходиш по минно поле. Някой трябва да ти посочва пътя.

— Затова ми е необходима помощта ти.

— С радост ще ти помогна, но съм много зает с Фестивала на чаплите. Провежда се през лятото и е най-тържественото събитие в града, по-тържествено дори от Деня на историческите паметници. Организираме карнавални шествия за децата, паради, състезания. Търговците разпъват сергии по главната улица. Както и да е… Почетният гост на парада трябваше да е Мирна Джаксън от Савана, но ми се обади, че съпругът й се разболял и няма да успее да участва. Чувал ли си за Мирна Джаксън?

Джеръми напрегна памет.

— Не мисля…

— Известната фотографка Мирна Джаксън?

— Съжалявам — отвърна Джеръми.

— Знаменита жена е — продължи кметът, сякаш не го е чул. — Сигурно най-известната фотографка от Юга. Забележителен творец! Като малка прекара в Бун Крийк едно лято и разчитахме да дойде. Но съпругът й се разболял от рак. Ужасно нещо и всички ще се молим за него, но ни поставя в много трудно положение. Ще ни отнеме време да намерим нов почетен гост. Чакат ме безкрайни разговори по телефона да убеждавам избраниците. Трябва да са известни хора. Жалко, че нямам връзки в света на знаменитостите. Не познавам никого… Освен теб, разбира се.

Джеръми се втренчи в кмета.

— Каниш ме за почетен гост?

— Не, разбира се. Ти вече си гражданин на Бун Крийк. Някой друг… Някой, чието име хората са чували. — Той поклати глава. — Въпреки ненадминатата красота на града ни и чудесните му обитатели не е лесно да доведеш звезда от метрополис в Бун Крийк. Честно казано, тази задача е истинско бреме. Прибави всичко останало около организацията, разправиите с щатската бюрокрация и…

Той замълча, сякаш притиснат под товара на предстоящото. Джеръми разбираше накъде бие кметът. Джъркин караше хората да правят, каквото поиска, внушавайки им, че сами са дали идеята. Беше очевидно, че очаква Джеръми да се нагърби с проблема за почетния гост в замяна на помощта, която ще му окаже за разрешителното. Единственият въпрос беше дали Джеръми ще реши да се включи в играта. Честно казано, нямаше никакво желание, но Лекси настояваше да определят час по-скоро датата за сватбата…

Джеръми въздъхна.

— Бих могъл да помогна. Какво точно искаш?

Джъркин се почеса по брадичката, сякаш съдбата на света зависи от дилемата му.

— Вариантите са много, предполагам. Но трябва да е известно име. Някой, който ще накара града да ахка и да охка и ще привлече тълпи от хора.

— Ще се опитам да намеря някого. Ако ни помогнеш с разрешителното.

— Чудесна идея! Питам се как не ми хрумна. Дай ми минутка да обмисля предложението. — Джъркин забарабани с пръсти по масата. — Добре! Възможно е да се получи. Ако доведеш подходящ човек, имам предвид. Кого например?

— Интервюирал съм мнозина. Учени, професори, Нобелови лауреати…

Кметът клатеше глава.

— Лекари, химици, математици, изследователи, астронавти…

Джъркин го погледна втренчено.

— Астронавти ли каза?

Джеръми кимна.

— Момчетата, които летят със совалките. Преди две години написах статия за НАСА и се сприятелих с неколцина. Ще им се обадя, ако искаш…

— Споразумяхме се! — Джъркин щракна с пръсти. — Вече си представям плакатите: „Фестивалът на чаплата: Космосът застава пред прага ви“. Ще използваме темата навсякъде. Не просто надяждане с пайове, ами надяждане с лунни пайове… Ще пуснем хвърчила като ракети или сателити…

— Пак ли тормозиш Джеръми с нелепата история за сомовете, Том? — прекъсна го Дорис, която дотича от кухнята, стиснала дневника си под мишница.

— Не — отвърна Джъркин. — Той предложи да намери почетен гост за летния парад. Обеща ни истински астронавт! Как ти се струва Космосът като основна тема за фестивала?

— Гениална идея! — възкликна Дорис.

Кметът изпъчи гърди.

— Да, права си. Харесва ми ентусиазмът ти… А ти, Джеръми, коя седмица си избрал за сватбата? През лятото ще е по-трудно заради туристите…

— Май?

— Началото или краят?

— Няма значение. Стига датата да е сигурна. Но колкото по-рано, толкова по-добре.

— Бързаш, а? Е, смятай въпроса за уреден. А аз ще чакам вести за астронавта, щом се свържеш с него.

Джъркин се обърна светкавично и излезе от ресторанта. Дорис се подсмихна и седна срещу Джеръми.

— Хвана те на въдицата, а?

— Не, разбрах какво цели, но Лекси се тревожеше за датата на сватбата.

— Но иначе сте готови?

— Горе-долу. Има известни разногласия — тя иска малка и задушевна церемония, аз й обяснявам, че ако дойде семейството ми, тукашните хотели няма да поберат всички. Искам да дойде Нейт, агентът ми; тя казва, че ако поканим един приятел, трябва да поканим всичките. Такива неща. Но ще се справим. Семейството ми ще прояви разбиране каквото и да решим. Вече обясних на братята ми. Не са на седмото небе, но ще се примирят.

Дорис отвори уста да каже нещо, но Рейчъл влетя през входната врата с подпухнали и зачервени очи. Видя Дорис и Джеръми, подсмръкна и след кратко колебание се запъти към кухнята. Джеръми забеляза колко угрижено я наблюдава Дорис.

— Сигурно има нужда да поговори с някого — предположи той.

— Да отида ли при нея?

— Да. Друг път ще обсъдим сватбата.

— Добре. Благодаря. — Дорис му подаде дневника. — Вземи го. От него ще излезе страхотна история. Няма да намериш никакви трикове, защото всичко е истина.

Джеръми взе дневника и й кимна, двоумейки се дали да го използва.

Десет минути по-късно той вървеше към бунгалото си в „Грийнлийв“, наслаждавайки се на следобедното слънце. Видя офиса на Джед, поколеба се, но свърна натам. Надникна вътре, но Джед го нямаше. Сигурно беше в бунгалото в далечния край на комплекса, където препарираше животните. Джеръми се поколеба отново, но си каза, че няма да е зле да поразчупи леда. А и Лекси се кълнеше, че Джед не е ням.

Тръгна по утъпканата пътека към бунгалото. Миризмата на смърт и разложение го удари в носа дълго преди да влезе вътре.

В средата на стаята имаше дълга дървена маса, покрита с петна. Вероятно от кръв, помисли си Джеръми. По нея се валяха ножове и други инструменти — отвертки, шила, клещи и скалпели. Върху рафтовете покрай стените и в ъглите бяха подредени произведенията на изкуството на Джед. Имаше всякакви създания: от костури до опосуми и сърни. Всички екземпляри се отличаваха с типичния за Джед почерк да ги представя така, сякаш се готвят за нападение. Вляво имаше плот, където очевидно се вършеше основната работа. Той също беше оплескан с петна и Джеръми усети, че му се повдига.

Джед, надянал касапска престилка, обработваше глиган. Погледна към Джеръми и замръзна.

— Здрасти, Джед, как си?

Джед не отговори.

— Рекох да намина и да те видя как работиш. Занаятът ти е удивителен.

Зачака Джед да проговори. Но той го гледаше, сякаш е бръмбар, размазал се върху предното стъкло на колата.

Джеръми не се отказа. Опита се да забрави колко огромен и космат е Джед, че държи нож и не изглежда в блестящо настроение. Продължи:

— Всички са озъбени, оголили нокти, готови за скок. Как успяваш да им придадеш такъв вид? За пръв път виждам такова нещо. В Природонаучния музей в Ню Йорк повечето животни изглеждат дружелюбни. Твоите са като побеснели.

Джед се намръщи. Джеръми усети, че монологът му няма да го изведе на добър край.

— Лекси казва, че си добър ловец — опита се да смени посоката, питайки се защо изведнъж му се струва толкова горещо в стаята. — Аз никога не съм ловувал, разбира се. В Куинс единственият дивеч са плъховете. — Засмя се, но Джед не се засмя. Джеръми усети как тишината го изнервя. — Искам да кажа, по улиците не припкат сърнички. А и да припкаха, сигурно не бих стрелял по тях. Така де, след като гледах „Бамби“ и прочее…

Втренчен в ножа на Джед, Джеръми осъзна, че започва да бръщолеви небивалици, но не успя да спре.

— Това си е мой проблем, разбира се. Не съм против лова… Правата на човека, Втората поправка[1] — одобрявам ги горещо. Така де, ловуването е американска традиция. Прицелваш се и „бум“! Сърничката се прекатурва и размахва крака във въздуха.

Джед прехвърли ножа в другата си ръка, а Джеръми преглътна. Единственото му желание бе са си плюе на петите.

— Е, наминах само да кажа „здрасти“. Успех с… ммм… каквото там правиш. Очаквам с нетърпение да го видя. Някакви съобщения? — Пристъпи от крак на крак. — Не? Добре тогава. Беше ми приятно да си побъбрим.

Джеръми седна зад бюрото в стаята си и се взря в празния екран, опитвайки се да забрави случката с Джед. Отчаяно му се прииска да го осени идея и да започне да пише, но постепенно стигна до извода, че кладенецът е пресъхнал.

Знаеше, че рано или късно това сполита всички писатели. Нямаше магически цяр просто защото всички писатели подхождат към изкуството си по различен начин. Някои пишат сутрин, други следобед, трети — късно нощем. Някои творят на фона на музика, други се нуждаят от абсолютна тишина. Беше чувал как един писател работел гол-голеничък — заключвал се в стаята си и нареждал на асистента си да не му дава дрехите, докато не пъхне пет изписани страници под вратата. Знаеше, че някои гледат един и същи филм отново и отново или пият и пушат до припадък. Джеръми не беше толкова ексцентричен; пишеше когато и където и да е, така че нямаше как да внесе някаква дребна промяна и всичко да си дойде на мястото.

Още не беше се паникьосал, но започваше да се тревожи. От два месеца не бе написал нито ред, но тъй като подготвяха броевете на списанието шест седмици предварително, готовите материали щяха да му стигнат до юли. Тоест все още разполагаше с известно време, преди да си навлече сериозни неприятности със „Сайънтифик Америкън“. За да се прехранва обаче, разчиташе предимно на статиите от свободната практика, а понеже покупката на колата и къщата, а после и чековете за проточилия се ремонт буквално пресушаваха банковите му сметки, не беше сигурен, че може да си позволи дори този антракт. Парите му се топяха като мартенски сняг.

Опасяваше се, че наистина е блокирал. Не беше чак толкова зает, както се оправдаваше пред Алвин и Дорис. Житейските промени също не бяха причината. Все пак успяваше да пише след развода с Мария. В действителност изпитваше необходимост да пише, за да се отвлича. Тогава писането му помагаше да избяга. Но сега? Ако не съумее да преодолее срива?

Щеше да си изгуби работата и да остане без доходи. Как щеше да издържа Лекси и дъщеря си? Щеше да стане „господин Мама“, докато Лекси работи, за да изхранва семейството? Черните мисли го потискаха.

Погледът му спря върху дневника на Дорис. Да приеме ли предложението й? Може би дневникът ще запали отново искрата — свръхестествени елементи, интересна, оригинална тематика. Ако, разбира се, написаното беше вярно. Наистина ли можеше да предсказва пола на бебетата?

Не, реши отново. Нямаше как да е вярно. Дори да е най-великото съвпадение в историята, не можеше да е истина. Невъзможно е да определиш пола на бебето, поставяйки длан върху корема на жената.

Защо тогава той самият така охотно приемаше, че бебето му ще е момиче? Защо и той, и Лекси бяха сигурни? Когато си представяше как го прегръща, то винаги бе увито в розово одеялце. Опита се да си го обясни и стигна до заключението, че всъщност не е чак толкова уверен. Лекси беше сигурна, не той. Той просто приемаше нейното мнение. А фактът, че тя винаги говори за момиченце, засилваше въздействието.

Вместо да размишлява за пола на бебето или да се мъчи да пише, Джеръми реши да изчете любимите си новинарски сайтове в интернет с надеждата нещо да му хрумне. Бавната връзка почти го хипнотизираше, но не се отказа. Посети пет сайта за НЛО, официалния уебсайт за обитавани от духове къщи и сайта на Джеймс Ранди, който също като него се бе посветил на изобличаване на фалшификации и измами. От години Ранди предлагаше възнаграждение от един милион долара на всеки екстрасенс, който се съгласи да докаже способностите си под строг научен контрол. До ден-днешен нито един — включително най-известните, появяващи се редовно по телевизията и публикуващи книги — не бе приел предизвикателството. Веднъж Джеръми отправи подобно предложение в рубриката си (в по-скромни мащаби, разбира се) и резултатът беше същият. Хората, наричащи се екстрасенси, бяха експерти в областта на авторекламата, а не на паранормалното. Джеръми си спомни как написа статия за Тимъти Клосън, „Говорещия с духове“ — последната история, която бе разнищил, преди да дойде в Бун Крийк да търси призраци и да намери Лекси.

В сайта на Ранди откри обичайната сбирка от разкази за мними магически събития, описани с характерния за автора скептицизъм. След два часа изключи компютъра, без да е зареден с нито една идея повече, отколкото преди да започне да чете.

Погледна си часовника, видя, че наближава пет, и се запита дали да не се отбие в къщата да провери как напредва ремонтът. Сигурно бяха преместили някоя купчина, та да създадат впечатление, че ще приключат до края на годината. Въпреки десетките чекове Джеръми започваше да се съмнява, че някога ще се нанесат там. Доскоро задачата му се струваше осъществима, но сега му изглеждаше безнадеждна. Реши да си спести разочарованието. Нямаше смисъл да помрачава бездруго унилия ден.

Предпочете да отиде в библиотеката при Лекси. Облече си чиста риза, среса се, напръска се с одеколон и след няколко минути профуча край „Хърбс“ на път за библиотеката. Дряновете и азалиите изглеждаха повехнали и изморени, но край сградите и около дърветата цъфтяха лалета и нарциси. Топлият южен бриз навяваше по-скоро летни, отколкото пролетни мисли. В такива дни нюйоркчани се тълпяха в Сентръл Парк.

Почуди се дали да не купи букет цветя на Лекси. В града имаше само един цветарски магазин, където продаваха и жива стръв и риболовни такъми. Въпреки скромния избор след пет минути Джеръми излезе от магазина с пролетен букет точно по вкуса на Лекси.

Спря пред библиотеката след няколко минути, но се намръщи, забелязал, че колата й не е на обичайното си място. Погледна към прозореца на кабинета й и видя, че лампата не свети. Реши, че вероятно е в „Хърбс“, и тръгна в обратната посока. Оглеждаше се за колата й, но не я виждаше. Мина край къщата й, но и там я нямаше. Сигурно бе излязла да пазарува.

Върна се и прекоси бавно града. Забеляза колата до контейнера за боклук зад пицарията, натисна спирачките и паркира автомобила до нейния. Изкушена от прекрасния ден, Лекси сигурно бе решила да се поразходи по алеята край реката.

Джеръми взе цветята и мина между сградите, представяйки си как ще я изненада. Когато излезе на алеята обаче, се закова на място.

Лекси беше точно там, където очакваше да я намери. Седеше на пейка с изглед към реката, но не беше сама. До нея седеше Родни и тя сякаш се бе сгушила до него. Отзад не се виждаше повече. Джеръми си напомни, че Лекси и Родни са само приятели. Познаваха се от деца и за миг това го успокои.

Докато не се поместиха и не осъзна, че се държат за ръка.

6

Джеръми разбираше, че видяното не бива да го притеснява. Дълбоко в себе си усещаше, че Лекси не таи чувства към Родни, но не успяваше да прогони от ума си сцената, на която бе станал свидетел. Когато онзи ден я попита дали се е случило нещо необичайно, тя каза „не“, целия следобед била в библиотеката. Можеше да продължи да я разпитва, но не виждаше смисъл. Тя остана очарована от цветята и го целуна още щом й ги подаде. Джеръми потърси нещо различно в целувката — дали е колеблива или прекалено дълга като изкупление на нечиста съвест — но не долови нищо странно. Разговорът по време на вечерята също протече нормално, както и обичайното съзерцание от верандата след това.

Въпреки всичко не можеше да забрави как Лекси държеше ръката на Родни. Колкото повече мислеше, толкова повече се убеждаваше, че изглеждаха като влюбени. Напомняше си обаче, че е невъзможно. Лекси и Родни не се срещаха тайно. През деня Джеръми работеше в библиотеката, а вечерите прекарваше с нея. Не му се вярваше тя да се отдава на мечтания какво би могло да се случи между нея и Родни, ако Джеръми не беше се появил. Беше му разказвала, че Родни се влюбил в нея още когато били деца и че от време на време ходели заедно на градските празненства, но това било минало. Не искала връзката им да се задълбочава и едва ли си бе променила мнението сега. Да, държеше го за ръката, но това не означаваше непременно, че таи чувства към него. За бога, Джеръми понякога улавяше майка си за ръката! Възможно беше да е израз на привързаност и подкрепа или просто знак, че го изслушва внимателно. Възможно бе да е жест на приятелска близост, понеже тя и Родни се познаваха от години.

Не можеше да изисква Лекси да загърби хората, с които бе отраснала, нали? Или да спре да проявява загриженост към другите? Нали затова се бе влюбил в нея всъщност? Тя успяваше по някакъв начин да накара хората да се почувстват като център на Вселената. Това важеше и за Родни, но не означаваше, че е влюбена в него. Следователно нямаше причини за безпокойство.

Защо тогава продължаваше да размишлява? И защо, когато ги видя, го прониза ревност?

Защото тя го излъга. Или не каза истината.

Джеръми усети, че няма да издържи нито миг повече, скочи от стола, грабна ключовете за автомобила и пое към библиотеката.

Видя колата й, паркирана на обичайното място, и се взря в осветения прозорец на кабинета й. Гледа го няколко минути, но я мярна зад стъклото и бързо отклони очи. Съзнаваше, че се поддава на безумна параноя, но въпреки това въздъхна облекчено. Повтори си пак, че няма основания да се тревожи. Каза си колко нелепо е изобщо да я подозира, че е другаде. Върна се поуспокоен в „Грийнлийв“.

Седна отново пред екрана. Да, всичко беше наред и съмненията бяха излишни. Реши да се реваншира някак. Беше необходимо и трябваше да го направи, дори да не може да признае истинската причина. Размисли дали да не я изведе на вечеря някъде извън града.

Ако не броим обичайното седене на верандата, нямаха други планове и разнообразието щеше да им се отрази добре. Освен това щеше да я изненада приятно. От опит знаеше, че жените обичат изненадите, а ако успееше да уталожи чувството си за вина, задето си е позволил да я следи, още по-добре.

Кимна. Нуждаеха се точно от една по-различна нощ. Реши пак да й купи цветя, а после двайсет минути издирва в интернет подходящо място. Откри ресторант, обади се на Дорис да я пита чувала ли е за него — тя го препоръча горещо — и направи резервация.

Оставаха още два часа до края на работното й време. Той си взе душ и седна отново пред компютъра, отпуснал пръсти върху клавиатурата. Ала след почти цял ден зад бюрото, осъзна, че от писането го дели познатата вече пропаст.

— Днес те видях — погледна го Лекси над менюто.

— Така ли?

Тя кимна.

— Мина с колата край библиотеката. Къде отиваше?

— О… Никъде — отвърна той, зарадван, че не е забелязала как се взира към прозореца й. — Просто пообиколих наоколо да си проясня ума, преди да седна отново пред компютъра.

Както предвиждаше, Лекси остана очарована от букета от нарциси и предложението да вечерят извън града. Наложи се, разбира се, да се върнат в къщата й, за да се преоблече, което ги забави с почти четирийсет и пет минути. Когато пристигнаха в „Керидж Хаус“ в покрайнините на Грийнвил масата им беше заета и чакаха на бара двайсет минути.

Лекси очевидно не изгаряше от желание да зададе логичния следващ въпрос. Нищо чудно. Все ден го питаше как върви писането и Джеръми неизменно отговаряше, че няма промяна. Положението вероятно бе започнало да я потиска, както потискаше него.

— Хрумна ли ти някаква идея? — осмели се все пак да попита.

— Няколко — излъга Джеръми. Всъщност не беше точно лъжа — беше му хрумнала странната идея за нея и Родни — но знаеше, че тя няма предвид това.

— Наистина ли?

— Още ги обмислям. Ще видим какво ще излезе.

— Чудесно, скъпи! — възкликна доволно тя. — Значи имаме повод да празнуваме! — Огледа дискретно осветената зала; свещите върху всяка маса и сервитьорите в бяло и черно придаваха изненадващо изискана атмосфера. — Как разбра за това място? Никога не съм идвала тук, макар че отдавна ми се искаше.

— Потърсих в интернет — каза той. — После се обадих на Дорис.

— „Керидж Хаус“ много й харесва. Сигурна съм, че ако можеше да избира, би заменила „Хърбс“ за такъв ресторант.

— Но някой трябва да плаща сметките…

— Именно — каза Лекси. — Какво ще поръчаш?

— Бифтек — отвърна той. — Не съм ял хубав бифтек, откакто напуснах Ню Йорк. И картофен огретен.

— Бифтекът се състои от две парчета месо, нали? Рибица и филе?

— Затова е вкусен — заключи той и затвори менюто с овлажняла уста; погледна я и забеляза, че е сбърчила нос. — Какво?

— Колко калории съдържа?

— Нямам представа. А и ми е все едно, честно казано.

Тя се усмихна насила и пак се зачете в менюто.

— Прав си — рече. — Не излизаме толкова често. Половин килограм тлъсто месо не е болка за умиране.

Той сви вежди.

— Не съм казал, че ще изям всичко.

— Няма значение, дори да го изядеш. Не е моя работа да ти се бъркам. Поръчай си каквото искаш.

— Разбира се — отвърна той с отбранителен тон.

В последвалата тишина я наблюдаваше как разглежда менюто и мислеше за бифтека. Наистина беше много месо, пълно с холестерол и мазнина. Не твърдяха ли експертите, че една порция следва да съдържа не повече от сто грама месо? А колко съдържаше бифтекът? Пет пъти повече? Достатъчно да нахрани цяло семейство.

Но какво от това? Той беше млад и утре щеше да изгори калориите с упражнения. Щеше да излезе да потича, да направи повече лицеви опори.

— Ти какво ще поръчаш?

— Още не съм решила — отговори тя. — Колебая се между риба тон на скара и пълнени пилешки гърди със сос. За гарнитура ще взема варени на пара зеленчуци.

Естествено, помисли си Джеръми. Нещо леко и здравословно. Ще остане стройна и ще й бъде леко, въпреки че е бременна, а той ще се клатушка с препълнен стомах на излизане от ресторанта.

Взе отново менюто и си отбеляза мислено как тя се престори, че не го забелязва. Което, разбира се, означаваше, че е забелязала. Разгърна на раздела с морските дарове и пилешките ястия. Всичко изглеждаше чудесно. Но не колкото бифтека. Затвори менюто с чувство за вина. Ненужно чувство за вина.

Кога храната се бе превърнала в отражение на характера? Който се храни здравословно е добър човек; който се храни нездравословно е лош. Та той не страдаше от наднормено тегло, нали? Реши да поръча бифтека, но си напомни да изяде само половината, дори по-малко. Не биваше обаче и да прахосва храната. Щеше да помоли да му опаковат останалото за вкъщи. Кимна си мислено, доволен от решението.

Сервитьорът дойде и Лекси поръча пълнени пилешки гърди с боровинков сос. Джеръми каза, че и той иска боровинков сос.

— А за вечеря, сър?

Усети как Лекси го наблюдава.

— Ммм… риба тон. Средно изпечена.

Когато сервитьорът се отдалечи, Лекси се усмихна.

— Риба тон?

— Да — отвърна Джеръми. — Изкуших се, когато я спомена.

Тя сви загадъчно рамене.

— Сега пък какво има?

— Ресторантът се слави с бифтеците си. Надявах се да опитам от твоя.

Джеръми оклюма.

— Следващият път — успокои я.

Колкото и да се стараеше, не успяваше да разбере жените. Понякога имаше чувството, че е на крачка от успеха, че съумява да разтълкува израженията и жестовете им и да ги използва в своя изгода. Но както показа вечерята с Лекси, всъщност му предстоеше дълъг път.

Проблемът не беше, че поръча риба тон вместо бифтек. Истинският проблем бе далеч по-дълбок, а именно — че повечето мъже искат жените да им се възхищават и са готови почти на всичко, за да постигнат целта. Подозираше, че жените изобщо не проумяват това. Предполагат например, че мъжете се застояват дълго в офиса, защото поставят работата на първо място в живота си. Нищо подобно! Мъжете не преследват самоцелно властта — добре де, някои жадуват за власт, но те са малцинство — а се домогват до нея, защото властта привлича жените по същите причини както красивите млади жени привличат мъжете. Това са унаследени подсъзнателни пориви, от памтивека предавани от поколение на поколение. Преди години написа статия за еволюционната база на поведението. Посочи, че мъжете се чувстват привлечени от млади, здрави и красиви жени, защото тези характеристики издават плодовитост — с други думи, възможност за създаване на издръжливо поколение — а жените предпочитат мъже с власт, достатъчно силни да закрилят семейството и да осигурят прехраната му.

Получи много отзиви за статията, но реакциите бяха странни. Мъжете приемаха еволюционната му теория, но жените я оспорваха разпалено. След няколко месеца написа статия, посветена на разногласията, използвайки откъси от писмата.

Съзнаваше, че е поръчал риба тон, за да спечели възхищението на Лекси — и да се почувства силен — но не разбираше нейния начин на мислене, а бременността още повече усложняваше положението. Не знаеше много за бременните жени, вярно, но беше сигурен, че на бременните им се приискват странни неща. Лекси беше експерт по всичко друго, но той бе готов да изпълнява прищевките й в това отношение. Братята му го бяха предупредили да очаква какво ли не — едната от снахите му ядяла спаначена салата, друга — пастърма и маслини, трета се събуждала посред нощ да похапва доматена супа и сирене чедър. Затова, когато не се опитваше да пише, Джеръми обикаляше магазините и пълнеше багажника на колата с каквото му хрумне, за да е готов да удовлетвори и най-чудатите желания на Лекси.

Не беше подготвен обаче за необяснимите промени в настроението. Една нощ, около седмица след вечерята в „Керидж Хаус“, той се събуди и чу Лекси да хлипа. Погледна я. Седеше облегната на таблата на леглото. В сумрака не различаваше чертите й, но забеляза купчина смачкани салфетки в скута й. Изправи се.

— Лекс? Добре ли си? Какво има?

— Съжалявам — подсмръкна тя, сякаш страдаше от жестока хрема. — Не исках да те събудя.

— Не се безпокой… Какво има?

— Нищо.

Прозвуча като „мисто“. Той я погледна колебливо. Лекси продължи да плаче.

— Тъжна съм — подсмръкна.

— Да ти донеса ли нещо? Пастърма? Доматена супа?

Тя примигна, сякаш недоумяваше дали е чула правилно.

— Пастърма? Защо ми е пастърма, за бога?

— Не знам… — Той се намести по-близо до нея и я прегърна. — Не си ли гладна? Не ти ли се яде нещо необичайно?

— Не — поклати глава тя. — Просто съм тъжна.

— И не знаеш защо?

Лекси се разплака сърцераздирателно. Раменете й се тресяха. Джеръми усети как буца засяда в гърлото му. Няма по-тъжно нещо от женския плач. Обзе го непреодолимо желание да я успокои на всяка цена.

— Хайде, хайде! — зашепна. — Всичко е наред.

— Не е наред — изхлипа тя. — Нищо не е наред. И никога няма да бъде.

— Какво има?

От очите й пак рукнаха сълзи. След цяла вечност се овладя що-годе и го погледна със зачервените си подути очи.

— Убих котката си — заяви.

Очакваше да чуе какво ли не. Че е объркана от промените, настъпили в живота й например. Или че й е домъчняло за родителите й. Разбираше, че емоционалният изблик е свързан с бременността, но признанието й го изуми. Втренчи се в нея, изгубил ума и дума.

— Котката? — повтори най-сетне.

Тя кимна и взе нова салфетка.

— Убих я — отрони.

— О — рече Джеръми.

Честно казано, не знаеше какво да добави. Не беше виждал котка в къщата й, не беше я чувал да говори за котка. Дори не подозираше, че харесва котки.

Тя продължи с дрезгав глас. Личеше си, че е обидена от реакцията му.

— Само… това ли… ще кажеш?

Обърка се. Как да постъпи? Да поиска обяснение? Защо я уби? Да прояви съчувствие? Не тъгувай. Заслужила си го е. Да я подкрепи? Мисля, че си добър човек, въпреки че си убила котката. Същевременно тършуваше трескаво из паметта си. Имаше ли наистина котка? Как се казваше? И как, за бога, не я е забелязал досега? Внезапно го споходи прозрение и съвършеният отклик изплува в съзнанието му.

— Разкажи ми какво се случи — каза с възможно най-ласкав глас.

Тя явно искаше да чуе точно тези думи, слава богу, и хлипането стихна. Издуха си носа.

— Перях. Изпразних сушилнята, за да сложа новите мокри дрехи. Знаех, че обича да е на топло, но не проверих вътре, преди да затворя вратата. Убих Бутс.

Бутс, помисли си Джеръми. Ясно. Котката се е казвала Бутс. Но останалото му се губеше.

— Кога се случи това? — попита плахо.

— През лятото — въздъхна Лекси. — Когато си събирах багажа за Чапъл Хил.

— О, когато си заминавала в колежа! — възкликна победоносно той.

Тя го погледна, очевидно объркана и раздразнена.

— Разбира се. Ти какво си помисли?

Джеръми реши, че е по-благоразумно да не отговаря.

— Съжалявам, че те прекъснах. Продължавай — поощри я, стараейки се да звучи съчувствено.

— Бутс беше малкото ми бебче — подхвана тя с разнежен глас. — Намерих го на улицата. Малко пухкаво вързопче. Докато бях в гимназията, всяка нощ спеше в леглото ми. Беше толкова миловиден — с червеникава козина и бели лапички. Знаех, че Бог ми го е поверил да го закрилям. И аз го закрилях… докато не го затворих в сушилнята.

Тя грабна нова салфетка.

— Не внимавах. Шмугнал се е в сушилнята, без да го забележа. И преди се беше случвало. Обикновено проверявах, но онзи ден не го направих. Просто натъпках мокрите дрехи от пералнята в сушилнята, затворих вратата и натиснах бутона. — Сълзите потекоха отново и Лекси продължи с пресеклив глас: — Бях долу… след половин час… чух… бумтене… отидох да проверя… и го видях…

В този момент тя се разхълца неистово, притисната в Джеръми. Той инстинктивно я прегърна по-здраво и й зашепна утешително:

— Не си убила котката. Станало е случайно…

Тя се разплака още по-неудържимо.

— Не… не разбираш ли?

— Какво?

— Че… ще съм… ужасна майка. Затворих… затворих… горката си котка… в сушилнята…

— Прегръщах я, а тя продължаваше да плаче — обясняваше Джеръми по обяд на другия ден. — Уверявах я, че ще е чудесна майка, но не ми вярваше. Плака часове. Каквото и да кажех, не се успокояваше. Най-после заспа от изтощение. Когато се събуди, изглеждаше добре.

— Бременните жени са такива — каза Дорис. — Бременността е като огромно увеличително стъкло. Всичко се уголемява — коремът, задникът, ръцете. Чувствата и спомените. От време на време обезумяваш и правиш странни неща. Неща, немислими при други обстоятелства.

Коментарът на Дорис съживи спомена за Лекси и Родни, уловени за ръце, и за миг Джеръми се запита дали да го спомене. Пропъди желанието бързо, както се бе породило.

Дорис сякаш прочете мислите му.

— Джеръми? Добре ли си?

Той поклати глава.

— Да. Просто са ме налегнали много грижи напоследък.

— Бебето?

— Всичко — отвърна той. — Сватбата, къщата. Всичко. В края на месеца трябва да сключим сделката за къщата, а Джъркин успя да издейства разрешително само за първия уикенд на май. Напрежението ми идва в повече… Благодаря ти, че помагаш на Лекси да организира сватбата.

— Няма за какво да ми благодариш. Не правя кой знае какво. Ще осигуря тортата и сандвичи за почерпката на открито. Тази сутрин ще избера масите за пикник, цветарят ще ги украси с букети, а фотографът вече е готов.

— Лекси ми каза, че си е избрала рокля.

— Да. Купиха и за Рейчъл.

— Прикрива ли коремчето на Лекси?

Дорис се засмя.

— Това беше единствената й грижа! Но не бой се, ще бъде красива. Почти не й личи, че е бременна. Но мисля, че хората и без това започват да подозират. — Тя кимна към Рейчъл, която разтребваше масите в ресторанта. — Мисля, че тя знае.

— Откъде? Ти ли й каза?

— Не, разбира се. Но жените усещат, когато приятелките им забременеят. Чувам как хората си шушукат. Лекси, естествено, налива масло в огъня. Онзи ден разглеждаше бебешки дрешки в магазина на Джъркин. Хората забелязват такива неща.

— Тя няма да остане доволна.

— Всъщност няма значение. Тя бездруго не вярваше, че ще опази тайната толкова дълго.

— Да уведомя ли тогава и моето семейство?

— Мисля — отвърна бавно Дорис, — че е най-добре да попиташ Лекси. Все още се притеснява, че няма да я харесат, особено след като сватбата ще е толкова скромна. Чувства се зле, че не може да покани целия клан. — Тя се усмихна. — Лекси използва думата клан.

— Подходяща е — съгласи се Джеръми. — Те са клан. Но на сватбата ще присъства малобройна група.

Дорис посегна към чашата си и Рейчъл дойде до масата им с кана чай.

— Да ви сипя ли?

— Благодаря, Рейч — каза Джеръми.

— Вълнуваш ли се за сватбата? — попита го Рейчъл.

— Донякъде. Как мина пазаруването с Лекси?

— Забавно беше — отвърна Рейчъл. — Приятно е понякога да излезеш от града. Но се обзалагам, че ти го разбираш по-добре от мен.

И още как, помисли си Джеръми.

— Между другото, говорих с Алвин. Изпраща ти поздрави.

— О!

— Каза, че очаква с нетърпение да те види отново.

— Предай му поздрави и от мен. — Тя си приглади престилката. — Искате ли орехов пай? Останаха няколко парчета.

— Не, благодаря — отказа Джеръми. — Преядох.

— И аз не искам — каза Дорис.

Рейчъл тръгна към кухнята, а Дорис си сгъна платнената салфетка върху масата и се обърна отново към Джеръми.

— Вчера минах край къщата. Работата явно напредва.

— Нима? Не съм забелязал.

— Ще стане — увери го тя, доловила съмнението в тона му. — Тук хората работят по-бавно, но в крайна сметка си свършват работата.

— Надявам се да я свършат, преди бебето да замине за колежа. Наскоро открихме щети от термити.

— Какво очакваш? Къщата е стара.

— Поглъща пари като бездънна яма. Непрекъснато изниква нов проблем.

— Можех да ти го кажа по-отрано. Защо според теб се е задържала на пазара толкова дълго? Колкото и да струва обаче, е по-евтина от всичко в Манхатън, нали?

— И по-потискаща.

Дорис го изгледа втренчено.

— Значи все още не пишеш?

— Моля?

— Чу ме — каза тя тихо. — Не пишеш. Ти си журналист. Писането те определя. А ако не пишеш… е, получава се нещо като бременността на Лекси. Всичко се вижда през увеличително стъкло.

Джеръми реши, че Дорис има право. Не го тревожеше нито цената на новата къща, нито сватбата, нито бебето, нито фактът, че все още се приспособява към живота с Лекси. Напрежението, което изпитваше, се дължеше на неспособността му да пише.

Предишния ден изпрати поредната си статия. Оставаха му още четири, написани предварително, а редакторът му в „Сайънтифик Америкън“ току оставяше съобщения на мобилния му телефон и настойчиво му напомняше да се свърже с него. Дори Нейт започваше да нервничи; преди го разпитваше кога ще измисли история, която да се хареса на телевизионните продуценти, а сега се чудеше дали Джеръми изобщо работи.

Отначало му беше лесно да измисля оправдания — и редакторът, и Нейт разбираха колко промени са настъпили в живота му. Ала когато стандартните извинения започнаха да се повтарят до втръсване, дори той самият усети, че звучат именно като извинения. Недоумяваше обаче какво се е объркало. Защо мислите му се оплитат на възел, щом включи компютъра? Защо пръстите му се размекват над клавиатурата? И защо това се случва само когато се накани да напише нещо, което ще му плати сметките?

Алвин му изпращаше редовно имейли. Джеръми за нула време му написваше дълъг отговор. Същото важеше и за имейлите на майка му, баща му и братята му. Не срещаше проблем и когато той самият изпращаше писма или си водеше бележки за нещо, открито в интернет. Пишеше с лекота за телевизионни програми, бизнес и политика; знаеше, защото беше пробвал. Всъщност пишеше с лекота за всичко… стига да не е свързано с темите, които са му специалитет. В тези случаи умът му просто блокираше. И още по-лошо — чувстваше се, сякаш занапред няма да успее да напише нито ред.

Подозираше, че изпитва неувереност. Странно усещане, което не познаваше, докато не дойде в Бун Крийк.

Това ли беше причината? Преместването? Тогава започна проблемът; не заради къщата и не заради сватбата. Блокира, откакто дойде в града. Пито-платено. Ако беше така обаче, би трябвало в Ню Йорк да може да пише. Дали? Размисли. После поклати глава. Нямаше значение. Беше тук. След по-малко от три седмици — на 28 април — щеше да купи къщата и да замине за ергенското си парти. След още една седмица — на 6 май — щеше да се ожени. За добро или за зло, домът му беше тук.

Погледна дневника на Дорис. Как би започнал история за него? Не че смяташе да пише за дневника, но като експеримент…

Отвори празен документ и се замисли. Пръстите му застинаха над клавиатурата. И не помръднаха цели пет минути. Не му хрумваше нищо. Нищичко. Не знаеше дори как да започне.

Прокара ядосано ръка през косата си. Прииска му се да се поразсее, но къде да отиде? В никакъв случай в къщата, каза си, понеже ще се отчая съвсем. Реши да убие известно време в интернет. Модемът зажужа, страницата започна да се зарежда. Забеляза, че има дванайсет нови съобщения и отвори пощенската си кутия.

Повечето беше спам; изтри ненужната информация, без да я чете. Нейт го питаше дали е чул новината за метеоритния дъжд в Австралия. Отговори му, че е писал четири статии за метеорити — последната през миналата година — но му благодари за идеята.

Аха да изтрие следващото съобщение, което нямаше заглавие, но размисли и го отвори. Втренчи се в екрана, устата му пресъхна. Нямаше сили да извърне глава. Нямаше сили дори да диша. Съобщението беше кратко и трепкащият курсор сякаш му намигаше: Сигурен ли си, че бебето е твое?

7

Сигурен ли си, че бебето е твое?

Без да отлепя очи от съобщението, Джеръми скочи на крака, събаряйки стола. „Мое е, разбира се! — прииска му се да изкрещи. — Сигурен съм!“

Да, сякаш казваше съобщението, сигурен си? Но защо?

Умът му започна да търси трескаво отговори. Заради вълшебната нощ с Лекси. Защото тя твърдеше, че бебето е негово, и нямаше причини да лъже. Защото щяха да се оженят. Защото не можеше да е на друг. Защото бебето беше негово…

Дали?

Ако беше друг мъж, ако миналото му беше различно, ако с Лекси се познаваха от години, отговорът щеше да е очевиден. Но…

Тръсна глава да отпъди съмнението. Втренчи се в съобщението и се опита да овладее обсебилите го чувства. Каза си, че е безсмислено да се задълбочава, макар съобщението да звучеше не само агресивно, но и… зловещо. Точно така! Зловещо! Що за човек би написал такова нещо? И защо? За да се позабавлява? За да настрои Лекси и Джеръми един срещу друг? За да…

За миг му причерня. Зави му се свят. Знаеше отговора, но не искаше да го признае. Защото…

Защото, обади се тъничкият гласец в главата му, онзи, който е написал съобщението, е предусетил собственото ти съмнение.

Не, помисли си Джеръми, това не е вярно. Бебето е мое.

Само дето ти не можеш да имаш деца, напомни му гласът.

Миналото се върна и го заля като вълна — първият му брак, невъзможността Мария да забременее, посещенията в гинекологичната клиника, изследванията, които му направиха, думите на лекаря: „Възможността да създадете дете е нищожна“.

Лекарят подбираше внимателно думите, за да не накърни чувствата му, но Джеръми бе разбрал, че е стерилен — факт, подтикнал Мария да поиска развод.

Спомни си как лекарят му обясни, че броят на сперматозоидите му е малък — пренебрежимо малък по-точно — а малкото, които произвежда тялото му, са недостатъчно подвижни. Спомни си как се вцепени при тези думи и умът му започна да търси изход. Ако нося боксерки? Чувал съм, че помага… Лекарят уточни, че медицината е безсилна. Няма ефективни мерки при такива случаи.

Онзи ден беше един от най-безнадеждните в живота му. Дотогава винаги бе предполагал, че ще има деца; след развода се преобрази коренно. Отдаде се на безразборни връзки; живееше с мисълта, че цял живот ще остане ерген. Докато не срещна Лекси. И чудото, детето, създадено с любов и страст, го накара да прозре колко безсмислено е пропилявал годините.

Освен ако…

Не, няма „ако“, помисли си Джеръми. Никакво „освен ако“! Бебето беше негово, разбира се. Всичко — обстоятелствата, поведението на Лекси, отношението на Дорис към него — говореше, че той е бащата. Повтаряше си тези доводи като мантра с надеждата да изтрие спомена за думите на лекаря.

Съобщението продължаваше да го измъчва. Запита се отново кой го е изпратил? И защо? Поназнайваше това-онова за интернет благодарение на дългогодишните проучвания в Мрежата и му беше ясно, че макар да не разпознава адреса на подателя, всеки имейл може да бъде проследен. С известно упорство и няколко телефонни обаждания до точните хора щеше да открие сървъра, откъдето е изпратен имейлът, а после и компютъра, на който е написан. Забеляза, че имейлът е получен преди по-малко от двайсет минути — горе-долу по времето, когато се бе върнал в „Грийнлийв“.

Но въпросът „защо“ оставаше? Защо са му го изпратили?

Освен на Лекси, не беше казвал на никого — дори на родителите и на приятелите си — че не може да има деца. Вярно, навремето изпита мимолетно съмнение как е забременяла Лекси, ала пропъди тутакси колебанието. Но щом знаеха само Мария и Лекси — а беше сигурен, че не те са изпратили съобщението — каква беше причината? Да му погодят номер?

Дорис бе споменала, че някои хора вече подозират за бременността на Лекси — Рейчъл например. Не можеше обаче да си представи Рейчъл да е написала имейла. Двете с Лекси бяха приятелки от деца, а приятелите не си погаждат такива номера.

Но ако не е безвкусна шега, тогава подателят е искал да създаде неприятности между Лекси и Джеръми. Това беше единственото логично обяснение. И отново изникваше въпросът кой е написал съобщението?

Истинският баща, прошепна вътрешният му глас и Джеръми мигновено си спомни как Лекси и Родни се държаха за ръце.

Поклати глава. Родни и Лекси? Премислял го беше хиляди пъти, но беше просто невъзможно. Невъзможно и абсурдно.

Само че обяснява имейла, обади се отново гласът. Не, помисли си Джеръми, този път по-разпалено. През онази седмица Лекси не беше спала с друг; Лекси дори не се виждаше с друг. А и Родни не беше от мъжете, които пишат имейли; той щеше да се изправи очи в очи срещу него.

Джеръми натисна бутона да изтрие имейла. Компютърът поиска потвърждение и пръстът му сякаш се вкамени. Наистина ли щеше да го изтрие, без да разкрие подателя?

Не, трябваше да узнае. Щеше да му отнеме време, но в крайна сметка щеше да разбере и да поговори със злосторника, за да му покаже колко подло е постъпил. Окажеше ли се Родни… е, тогава той щеше да си има работа не само с Джеръми, но и с Лекси.

Кимна. Да, щеше да разбере! Запази съобщението, решен да се заеме веднага с разследването. Щом научеше нещо, щеше да уведоми Лекси.

Вечерта с нея разсея напълно съмненията му, че той е бащата на детето. Разговаряха непринудено и през цялата следваща седмица тя се държеше, сякаш нищо не я тревожи. Което всъщност изглеждаше странно, понеже до сватбата оставаха четиринайсет дни, в петък щяха да сключат сделката за къщата — все още необитаема, естествено — а Джеръми вече се питаше какво ще работи в Бун Крийк, след като очевидно е забравил как се пишат статии. Беше изпратил поредния предварително написан материал. Оставаха му само три. Още не беше разобличил автора на съобщението, който явно се бе постарал да прикрие добре следите. Анонимният имейл бе препратен през няколко сървъра — единият зад граница и втори, чиито собственици отказваха да предоставят информация без съдебно разпореждане. За щастие познаваше хакер в Ню Йорк, който се съгласи да използва подмолни канали. Познайникът му обаче работеше за ФБР и не разполагаше с много свободно време, така че се налагаше да почака.

Погледнато от положителната страна, ако не броим още един сълзлив епизод посред нощ, Лекси изглеждаше далеч по-спокойна от него. Това, разбира се, не означаваше, че не го изненадва. Да, тя носеше бебето, тя преживяваше налудничавите промени в настроението и четеше всички книги за бременни, но Джеръми не оставаше пълен невежа. Той изслушваше всички отегчителни подробности, които Лекси намираше за изключително вълнуващи. За следващата слънчева априлска събота бяха предвидили обиколка на магазините. Лекси подрънка с ключовете, сякаш му дава последен шанс да загърби бащинските си задължения.

— Сигурен ли си, че искаш да дойдеш с мен? — попита го.

— Абсолютно.

— Нямаше ли баскетболен мач по телевизията? Ще го пропуснеш.

Той се усмихна.

— Ще го преживея. Утре пак ще дават мачове.

— Ще се забавим доста.

— Е, и?

— Просто не искам да скучаеш.

— Не скучая. Обичам да пазарувам.

— Откога? А и ще купуваме само бебешки неща.

— Обожавам да купувам бебешки неща.

Тя поклати глава.

— Както искаш.

След час пристигнаха в Грийнвил и влязоха в магазин за бебешки стоки, наподобяващ безкраен лабиринт. Джеръми се запита дали Лекси не е била права. Не беше виждал такова нещо в Ню Йорк — приличаше на огромна пещера с високи тавани и широки просеки между щандовете, побрали главозамайващо количество стоки. Ако пазаруването е доказателство за родителска обич, този магазин очевидно беше най-подходящото място. През първите няколко минути Джеръми се щураше зашеметено насам-натам, чудейки се кой е измислил всичко това.

Хилядите различни подвижни играчки, прикрепящи се към бебешките кошарки например? Някои с животни, други с цветя, трети с черно-бели геометрични фигури, четвърти с музикален съпровод, пети — описващи бавни кръгове. И естествено, беше научно доказано, че всеки модел стимулира интелектуалното развитие на детето. С Лекси стояха пред въртележките поне двайсет минути, през които Джеръми разбра единствено, че мнението му не е от никаква полза.

— Четох, че бебетата реагират предимно на бяло и черно — каза Лекси.

— Тогава да вземем тази — Джеръми посочи играчка с черно-бели фигури.

— Но аз съм избрала животинска тема за детската стая. Не се връзва.

— Това е нищо и никаква въртележка. На никого няма да направи впечатление.

— На мен ще ми прави впечатление.

— Тогава да вземем тази. С хипопотамите и жирафите.

— Но тя не е черно-бяла.

— Мислиш ли, че има значение? Ако бебето ни няма черно-бяла въртележка, ще остане умствено недоразвито?

— Не, разбира се.

Лекси обаче продължи да оглежда играчките със скръстени ръце, очевидно раздвоена.

— Какво ще кажеш за тази? — предложи Джеръми. — Има приставки за сменяне — черни и бели фигури и животни. Върти се и има музика.

Тя го изгледа с почти тъжно изражение.

— Тази ще й дойде в повече.

Някак си успяха да изберат най-сетне — черно-бели животни, които се въртят, но без музика. Незнайно защо Джеръми реши, че от тук нататък пазаруването ще протече гладко. През следващите няколко часа някои покупки наистина бяха лесни — чаршафите, бибероните и колкото и да е странно, кошчето. Когато стигнаха до щанда с бебешките столчета за автомобили обаче, отново изпаднаха в затруднение. Джеръми не беше сънувал такова многообразие — „за бебета под шест месеца с лице назад“, „лесна за сваляне и олекотена“, „за прохождащи с лице напред“, „силно обезопасена срещу инциденти“… Прибавете безкрайните десени и цветове, степента на сложност при поставяне в колата, механизмите за закопчаване на бебето и ще разберете защо на Джеръми му олекна, когато най-после се спряха само на два варианта — и двата определени като „най-добра покупка“ по отношение на безопасността в „Класацията на потребителите“. Определението „най-добра покупка“ съдържаше известна ирония с оглед на баснословната цена и факта, че няколко месеца след раждането на бебето столчето ще събира прах на тавана.

Безопасността обаче беше първостепенна грижа. Както му напомни Лекси:

— Нали не искаш бебето ни да пострада?

Как да възрази?

— Имаш право — отговори й и натовари двете кутии върху планината от стоки, които вече бяха избрали. Бяха напълнили две колички; сега работеха върху третата. — Между другото, колко е часът?

— Три и десет. Минаха десетина минути, откакто ме попита за последно.

— Така ли? Стори ми се, че е по-късно.

— Така каза и преди десет минути.

— Съжалявам.

— Предупредих те, че ще се отегчиш.

— Не съм отегчен — излъга той. — За разлика от някои бащи аз съм загрижен за детето си.

Тя очевидно се развесели.

— Добре. А и почти приключихме.

— О?

— Искам само да поогледам набързо дрешките.

— Чудесно! — усмихна се насила Джеръми, мислейки си колко неправдоподобно звучи сценарият за бързия оглед.

— Няма да се бавя.

— Не е необходимо да бързаш — отвърна галантно той.

И тя не прибърза. Стори му се, че разглеждаха дрехите шест години. С подути крака и с чувството, че е товарно добиче, Джеръми приседна на ръба на един рафт. Лекси, от своя страна, огледа старателно всяка дрешка, изложена в магазина. Взимаше ги една по една, разгъваше ги, вдигаше ги и или се намръщваше, или се усмихваше, представяйки си бебето им облечено в тях. Което, разбира се, на него му се струваше напълно безсмислено, понеже не знаеха как ще изглежда то.

— Какво ще кажеш за Савана? — попита Лекси, вдигнала поредната дрешка — розова с виолетови зайчета.

— Ходил съм само веднъж — отбеляза.

Тя остави дрешката.

— Говоря за името на бебето. Харесва ли ти Савана?

Джеръми се замисли.

— Не. Прекалено южняшко е.

— Че какво от това? Тя е южнячка.

— Но баща й е янки.

— Добре де. Какви имена харесваш?

— Анна?

— Като половината жени от семейството ти?

Вярно, помисли си Джеръми.

— Но пък всички ще останат поласкани.

Лекси поклати глава.

— Не бива да е Анна. Трябва да има свое име.

— Оливия?

Лекси пак поклати глава.

— Не. Не бива да й го причиняваме.

— Какво му е на Оливия?

— Имах съученичка Оливия. Беше с ужасно акне.

— Е, и?

— Навява ми лоши спомени.

Джеръми кимна. Разумен довод. Той например не би кръстил дъщеря си Мария.

— Ти имаш ли други идеи?

— Мислех си за Бони? Как ти се струва?

— Не, излизах с една Бони. Имаше лош дъх.

— Шарън?

Той сви рамене.

— Същото. Само че Шарън беше клептоманка.

— Линда?

Той поклати глава.

— Съжалявам. Линда ме замери с обувка.

Лекси го изгледа изпитателно.

— С колко жени си излизал през последните десет години?

— Нямам представа. Защо?

— Защото имам чувството, че си отметнал всички имена на света.

— Не е вярно.

— Кажи едно име тогава.

Джеръми се замисли.

— Гъртруд. Честна дума, никога не съм излизал с жена на име Гъртруд.

Лекси присви устни, вдигна отново дрешката, огледа я още веднъж и я остави. Посегна към друга. Остават още около десет милиона, помисли си Джеръми. С тази скорост бебето щеше да се роди в магазина.

Лекси вдигна нова дрешка и го погледна.

— Хмм…

— Какво?

— Гъртруд? Имах леля Гъртруд. Не съм срещала по-мила жена. — По лицето й се изписа отнесено изражение, сякаш е погълната от спомени. — Може би си струва да помислим…

— Чакай — възкликна Джеръми, уплашен, че на някого е възможно да му хрумне да нарече дете Гъртруд. — Шегуваш се, нали?

— Ще я наричаме Гърти. Или Труди.

Джеръми стана.

— В никакъв случай — отсече. — Склонен съм да се примиря с много неща, но бебето ни няма да се казва Гъртруд. Точка! Като баща имам думата и отказвам да нарека дъщеря си Гъртруд. Попита ме за име на жена, с която не съм излизал.

— Добре — съгласи се Лекси и остави дрешката. — Бездруго се шегувах. Името не ми харесва. — Застана до него и го прегърна. — Знаеш ли? Искам да ти се реванширам за висенето в магазина. Какво ще кажеш за романтична вечеря вкъщи? Със свещи и вино… така де, вино за теб. А след вечеря ще измислим нещо интересно.

Осъзна, че само Лекси е способна да внесе ведрост в ден като този.

— Аз отговарям за интересната част.

— Очаквам с нетърпение да чуя предложението ти.

— Ами ако се наложи да ти покажа?

— Още по-добре — усмихна се тя, но когато се надигна на пръсти да го целуне, телефонът й иззвъня.

Тя се отдръпна сепнато, затършува из чантата си да го извади и отговори на третото позвъняване.

— Ало?

Не каза нищо повече, но Джеръми усети, че се е случило нещо лошо.

Платиха бързо покупките, натовариха колата и след час седяха в „Хърбс“. Дорис говореше толкова бързо, че Джеръми едва я разбираше.

— Започни отначало — вдигна ръце той.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Не мога да си го обясня — каза. — Знам, че Рейчъл е неуравновесена, но никога не е правила така. Днес трябваше да е на работа. А никой не знае къде е отишла.

— Родни? — попита Джеръми.

— По-разтревожен е и от мен. Цел ден я търси. Родителите й също. Не е характерно за нея да изчезне, без да съобщи на никого къде отива. Ами ако й се е случило нещо?

Дорис едва се сдържаше да не се разплаче. Рейчъл работеше в ресторанта от дванайсет години, а с Лекси бяха приятелки от деца; Джеръми знаеше, че тя я смята за част от семейството.

— Сигурен съм, че няма нищо страшно. Решила е да си отдъхне извън града.

— Без да съобщи на никого? Без да ми се обади, че няма да дойде на работа? Без да каже на Родни?

— Какво точно ти обясни Родни? Скарали ли са се?

Дорис поклати глава.

— Нищо не ми каза. Дойде сутринта и попита дали Рейчъл е тук. Отговорих му, че още я няма, и седна да я чака. Рейчъл не се появи и той реши да провери в дома й. Върна се след малко да пита дали е пристигнала, защото я нямало вкъщи.

— Ядосан ли беше? — попита Лекси, включвайки се със закъснение в разговора.

— Не — отговори Дорис и взе платнената салфетка. — Беше разтревожен, но не и ядосан.

Лекси кимна, но замълча. Джеръми се размърда неспокойно.

— И не се е отбивала другаде? При родителите си?

Дорис мачкаше салфетката с пръсти, сякаш изстисква пране.

— Родни не ми каза, но знаеш какъв е. Сигурно я е търсил навсякъде.

— И колата й също я няма? — попита Джеръми.

Дорис кимна.

— Затова съм притеснена. Ами ако й се е случило нещо? Ако някой я е отвел?

— Искаш да кажеш, че някой я е похитил?

— Какво друго? Дори да поиска да замине, къде ще отиде? Тук е отраснала, семейството й е тук. Никога не съм я чувала да говори за някого от Рали или Норфък. Нито откъдето и да било. Не е от хората, които ще отпътуват, без да кажат на никого.

Джеръми замълча. Погледна към Лекси, която привидно ги слушаше, но изглеждаше отнесена, сякаш мисли за друго.

— Как вървят нещата между нея и Родни? — попита той. — Спомена, че са се счепкали наскоро.

— Това пък какво общо има? — учуди се Дорис. — Родни е по-притеснен и от мен. Той няма пръст в тази работа.

— Не казвам, че има. Опитвам се да разбера защо е заминала.

Дорис го изгледа втренчено.

— Знам какво си мислиш, Джеръми. Лесно е да обвиниш Родни, че е казал или направил нещо, което е отблъснало Рейчъл. Но не е така. Той няма нищо общо с това. Случилото се е свързано с Рейчъл. Или с някого другиго. Не замесвай Родни. Нещо се е случило с Рейчъл. Или просто е решила да замине. Това е.

Гласът й не допускаше възражения.

— Просто се опитвам да разбера какво е станало — повтори Джеръми.

Тонът на Дорис поомекна.

— Знам — каза тя. — И знам, че сигурно няма причина да се тревожа, но… но нещо не е наред. Рейчъл просто не би постъпила така.

— Родни издаде ли заповед за издирване? — попита Джеръми.

— Нямам представа — отвърна Дорис. — Знам само, че продължава да я търси. Обеща да ме осведомява, но имам лошо предчувствие. Това не биваше да се случва. Усещам, че ще последва нещо лошо. — Тя замълча. — Мисля, че е свързано с вас двамата.

Джеръми долови, че я водят не толкова чувствата, колкото инстинктите й. Макар охотно да се наричаше ясновидка и да твърдеше, че умее да предсказва пола на бебетата, Дорис не претендираше за прозрения по други въпроси. Сега обаче явно не се съмняваше в правотата си. Изчезването на Рейчъл някак си щеше да повлияе на всички.

— Не разбирам какво се опитваш да ни кажеш — рече й.

Дорис въздъхна и стана. Захвърли смачканата салфетка върху масата.

— И аз не разбирам — отрони и се обърна към прозореца. — Нищо не разбирам. Рейчъл я няма и знам, че трябва да се тревожа за нея. Безпокоя се, разбира се, но усещам и друго… Не мога да го обясня, но знам, че това не биваше да се случва и…

— Ще последва нещо лошо — довърши Лекси.

Дорис и Джеръми се обърнаха към нея. Гласът й звучеше убедено като гласа на Дорис; тонът й сякаш подсказваше, че разбира кристално ясно това, което баба й не съумява да изрази с думи. Джеръми пак се почувства като аутсайдер.

Дорис замълча; не беше необходимо да говори. Каквато и честота да споделяха, каквато и информация да протичаше безмълвно помежду им, Джеръми нямаше достъп до нея. Изведнъж почувства, че и двете биха могли да бъдат по-изчерпателни, ако пожелаят, но незнайно защо са решили да го държат в неведение. Както Лекси го държеше в неведение за онзи следобед на пейката с Родни.

Като по даден знак, Лекси се пресегна и положи длан върху ръката му.

— Ще остана за малко при Дорис.

Той отдръпна ръка. Дорис не продума.

Джеръми кимна и стана, отново обзет от чувството, че е пришълец. Опита се да се убеди, че Лекси иска да остане, за да успокои Дорис, и се насили да се усмихне.

— Да… добра идея.

— Сигурен съм, че Рейчъл е добре — избумтя гласът на Алвин в слушалката на мобилния телефон. — Голямо момиче е, знае какво прави.

След като си тръгна от „Хърбс“, Джеръми остави бебешките покупки в дома на Лекси. Размисли дали да не я почака там, но реши да се върне в „Грийнлийв“. Не за да пише, а за да поговори с Алвин. Започваха да го глождят съмнения дали наистина познава Лекси. Стори му се, че тя е по-загрижена за Родни, отколкото за приятелката си, и пак се запита какво ли означава внезапното заминаване на Рейчъл.

— Знам, но е странно, нали? Искам да кажа… ти я познаваш. Изглежда ли ти като човек, който ще тръгне ей така, без да съобщи на никого?

— Кой знае — отвърна Алвин. — Но вероятно е свързано с Родни.

— Защо смяташ така?

— Нали излиза с него? Може би са се скарали. Възможно е Рейчъл да подозира, че той все още е влюбен в Лекси. Навярно е решила да замине за няколко дни, за да си събере мислите. Както Лекси отпътува за крайбрежието.

Джеръми си спомни внезапното отпътуване на Лекси и се запита да не би това да е нещо, характерно за жените от Юга.

— Възможно е — съгласи се. — Но Родни не е казал нищо на Дорис.

— Така твърди тя. Не знаеш със сигурност. Нищо чудно Лекси и баба й да обсъждат точно това в момента. Нали са поискали да останат насаме? Ами ако Дорис се безпокои както за Рейчъл, така и за Родни?

Джеръми не отговори, замислен дали приятелят му е прав.

Алвин добави:

— Но най-вероятно не е нищо особено. Всичко ще е наред, сигурен съм.

— Да — отвърна Джеръми. — Вероятно си прав.

Чу как Алвин си поема дъх.

— Какво става всъщност? — попита го.

— Моля?

— Изглеждаш ми все по-потиснат.

Джеръми изстреля стандартния си отговор:

— Просто съм зает. Тук е истинска суматоха.

— Да, все това повтаряш. Ремонтът те съсипва, ще се жениш, чакаш бебе… Но и преди си преживявал трудности, а сега животът ти не е толкова напрегнат както след развода с Мария. Тогава обаче не беше изгубил чувството си за хумор.

— И сега не съм го изгубил. Ако не виждах смешната страна на нещата, щях да се свия на топка и да бръщолевя несвързано от сутрин до вечер.

— Пишеш ли?

— Не.

— Идеи?

— Не.

— Защо не започнеш да работиш гол? Джед ще ти пази дрехите, докато пишеш.

Джеръми се засмя за пръв път.

— Чудесно предложение! Сигурен съм, че той ще изпадне във възторг.

— Предимството е, че няма да каже на никого. Понеже не говори.

— Говори.

— Така ли?

— Лекси твърди, че говори. Но не и на теб и на мен.

Алвин се засмя.

— Свикна ли с откачените животни в стаята си?

Джеръми осъзна, че вече почти не ги забелязва.

— Няма да повярваш, но свикнах.

— Не знам дали е за добро или за зло.

— Честно казано, и аз не знам.

— Слушай, имам гости! Трябва да приключваме. Обади ми се по-късно. Или аз ще ти звънна.

— Добре — каза Джеръми и прекъсна връзката.

Втренчи се в компютъра и поклати глава. Може би утре, помисли си. Надигна се да стане, но телефонът иззвъня отново. Реши, че Алвин е забравил да му каже нещо.

— Да?

— Здрасти, Джеръми — чу гласа на Лекси. — По странен начин вдигаш телефона.

— Извинявай. Току-що разговарях с Алвин и помислих, че пак се обажда. Какво има?

— Неприятно ми е, но се налага да отложим вечерята. Ще се видим утре.

— Защо?

— Заради Дорис. Ще се прибира вкъщи, но още е разстроена и искам да съм край нея.

— Да дойда ли? Ще донеса нещо за хапване.

— Няма нужда. Има много за ядене, но честно казано, Дорис не е в настроение за пиршества. Безпокоя се за сърцето й, та затова ще поостана.

— Добре — каза Джеръми. — Разбирам.

— Сигурен ли си? Наистина ми е неприятно…

— Няма проблем.

— Обещавам да ти се реванширам. Утре. Ще сложа нещо по-прозрачно, докато ти готвя.

Джеръми се постара да прикрие обзелото го разочарование.

— Звучи добре.

— Ще ти се обадя по-късно.

— Добре.

— Обичам те. Знаеш, нали?

— Да — отвърна Джеръми. — Зная.

Лекси притихна. Едва след като прекъсна връзката, Джеръми осъзна, че не е казал „обичам те“.

Трябва ли да се заслужи доверието? Или то е въпрос на вяра?

Няколко часа по-късно Джеръми още не беше сигурен. Въпросите кръжаха в ума му, но не знаеше как да постъпи. Да остане в „Грийнлийв“? Да отиде в дома на Лекси и да я чака там? Или да провери дали наистина е у Дорис?

Всичко опира до това, помисли си. Наистина ли е там? Сигурно би могъл да измисли някакво правдоподобно извинение и да се обади на Дорис, но това означаваше, че не вярва на Лекси, нали? А щом не й вярва, защо тогава ще се жени за нея?

Защото я обичаш, прошепна му вътрешният глас.

Обичаше я, но сам в тихата стая в „Грийнлийв“ се питаше дали любовта му не е сляпа. През годините, прекарани с Мария, нито веднъж не се беше питал къде е тя. Дори през последните дни на брака им. Никога не се бе обаждал у родителите й да проверява наистина ли е там, рядко й звънеше на работното място, а още по-рядко се появяваше без предупреждение при нея. Тя никога не му даваше поводи да се съмнява и той никога не се бе съмнявал.

С Лекси обаче не беше така. Нея сякаш я възприемаше по два начина — когато бяха заедно, се кореше за параноята си; когато бяха разделени, позволяваше на въображението си да се развихри.

Но сега не ставаше дума за разюздано въображение. Беше видял Лекси и Родни да се държат за ръце. Когато я попита какво е правила през деня, Лекси не спомена, че се е срещала с Родни. Получи странен имейл от човек, положил неимоверни усилия да прикрие следите си. А когато Дорис говореше за Рейчъл, Лекси я попита единствено дали Родни е изглеждал ядосан.

От друга страна, ако наистина таи чувства към Родни, защо просто да не признае? Защо се съгласи да се омъжи за Джеръми? Защо купува къща с Джеръми, излиза да пазарува за бебето с него и прекарват заедно почти всички вечери? Заради бебето? Лекси държеше на традициите, вярно, но възгледите й не бяха като на жена от средата на миналия век. Беше живяла с приятеля си в Ню Йорк, беше се впуснала в страстна връзка с господин Ренесанс… Не би загърбила възможността да живее с мъж, когото наистина обича — ако приемем, че е Родни — само заради бебето. Което, разбира се, означаваше, че обича Джеръми точно както му каза по телефона. Както му казваше всеки път, когато бяха заедно. Както му шепнеше, когато лежаха прегърнати.

Реши, че няма причина да не й вярва. Никаква. Тя е негова годеница и щом твърди, че е у Дорис, значи е у Дорис. Само дето някак си се съмняваше, че е там.

Небето отвън причерня. От мястото си виждаше как клоните се полюшват леко. Нови пролетни листа покриваха доскоро оголелите дървета, посребрени от сиянието на месечината.

Помисли си, че трябва да остане тук и да почака да му се обади. Щяха да се женят и той й вярваше. Колко пъти бе проверявал Лекси, след като я видя с Родни? Колко пъти бе виждал колата й пред библиотеката и се бе чувствал като абсолютен глупак. Пет-шест? Десетина? Защо тази нощ да е различна?

Няма да е различна, каза си, но посегна към ключовете. Като молец, привлечен от пламъка на свещта, сякаш нямаше друг избор. Продължаваше да се кори мислено по целия път до колата и докато сядаше зад волана.

Нощта беше тиха и тъмна; главната улица на града пустееше, а потулен в сенките, „Хърбс“ изглеждаше необяснимо зловещо. Джеръми подмина бързо ресторанта и се запъти към къщата на Дорис, сигурен, че Лекси ще е там. Видя автомобила на Дорис, паркиран на алеята, и въздъхна със странна смесица от облекчение и разкаяние. Едва сега се сети, че е оставил Лекси в „Хърбс“ без кола, и едва не се засмя на глас.

Добре, рече си, въпросът е приключен. Понечи да тръгне към дома на Лекси, решил да я чака там. Каза си, че когато тя се прибере, ще я изслуша съчувствено, ще й предложи безрезервна подкрепа и ще й свари горещ шоколад, ако поиска. Беше си спретнал буря в чаша вода.

Когато свърна по улицата на Лекси обаче и видя къщата й, кракът му инстинктивно потърси спирачката. Забави скорост, приведе се към предното стъкло, примигна да се увери, че очите не го лъжат, и се вкопчи във волана.

Колата й не беше на алеята. Къщата тъмнееше. Той зави рязко, без да обръща внимание на пронизителното свистене на гумите. Взе завоя с пълна скорост и пое натам, където беше сигурен, че ще открие Лекси. Щом не беше в библиотеката, в „Грийнлийв“, в „Хърбс“ или при Дорис, оставаше само едно възможно място.

Излезе прав. Мина по улицата, където живееше Родни Харпър, и видя колата й, паркирана пред дома му.

8

Седна на верандата пред къщата на Лекси.

Имаше ключ, можеше да влезе вътре, но не искаше. Предпочете да седи на стълбите отпред. Или по-скоро да кипи от гняв на стълбите отвън. Да се вижда с Родни беше едно, да лъже — съвсем друго. А тя го беше излъгала. Отменила беше вечерята им, беше му се обадила по телефона и го бе излъгала къде ще бъде. Беше го излъгала, без да й мигне окото.

Той наблюдаваше пътя със стиснати челюсти.

Наистина не го интересуваше какво извинение ще измисли. Нямаше извинение за такова нещо. Трябваше само да му каже, че иска да поговори с Родни, че се тревожи за него, и той нямаше да възрази. Нямаше да остане очарован, естествено, но щеше да се примири. Кому беше нужна тази потайност?

Това не беше в реда на нещата. Не биваше да се отнася така с него… нито с когото и да било, ако я е грижа. Ами ако продължи да постъпва така и след като се оженят? Искаше ли наистина по цели дни да се тормози дали Лекси е там, където е казала, че ще бъде?

Не, в никакъв случай. Бракът не беше това и той не се беше преместил тук, не бе зарязал всичко, за да го мамят. Тя или го обича, или не го обича; ясно и просто. А е очевидно как се чувства, щом предпочита да прекарва времето си с Родни.

Беше му все едно дали с Родни са приятели, дали е решила да му предложи подкрепа. Трябваше само да каже истината. Но не го беше направила.

Чувстваше се ядосан, но и наскърбен. Дойде тук да сподели живота си с Лекси, дойде тук заради нея. Не заради бебето, не защото мечтаеше да живее зад белосана ограда, не защото вярваше в романтиката на Юга. Дойде тук, защото искаше тя да му стане съпруга.

А тя го лъжеше. Излъга го неведнъж, а два пъти. Сърцето му се сви. Не знаеше дали да халоса стената с юмрук, за да си излее гнева, или просто да се разплаче, скрил лице в шепи.

След един час, когато тя се върна, Джеръми продължаваше да седи на стълбите. Лекси слезе от колата и явно се изненада да го види, но тръгна към него, сякаш нищо нередно не се е случило.

— Здрасти — поздрави го, премятайки чантата си през рамо. — Какво търсиш тук?

Джеръми се изправи.

— Чаках те — отговори.

Погледна си часовника. Девет без пет. Късно, но не прекалено…

— Потръгна ли писането? — попита го тя.

— Горе-долу. — Той сви рамене. — Обмислям няколко идеи.

Тя забеляза, че не пристъпва към нея, но въпреки това се приведе да го целуне. Дори да усети сдържания му отклик, не реагира.

— Добре. Вдъхновението ще се върне. Винаги се връща — заяви.

Той я погледна. Въпреки гнева (или страха, ако трябваше да е честен докрай) видя колко е красива. Мисълта, че друг я прегръща, беше непоносима.

Усетила колко е напрегнат, тя го подръпна за ръкава.

— Добре ли си?

— Да — отвърна й.

— Но нещо те тревожи?

Предоставяше му се отлична възможност да й каже какво мисли, но се поколеба.

— Изморен съм — отговори. — Как е Дорис?

Лекси затъкна кичур коса зад ухото си.

— Притеснена. Рейчъл не се е обаждала.

— Продължава ли да се безпокои, че нещо й се е случило?

— Не съм сигурна. Знаеш каква е Дорис. Науми ли си нещо, трудно ще я разубедиш. Дори да няма логично обяснение. Според нея Рейчъл е добре… не знам как другояче да се изразя… но причината да замине е… — Лекси поклати глава. — Всъщност не я знам какво мисли. Просто предчувства, че Рейчъл не е трябвало да заминава, и се тревожи.

Джеръми кимна, макар да не я разбра ясно.

— Щом Рейчъл е добре, всичко е наред, нали?

Лекси сви рамене.

— Не знам. Отдавна съм се отказала да тълкувам умозаключенията на Дорис. Знам само, че обикновено излиза права. Виждала съм го неведнъж.

Джеръми я наблюдаваше. Усещаше, че му казва истината… за Дорис. Но не споменаваше нито дума за това къде е била след това.

Той изопна рамене.

— Значи досега беше при Дорис?

— Кажи-речи.

— Кажи-речи?

Джеръми долови, че Лекси се опитва да прецени доколко е осведомен.

— Да — отговори след малко.

— Това пък какво означава?

Лекси замълча.

— Минах край къщата на Дорис — реши да я предизвика. — Но теб те нямаше.

— Търсил си ме при Дорис?

— После дойдох тук — добави той.

Тя отстъпи назад и скръсти ръце.

— Следиш ли ме?

— Наречи го както искаш — отвърна Джеръми, стараейки се да запази спокойствие. — Но ти не ми казваш истината.

— Моля?

— Къде беше тази вечер? След като си тръгна от Дорис?

— Дойдох тук — отговори тя.

— А преди това? — попита Джеръми, надявайки се тя най-сетне да му каже истината, молейки се със свито сърце да бъде честна.

— Наистина ме проверяваш, нали? — Назидателният й тон разпали гнева му.

— Не става дума за мен! — процеди. — Просто ми отговори!

— Защо крещиш? Казах ти къде бях.

— Не ми каза! — извика Джеръми. — Каза ми, че си била при Дорис. Но след това отиде някъде другаде, нали?

— Защо ми крещиш? — възмути се Лекси. — Какво ти става?

— Била си при Родни! — изкрещя Джеръми.

— Какво?

— Чу ме! Била си при Родни. Видях те!

— Следил ли си ме?

Лекси отстъпи още една крачка назад.

— Не! Не съм те следил. Минах край къщата на Дорис, дойдох тук и после тръгнах да те търся. И познай какво открих?

Тя замълча, сякаш обмисляше как е най-добре да отговори.

— Не е това, което си мислиш — отвърна с неочаквано тих глас.

— И какво си мисля аз? Че годеницата ми не бива да е в къщата на друг мъж? Че трябваше да ми каже къде отива? Че ако ми се доверява, щеше да ми каже? Че ако държи на мен, нямаше да отмени срещата ни, за да бъде с друг?

— Това няма нищо общо с теб! — възмути се Лекси. — Не съм отменяла срещата ни! Попитах дали да я отложим за утре и ти не възрази.

Джеръми пристъпи към нея.

— Не става дума само за вечерята, Лекси. Истината е, че си била при друг мъж тази вечер!

Лекси вирна брадичка.

— И какво? Мислиш, че съм спала с Родни? Мислиш, че сме се натискали на дивана? Разговаряхме, Джеръми! Това правихме! Просто разговаряхме! Дорис поиска да си легне по-рано и преди да се прибера вкъщи, реших да видя дали Родни може да ми обясни какво става. Отбих се при него и разговаряхме само за Рейчъл.

— Трябваше да ми кажеш.

— Щях да ти кажа! Нямаше да е необходимо дори да питаш! Щях да ти кажа къде съм била. Не крия нищо от теб.

Той повдигна вежди.

— Нима? Ами онзи ден край реката?

— Кой ден?

— Миналия месец, когато… Когато държеше Родни за ръката.

Тя се втренчи в него, сякаш го виждаше за пръв път.

— Откога ме шпионираш?

— Не те шпионирам! Но видях как го държиш за ръката.

Тя продължи да се взира в него.

— Кой си ти? — отрони.

— Твоят годеник — изкрещя Джеръми. — Мисля, че заслужавам обяснение. Първо ви виждам да се държите за ръка, после откривам, че отменяш срещите ни, за да си с него…

— Млъкни! — извика тя. — Замълчи и ме изслушай!

— Опитвам се — не й остана длъжен той. — Но ти не ми казваш истината! Лъжеш ме!

— Не те лъжа!

— Защо тогава не ми разкажеш за идиличния ви разговор край реката?

— Опитвам се да ти обясня, че тълкуваш погрешно всичко…

— Нима? — просъска той. — Ако ти ме видиш да се държа за ръка с бивша приятелка и че те лъжа, за да ходя при нея?

— Не те лъжа! — разпери ръце Лекси. — Казах ти… Бях при Дорис, но така и не разбрах какво се е случило. Притеснявах се за Рейчъл и затова се отбих при Родни да го попитам дали знае нещо.

— И го подържа за ръката, разбира се.

Очите на Лекси заискриха гневно, но гласът й прозвуча тихо:

— Не. Не съм. Седяхме на задната веранда и разговаряхме. Колко пъти да ти го повтарям?

— Достатъчно, за да признаеш, че ме излъга.

— Не съм!

Той я погледна и я посочи обвинително с пръст.

— Излъга ме и го знаеш. Това е лошо и обидно. По-обидно е обаче, че продължаваш да отричаш.

При тези думи той слезе от верандата и тръгна към колата, без да поглежда назад.

Профуча през града. Не знаеше какво да прави. Не искаше да се връща в „Грийнлийв“; не биваше да се отбива в „Лукилу“ — единствения отворен ресторант в Бун Крийк. Беше ходил веднъж-дваж, но не изгаряше от желание да прекара остатъка от вечерта, седнал на бара, защото подозираше какъв смут ще предизвика. Вече беше научил, че в малките градчета новините се разпространяват светкавично, особено лошите. Не искаше всички в града да обсъждат връзката му с Лекси. Затова караше без посока през града. Бун Крийк не беше Ню Йорк — нямаше къде да отидеш и да изчезнеш сред навалицата. Нямаше тълпи.

Мразеше този град понякога.

Трябваше да го предвиди въпреки славословията на Лекси за красивите пейзажи и за местните, които й били като семейство. Като единствено дете и сираче, тя никога не бе живяла в голямо семейство и Джеръми понякога се изкушаваше да й каже, че няма представа какво говори. Вярно, повечето граждани на Бун Крийк бяха дружелюбни и благосклонни, но той започваше да се пита дали това не е само поза. Зад фасадата имаше тайни и машинации както навсякъде другаде, но хората тук се стараеха да ги прикриват. Като Дорис например. Докато той задаваше въпроси, тя и Лекси си разменяха безмълвни знаци, за да го държат в неведение. Или като кмета Джъркин. Вместо просто да помогне на Джеръми да получи разрешителното за сватбата, той преследваше своите цели. Нюйоркчаните заслужават уважение, помисли си Джеръми. Ядосат ли се, показват ти го, без да се опитват да захаросват чувствата си, особено ако засягат семейството им. Казват каквото мислят и толкова.

Прииска му се и Лекси да е по-открита. Обикаляше улиците с колата и се питаше дали гневът му расте или намалява; не знаеше дали да се върне при нея и да се опита да разреши проблема, или да продължава да го обмисля насаме. Подозираше, че тя крие нещо, но недоумяваше какво. Въпреки гнева и уличаващите обстоятелства не можеше да повярва, че Лекси има тайна афера с Родни. Освен ако не го беше мамила от началото до края, тази идея звучеше абсолютно нелепо. Между тях обаче имаше нещо, за което тя не искаше да говори. И разбира се, не биваше да забравя имейла…

Тръсна глава да си проясни ума. След като обиколи града за трети път, се насочи към околностите. След още няколко минути свърна отново и спря пред гробището „Седар Крийк“ — дома на загадъчните светлини и мястото, довело го в Бун Крийк.

Тук беше срещнал Лекси. След като пристигна в града, Джеръми дойде на гробището, за да го снима, преди да започне да пише статията. Все още помнеше как Лекси се появи изневиделица и го стресна. И досега си я представяше как върви към него и вятърът развява косите й. В това гробище Лекси му бе разказала и как родителите й са се удавили, когато автомобилът им изскочил от пътя.

Джеръми излезе от колата и остана поразен колко различно е мястото без мъгла. През нощта, когато бе видял загадъчните светлини, обвитото в мъгла гробище изглеждаше неземно, изгубено във времето. Тази нощ, под ясното априлско небе и ярката луна, той различаваше надгробните плочи и дори успя да проследи с очи маршрута, който бе следвал, докато се опитваше да заснеме светлините.

Мина през портата от ковано желязо. Чакълът хрущеше тихо под краката му. Не беше идвал тук, откакто пристигна в Бун Крийк, и сега, докато заобикаляше порутените паметни плочи, мислите му отново се насочиха към Лекси.

Истината ли му беше казала? Отчасти. Наистина ли щеше да му каже къде е била? Може би. Имаше ли право да й се ядосва? Да, помисли си, имаше право.

Само че не му харесваше да се кара с нея. И не му хареса как го погледна, когато разбра, че я е следил. Призна си, че и на него не му харесва в какво се е превърнал. Честно казано, би предпочел изобщо да не е виждал Лекси и Родни на онази пейка. Тогава нямаше да изпитва подозрения. Напомни си отново, че подозренията всъщност са безпочвени. Да, Лекси бе отишла да види Родни, но Рейчъл беше изчезнала, а с кого друг, ако не с Родни би могла да обсъди защо е заминала приятелката й? Но имейлът…

И за това не искаше да мисли.

В тишината гробището сякаш просветля. Не беше възможно, разбира се — призрачните сияния се появяваха само в мъгливи нощи. Джеръми примигна и осъзна, че не му се привиждат неща. Намръщи се объркано, но наистина чуваше двигател на кола. Погледна през рамо и видя фарове. Почуди се кой ли минава край гробището по това време и с изненада забеляза, че колата забавя ход и спира зад неговата.

Въпреки мрака разпозна колата на кмета и след миг различи тъмния му силует.

— Джеръми Марш? — извика Джъркин. — Там ли си?

Джеръми прочисти гърло, изненадан за втори път. Подвоуми се дали да отговори, но осъзна, че колата му го издава.

— Да, господин кмете. Тук съм.

— Къде? Не те виждам.

— Тук съм. До голямото дърво — извика Джеръми.

Кметът тръгна към него и заговори:

— Странни места посещаваш, Джеръми. Едва те открих. Всъщност не е толкова странно, като се има предвид какво те свързва с това място. Все пак ми хрумват дузина по-подходящи места за усамотение. Но поривът да се върнеш на местопрестъплението е неустоим, нали?

Когато млъкна, вече стоеше пред Джеръми. Дори в мрака се виждаше как е облечен — червени полиестерни панталони, морава риза и жълто спортно сако. Приличаше на огромно великденско яйце.

— Какво правите тук, господин кмете?

— Дойдох да си поговорим, разбира се.

— За астронавта ли? Оставих съобщение в кабинета ви…

— Не за астронавта, разбира се. Получих съобщението ти, не бой се. Не се съмнявах, че ще уредиш въпроса, понеже си знаменитост и прочее. Всъщност попълвах някакви формуляри в магазина и мярнах колата ти. Помахах ти, но май не ме забеляза. Почудих се закъде си се забързал толкова.

Джеръми вдигна ръце да го спре.

— Господин кмете, не съм в настроение…

Кметът продължи, сякаш не го е чул:

— Не му мислих много, разбира се. Поне отначало. Но ти мина втори път, после и трети. Хрумна ми, че сигурно искаш да си поговориш с някого. Къде ще отиде Джеръми Марш, запитах се. И… — Джъркин замълча, за да подсили драматизма, тупна се по крака за допълнителен ефект и продължи: — И идеята ме порази като мълния! Ще отиде на гробището, разбира се!

Джеръми го гледаше занемял.

— Защо решихте, че ще дойда тук?

Кметът се усмихна доволно, но вместо да отговори на въпроса, посочи красивата магнолия в центъра на гробището.

— Виждаш ли това дърво, Джеръми?

Джеръми погледна магнолията с чворести корени и огромна корона. Сигурно беше на сто години.

— Разказвал ли съм ти историята на това дърво?

— Не, но…

— Посадил го Коулман Толес, един от най-изтъкнатите граждани на Бун Крийк, още преди войната със Севера. Бил собственик на местната бакалия, а съпругата му била най-красивата жена в областта. Казвала се Патриша и макар единственият й портрет да изгоря в пожара в библиотеката, татко се кълнеше, че понякога ходел в читалнята, само и само да я погледа.

Джеръми поклати нетърпеливо глава.

— Господин кмете…

— Остави ме да довърша. Мисля, че историята ще ти помогне да разрешиш дребния си проблем.

— Какъв проблем?

— Проблемът с госпожица Лекси, разбира се. На твое място нямаше да съм очарован, че прекарва времето си с други мъже.

Джеръми примигна стъписано, изгубил дар слово.

— Но както казвах, Патриша била красива жена и Коулман я ухажвал години наред, докато склони да се омъжи за него. Почти всички в областта я ухажвали — вниманието й харесвало — но в крайна сметка старият Коулман спечелил сърцето й. Отпразнували сватбата с подобаваща тържественост. Местните не помнели такъв празник. Редно било съпрузите да заживеят щастливо, но не им било писано. Коулман бил ревнив, а Патриша не умеела да обръща гръб на младежите, които продължавали да я ухажват. Коулман просто не успял да го преглътне. — Кметът поклати глава. — Скарали се ужасно и тя не понесла напрежението. Разболяла се, лежала две седмици и после добрият Господ я прибрал при себе си. Коулман бил съсипан. Когато я погребали, посадил това дърво в нейна памет. И ето го тук и досега — нашата жива версия на Тадж Махал.

Джеръми се взираше в кмета.

— Истинска ли е историята? — попита най-сетне.

Джъркин вдигна ръка като за тържествена клетва.

— Гръм да ме удари, ако не е.

Джеръми не знаеше какво да каже. Недоумяваше как кметът се е досетил за тревогите му.

Джъркин пъхна ръцете си в джобовете.

— Както виждаш, напомня твоето положение. Както свещта привлича нощните пеперуди, това дърво те е довело в гробището.

— Господин кмете…

— Знам какво си мислиш, Джеръми. Питаш се защо не споменах историята, когато смяташе да пишеш за гробището.

— Не, не точно…

— Тогава се чудиш как, за бога, нашият град е родил толкова интересни истории. Ще ти кажа само, че Бун Крийк е бастион на историята. Мога да ти разкажа за миналото на половината къщи в града. Ще останеш изумен…

— Не е и това… — отвърна Джеръми, все още смаян от случващото се.

— Тогава сигурно недоумяваш как съм разбрал за госпожица Лекси и Родни.

Джеръми срещна погледа на кмета. Джъркин просто сви рамене.

— В малките градчета няма скрито-покрито.

— Всички ли знаят?

— Не, разбира се. Поне не за това. Знаят малцина като мен, но никой от нас не иска да сее обидни слухове. И аз съм притеснен от изчезването на Рейчъл. Говорих с Дорис. Тя е съсипана. Знаеш колко обича момичето. Бях там, когато Родни дойде, и се отбих пак в „Хърбс“, след като ти се беше върнал в „Грийнлийв“.

— Но как разбра за другото?

— О, лесно! — сви рамене Джъркин. — Родни и Рейчъл излизат, но имат проблеми, Родни и Лекси са приятели, а ти обикаляш из града с колата, все едно зад волана има слепец. Веднага се досетих, че Лекси е отишла при Родни да поговорят, а ти не си успял да го преглътнеш при всичкия този стрес, на който си подложен…

— Стрес?

— Да. Сватбата, къщата, бременността на Лекси…

— И това ли знаеш?

— Джеръми, момчето ми, вече си жител на прекрасното ни градче и би следвало да разбираш колко прозорливи са хората тук. Няма кой знае какво за правене, освен да гадаеш какво става в живота на другите. Но не бой се, гроб съм, докато не го обявите официално! Като държавен служител се опитвам да стоя над клюките, които шарят из града.

Джеръми си отбеляза наум да се задържа колкото е възможно повече в „Грийнлийв“.

— Но дойдох главно, за да ти разкажа нещо за жените.

— Още една история?

Джъркин вдигна ръце.

— Не точно история. По-скоро поука. Става дума за съпругата ми, Гладис. Тя е прекрасна жена, но понякога ми спестява истината. Дълго време негодувах и навремето се случваше да се скараме. Лека-полека обаче разбрах, че ако една жена те обича, не можеш да очакваш винаги да ти казва истината. За разлика от мъжете жените долавят по-добре чувствата и когато не казват истината, най-често го правят, защото истината може да накърни чувствата ни. Това обаче не означава, че не ни обичат.

— Твърдиш, че е редно да лъжат?

— Не, казвам, че понякога лъжат, за да не ни наранят.

— Но ако искам да ми казва истината?

— Тогава, момчето ми, подготви се да приемаш истината така, както ти я поднасят.

Джеръми се замисли, но не продума. Кметът Джъркин потрепери.

— Хладничко е тук. Ще си тръгвам, но искам да ти кажа още нещо. Дълбоко в сърцето си знаеш, че Лекси те обича. Дорис го знае, аз го зная, целият град го знае. Когато сте заедно, сякаш всеки момент ще запеете! Няма смисъл да се тревожиш, че е отишла да види Родни в тежък за него момент.

Джеръми извърна поглед. Въпреки че кметът стоеше до него, внезапно се почувства съвсем сам.

Джеръми се върна в „Грийнлийв“ и се запита дали да не се обади пак на Алвин. Това обаче означаваше да преразкаже отново цялата вечер, а не искаше. Не беше готов и да послуша съвета на Джъркин. Дребните лъжи може би вършеха работа в брака на кмета, но той не искаше да живее така с Лекси.

Поклати глава, сломен от неприятностите с нея, изморен от планирането на сватбата и от ремонта на къщата, изтощен от неспособността си да пише. Откакто бе дошъл тук, дните му бяха изпълнени с несгоди. И защо? Защото обича Лекси? Защо тогава той понася всичко, а тя изглежда незасегната от затрудненията? Защо той да е изкупителната жертва?

Не, призна си, не беше съвсем прав. И на нея не й беше лесно. Не само покрай организирането на сватбата и ремонта на къщата. Беше бременна, събуждаше се разплакана посред нощ, следеше какво яде и какво пие. Тя просто се справяше със затрудненията по-добре от него.

Объркан, Джеръми седна пред компютъра. Знаеше, че няма да пропише, но можеше поне да си провери пощата. Отвори първото съобщение и се втренчи като хипнотизиран в екрана.

Каза ли ти истината? Прочети дневника на Дорис. Там ще намериш отговора.

9

— Не знам какво да ти кажа! — смая се Алвин. — Какво означава това според теб?

След като прочете съобщението десет пъти, Джеръми бе набрал номера му.

— Не знам — призна.

— Провери ли в дневника на Дорис?

— Не — отговори Джеръми. — Току-що получих имейла. Нямах време. Просто се опитвам да проумея ситуацията.

— Прочети дневника — посъветва го Алвин.

— Защо? — попита Джеръми. — Дори не знам какво да търся. И съм сигурен, че дневникът няма нищо общо с това, което се случва напоследък.

— Какво имаш предвид?

Джеръми се изтегна в стола, после стана и закрачи напред-назад, сетне пак се строполи тежко на стола, докато разказваше на приятеля си какво се е случило през последните няколко часа. Когато приключи, Алвин замълча.

— Искам само да се уверя, че съм чул правилно — рече най-сетне. — Била е при Родни?

— Да.

— И не ти е казала?

Джеръми се приведе напред, търсейки точните думи.

— Не, но твърди, че щяла да ми каже.

— И ти й вярваш?

Това беше същината на проблема, нали? Дали наистина е щяла да му каже?

— Не знам — призна Джеръми.

Чу как Алвин си поема дълбоко дъх.

— Наистина не знам какво да кажа…

— Какво означава според теб? Защо някой ми изпраща такива имейли?

— Сигурно знае нещо, което ти не знаеш — предположи Алвин.

— Или иска да ни раздели — посочи Джеръми.

Вместо да отговори, Алвин попита:

— Обичаш ли я?

— Повече от всичко на света.

Сякаш да разведри приятеля си, Алвин му напомни весело:

— Е, поне ще започнеш следващия етап от живота си със страхотно парти. Остават шест дни.

За пръв път от незнайно колко часа Джеръми се усмихна.

— Ще бъде забавно.

— Безспорно. Най-добрият ми приятел не се жени всеки ден. Очаквам те с нетърпение. А и една екскурзия до града ще ти се отрази добре. Бях там, помниш ли? Знам, че единственото развлечение е да гледаш как ти растат ноктите на краката.

И да наблюдаваш хората, помисли си Джеръми. Но не каза нищо.

— Обади ми се, ако научиш нещо от дневника на Дорис. Неприятно ми е да го призная, но започвам да съпреживявам приключенията ти.

— Не бих нарекъл имейлите приключение.

— Наричай ги както щеш, но те карат да се замислиш, нали?

— О, да — призна Джеръми. — Определено ме карат да се замисля.

— Ако ще се жениш за нея, трябва да й се доверяваш. Знаеш го, нали?

— Знам — отвърна Джеръми. — И още как!

Какво означава да вярваш на някого? Дневникът на Дорис лежеше върху бюрото и той се втренчи в него. Вярваше ли на Лекси? Всичко опираше до това. През повечето време й вярваше, да, но напоследък не му беше лесно.

А имейлите? Не един, а два. И вторият…

Ами ако научеше от дневника нещо, което не знае за Лекси и не иска да го знае? Ще повлияе ли това на чувствата му към нея? Ще го застави ли да сложи точка и да си тръгне оттук, без да поглежда назад?

Опита се да намести парченцата от мозайката. Човекът, изпратил имейлите, знаеше, че Лекси е бременна и че дневникът на Дорис е у него. Освен това му внушаваше безочливо, че ще научи нещо, което Лекси крие от него. Отново стигаше до извода, че някой иска да ги раздели.

Но кой? Неколцина в града бяха наясно, че Лекси е бременна, но малцина знаеха, че дневникът е у него. Освен Лекси само един човек знаеше какво съдържа той.

Дорис.

Не беше възможно обаче да е Дорис. Именно тя подтикна Лекси да се сближи с него; тя му обясняваше поведението й, за да я разбере по-добре. С Дорис споделяше колко го тревожи неспособността да пише.

Вглъбен в мисли, не осъзна веднага, че някой чука на вратата. Стана и отвори.

Лекси се усмихна насила. Въпреки смелото й изражение очите й бяха зачервени и подпухнали. Личеше, че е плакала. Известно време никой не проговаряше.

— Здрасти — поздрави накрая тя.

— Здрасти, Лекс.

Понеже не тръгна към нея, тя заби очи в пода.

— Питаш се защо съм тук, а? Надявах се да се върнеш, но ти не дойде.

Джеръми не отговори и тя отметна кичур коса зад ухото си.

— Искам да ти се извиня. Беше прав за всичко. Трябваше да ти кажа. Сгреших.

Той не продума. Отдръпна се от вратата. Лекси се възползва от безмълвната покана, влезе в стаята и седна върху леглото. Джеръми седна на стола зад бюрото.

— Защо не ми каза? — попита.

— Не смятах да ходя — отвърна тя. — Може би няма да ми повярваш, но мислех да се прибера вкъщи и… не знам… изведнъж ми хрумна, че трябва да поговоря с Родни. Надявах се да науча къде е отишла Рейчъл.

— А преди това? — попита Джеръми. — Край реката? Защо не ми каза?

— Родни ми е приятел. Не му е лесно в момента. Знам как изглежда отстрани, но двамата се познаваме отдавна и аз исках просто да го подкрепя.

Джеръми забеляза колко предпазливо отбягва да отговори на въпроса му. Приведе се напред.

— Край на игричките, Лекси — предупреди я сериозно. — Не съм в настроение за шикалкавене. Искам да разбера защо не ми каза.

Тя се обърна към прозореца. Светлината на лампата се отрази в очите й.

— Беше ми… трудно. Не исках да се намесвам. Не исках да намесвам и теб. — Засмя се тъжно. — Но те намесих, а? — Поклати глава и си пое дълбоко дъх. — Родни и Рейчъл се карат често напоследък. Заради мен. — Продължи с по-тих глас: — На Рейчъл й е неприятно, че с Родни сме излизали. Освен това знае какви чувства е изпитвал към мен. Мисли, че още е влюбен в мен. Според нея той ме споменава прекалено често. Според Родни обаче Рейчъл преувеличава. Това обсъждахме на пейката.

Джеръми събра длани.

— Има ли чувства към теб?

— Не знам — отговори Лекси.

Изражението му й подсказа, че не й вярва, и продължи бързо:

— Знам, че звучи като увъртане, но не съм сигурна какво друго да кажа. Държи ли Родни на мен? Да, но ние се познаваме от деца. Щеше ли да излиза с Рейчъл, ако не бяхме сгодени? Мисля, че щеше. И преди съм ти казвала, че според мен те са родени един за друг. Но…

Тя сбърчи угрижено вежди.

— Не си сигурна — довърши Джеръми вместо нея. На нейно място и той не би могъл да отговори категорично.

— Да — каза тя. — Но разбира, че съм сгодена за друг. Приема, че между нас няма да се случи нищо, и знам, че държи на Рейчъл. Тя обаче е чувствителна на тази тема и мисля, че Родни несъзнателно влошава положението. Каза ми, че Рейчъл се ядосала един следобед, когато минавали с колата край библиотеката и той погледнал към кабинета ми. Обвинила го, че търси мен, и се карали часове наред. Обяснявал й, че е просто навик, но Рейчъл повтаряла, че никога няма да ме прежали и само се оправдава. На другия ден Родни дойде в библиотеката да се посъветва с мен. Излязохме да поговорим. — Тя въздъхна. — А тази вечер, както казах, не бяхме планирали да се срещаме. Познавам и двамата, държа и на двамата и искам всичко между тях да е наред. Затова се чувствам длъжна да им помагам. Или поне да го изслушвам. Чувствам се впримчена в нещо, от което не знам как да се измъкна.

За пръв път, откакто дойде, тя сякаш се поуспокои.

— Може би си била права да не ми казваш. Южняшките сапунени опери не са ми по вкуса.

— На мен също. Понякога ми се иска да се върна в Ню Йорк, където никой не познава никого. Понякога ми идва до гуша, а на всичкото отгоре те ядосах. Започна да ме подозираш, а вместо да разсея съмненията ти, аз се опитах да те държа в неведение. Нямаш представа колко съжалявам. Няма да се повтори.

Гласът й стана още по-тих и по-колеблив. Когато избърса крайчеца на окото си, Джеръми стана от стола и седна до нея. Улови я за ръката и тя изхлипа.

— Хей! Недей да плачеш! — прошепна й той.

Думите му сякаш отприщиха чувствата й и тя закри лице с длани. Заплака сърцераздирателно, като че ли е сдържала сълзите много дълго. Джеръми я прегърна и сълзите рукнаха още по-силно.

— Успокой се… — прошепна й той.

— Не мога… — простена тя, заровила лицето си в дланите.

— Прощавам ти. Всичко е наред.

— Не, не е… Видях… как… как ме гледаш… когато се прибрах…

— Тогава бях ядосан. Сега не съм.

Тя потрепери, скрила лице.

— Напротив… Мразиш ме… Чакаме бебе… а се караме… през цялото време.

Нещата не се развиваха добре. Джеръми си напомни за вихрушката от хормони в тялото й. Като повечето мъже, и той беше склонен да вини хормоните за всеки емоционален изблик, но в този случай вероятно беше прав.

— Не те мразя. Сърдех ти се, но вече ми мина.

— Не… не обичам Родни… Обичам теб.

— Знам.

— Никога вече няма да проговоря на Родни.

— Говори с него. Но не в къщата му. И не го дръж за ръката.

Думите му предизвикаха още по-неудържим плач.

— Знаех си… че още си ми ядосан!

Едва след половин час Лекси спря да плаче. В крайна сметка Джеръми реши, че е най-добре да продължава да повтаря, че не е ядосан, и да не казва нищо друго. Всичко останало само влошаваше положението. Като малко дете, преживяло тежко разочарование, тя си поемаше дълбоко дъх през трийсет секунди и лицето й се сгърчваше, сякаш пак ще се разплаче. Уплашен да не провокира нов пристъп, Джеръми седеше мълчаливо, докато Лекси се опитваше да се овладее.

— Леле — каза най-сетне тя с пресипнал глас.

— Да — съгласи се той. — Леле.

— Съжалявам — извини се Лекси, очевидно зашеметена като него. — Не знам какво стана.

— Плака — обясни й Джеръми.

Тя го изгледа строго — с подпухналите очи обаче не успя да му окаже обичайното въздействие.

— Разбра ли нещо за Рейчъл? — попита я той.

— Не много. Родни е сигурен, че не е заминала днес. Мисли, че е тръгнала вчера след работа. В четвъртък вечерта се скарали и тя му казала, че всичко е свършено и не иска да го вижда повече. По-късно минал край дома й и не видял колата й на алеята.

— Шпионирал я? — полюбопитства Джеръми, доволен, че не е единственият.

— Не, искал да се сдобрят. Но ако е заминала в четвъртък след работа, сигурно смята да прекара уикенда извън града. Това обаче не обяснява защо не се е обадила на Дорис, че няма да дойде на работа в петък, и не ни подсказва къде е.

Джеръми се замисли, спомнил си как Дорис и Лекси твърдяха, че Рейчъл няма приятели извън града.

— Не би ли отишла някъде на крайбрежието? Може би е искала да се усамоти? Да не вижда Родни известно време?

— Кой знае — сви рамене Лекси. — Но дори преди това… — Очевидно подбираше внимателно думите. — Държеше се странно напоследък дори с мен. Все едно преживява криза на средната възраст.

— Прекалено млада е за това — посочи Джеръми. — Както каза, вероятно е свързано с отношенията й с Родни.

— Знам… но не е само това. Потайна е. Обикновено говори непрекъснато, но когато избирахме роклята й за сватбата, почти не продума. Сякаш криеше нещо.

— Сигурно е обмисляла пътуването.

— Вероятно — съгласи се Лекси. — Не знам…

Двамата замълчаха. В настъпилата тишина тя се прозя и го погледна виновно.

— Съжалявам. Изморих се.

— Всеки ще се измори, ако плаче цял час.

— А и бебето ме изморява — каза тя. — Напоследък си затварям вратата на кабинета и подремвам пред бюрото.

— Почивай си. Носиш моето бебе все пак. Прибирай се вкъщи да поспиш.

Тя повдигна вежди.

— Искаш ли да дойдеш?

Той се замисли.

— По-добре да не идвам — отвърна. — Знаеш какво става, когато остана да спя при теб.

— Имаш предвид, че всъщност не спим?

— Да.

Тя кимна сериозно.

— Сигурен ли си, че не ми се сърдиш вече?

— Да — усмихна й се той. — Не съм ядосан. Разбрах какво става и се чувствам по-спокоен.

Тя го целуна и стана от леглото. Протегна се. Той забеляза, че коремът й вече не е толкова плосък, и погледът му се задържа върху него малко по-дълго.

— Не ми зяпай тлъстините — скастри го смутено тя.

— Не си дебела — отговори автоматично той, изпълнен с доволство. — Бременна си и си красива.

Тя го наблюдаваше изпитателно, сякаш преценяваше дали е казал истината защо не иска да дойде при нея. После явно реши да не подхваща пак темата. Джеръми стана и я изпрати до вратата. Целуна я и я проследи с поглед как върви към колата, припомняйки си цялата вечер.

— Лекси?

Тя се обърна.

— Да?

— Забравих да те питам… Дорис има ли компютър?

— Дорис? Не.

— Дори в ресторанта?

— Няма — отговори Лекси. — Дорис е старомодна. Сигурно не знае дори как се включва компютър. Защо?

— Просто ми хрумна.

Забеляза недоумението, изписало се по лицето й, но реши да не се впуска в подробности.

— Лека нощ — каза й. — Обичам те.

— И аз те обичам — отвърна тя тихо.

Отвори вратата на колата и седна зад волана.

Джеръми я видя как запалва двигателя, тръгва на заден ход и прекосява чакълената алея. Отдалечи се и стоповете бавно избледняха и се стопиха в мрака. След няколко минути той се върна зад бюрото. Всичко се бе изяснило. Вече не подозираше Родни, но въпросът с имейлите оставаше.

Ако Лекси казваше истината, Дорис не беше изпратила съобщенията. Но щом не е тя, кой е тогава?

Върху бюрото му лежеше дневникът и той пак се втренчи в него. Колко пъти се беше питал дали да го прочете с надеждата да му хрумне тема за статия? Ала незнайно защо го беше отбягвал. Сега обаче се сети пак за последния имейл.

Каза ли ти истината? Прочети дневника на Дорис. Там ще намериш отговора.

Каква истина? И какво щеше да открие в дневника? Какъв отговор щеше да намери там?

Не знаеше. Не знаеше и дали иска да разбере. Ала съобщението не му даваше мира и той посегна несъзнателно към бележника.

10

През следващата седмица Джеръми разучаваше дневника. Дорис си беше водила подробни записки. Общо 232 имена бяха записани с писалка в него; още 28 жени бяха отбелязани само с инициали, макар да не се споменаваше защо. Бащите също бяха вписани — обикновено, но невинаги. Дорис отбелязваше датата, колко напреднала е бременността на майката и предсказания пол на бебето. Майките се подписваха след предсказанието. В три случая жените дори не бяха разбрали, че са бременни.

Под всяко предсказание Дорис оставяше място, където по-късно вписваше името и пола на бебето, понякога с химикалка с различен цвят. Тук-там прилагаше съобщението за раждането от вестника и както му беше казала Лекси, всичките й предсказания се сбъдваха. В тринайсет случая не беше предсказала пола на бебето — факт, който нито Лекси, нито Дорис му бяха споменали. От по-късните бележки на Дорис ставаше ясно, че майките са пометнали.

Имената се нижеха едно след друго.

19 февруари, 1995, Ашли Бенет, 23, дванайсет седмици.

Баща — Том Харкър. Момче. Подпис: Ашли Бенет

Тоби Рой Бенет, роден на 31 август, 1995.

12 юли, 1995, Тери Милър, 27, девет седмици. Сутрин й се гади много. Второ дете. Момиче. Подпис: Тери Милър

Софи Мей Милър, родена на 11 февруари, 1996.

Продължаваше да чете, търсеше закономерности, опитваше се да забележи нещо необичайно. Прочете дневника дванайсет пъти. В средата на седмицата го загложди усещането, че пропуска нещо, и прочете всичко отново. Този път започна от края. После го прочете пак.

В петък сутринта най-сетне го откри. След половин час трябваше да вземе Лекси, за да сключат сделката за къщата. Още не си беше събрал багажа за пътуването до Ню Йорк, но не можеше да отлепи очи от набързо надрасканите думи.

„28 септ. 1996: Л. М. Д., 28 години, седем седмици; вероятен баща Тревър Нюланд. Разбрах случайно.“

Отдолу не беше написано нищо, което означаваше, че майката е родила преждевременно.

Джеръми сграбчи дневника. Едва си поемаше дъх. Името не му говореше нищо, но бе разпознал инициалите: Л. М. Д. Лекси Мерин Дарнъл.

Бременна с бебето на друг мъж. Още една скрита истина. Още една лъжа.

Зави му се свят. Лекси го беше излъгала, както го бе излъгала за Родни. Както го излъга къде е била, след като си е тръгнала от дома на Дорис. И както преди това го излъга, че не знае истината за загадъчните светлини в гробището.

Лъжи и прикрити истини.

Закономерност?

Устните му се свиха и очертаха мрачна линия. Коя е тя? Защо го прави? Защо не му беше казала, за бога? Той щеше да я разбере.

Не знаеше дали да се ядосва, или да тъгува. Или и двете. Трябваше му време да премисли всичко, но време нямаше. Скоро с Лекси щяха да притежават къща; след седмица щяха да се оженят. Алвин се оказа прав. Не я познаваше, никога не я беше познавал. Нито й се доверяваше напълно. Да, обясни му лъжите си и взети поотделно, обясненията й звучаха убедително. Но щеше ли това да се случва винаги? С полуистини ли щеше да живее? Можеше ли да живее така?

И кой беше изпратил имейла? Отново се връщаше на този въпрос. Човекът, който издирваше подателя на загадъчните съобщения, се бе обадил по-рано през седмицата. Каза му, че имейлът най-вероятно е изпратен от друг град и се надява скоро да получи по-конкретен отговор. Което значеше… какво?

Не знаеше и нямаше време да размишлява. След двайсет минути трябваше да са в кантората на адвоката, за да сключат сделката. Дали да помоли за отсрочка? Възможно ли е, дори да иска?

Твърде много въпросителни; прекалено много задължения.

Движейки се на автопилот, той излезе от стаята в „Грийнлийв“; след десет минути, вцепенен от мислите, блъскащи се в ума му, спря пред къщата на Лекси. Мярна силуета й през прозореца и след миг тя излезе на верандата.

Отбеляза мимоходом, че се е облякла подобаващо — в светлобежов костюм с панталони и светлосиня риза. Усмихна му се и му помаха, спускайки се тичешком по стълбите. За момент забрави, че е бременна.

Бременна…

Като преди. Тази мисъл разпали отново гнева му, но тя не забеляза.

— Здрасти, скъпи, как си? Притесних се, че ще закъснеем.

Той не събра сили да отговори. Не събра сили да я погледне, докато сядаше до него. Не беше сигурен дали иска да я подложи на кръстосан разпит сега, или когато му остане време, да обмисли случилото се. Тя го докосна по рамото.

— Добре ли си? — попита плахо. — Изглеждаш отнесен.

Той стисна волана, стараейки се да не губи самообладание.

— Просто се замислих.

Лекси го погледна изпитателно.

— За какво?

— Не искам да го обсъждам сега — каза той.

Тя продължи да се взира в него, сякаш се чудеше дали да се разтревожи. След миг се облегна назад и закопча колана.

— Вълнуващо е, нали? — каза, опитвайки се да разведри настроението и същевременно да смени темата. — Първият ни дом! Трябва да го отпразнуваме! Да отидем на обяд, да речем, преди да тръгнеш за летището. Освен това няма да те виждам няколко дни.

Той включи двигателя и колата потегли.

— Както искаш.

— Не изглеждаш много въодушевен.

Той се престори, че е съсредоточен в пътя, стиснал здраво волана.

— Казах ти, че съм съгласен.

Тя поклати глава и се обърна към стъклото.

— Благодаря — промърмори.

— Какво? Сърдита ли си?

— Не разбирам защо си в толкова лошо настроение. Би трябвало да се вълнуваш. Купуваме си дом, после заминаваш за ергенското си парти. Редно е да си доволен. А ти се държиш, все едно отиваме на погребение.

Джеръми отвори уста да отговори, но размисли. Избухнеше ли свада сега, нямаше начин да приключат, преди да стигнат до адвокатската кантора. Сигурен беше. А не искаше всички да разберат, нито пък знаеше откъде да започне. По-късно обаче щяха да поговорят. Непременно.

През останалия път мълчаха. Атмосферата в колата помрачняваше с всяка изминала минута. Когато стигнаха кантората и видяха госпожа Рейнълдс да ги чака отпред, Лекси вече дори не поглеждаше към него. Щом колата спря, отвори вратата и се отправи към брокерката, без да го чака.

Браво, помисли си той. Ядосана си? Добре дошла в клуба, скъпа. Захлопна вратата и тръгна бавно след нея. Не изпитваше никакво желание да я настигне.

— Днес е големият ден — усмихна се госпожа Рейнълдс. — Готови ли сте?

Лекси кимна. Джеръми не продума. Госпожа Рейнълдс погледна първо Лекси, после Джеръми, после пак Лекси. Усмивката й се стопи. Беше живяла достатъчно, за да усети кога положението е напечено. Покупката на къща не беше шега работа и хората реагираха различно. Нейната задача беше да ги въведе вътре, за да подпишат документите, преди кавгата да прерасне в нещо, което да отмени сделката.

— Вече ни чакат — подкани ги тя, преструвайки се, че не забелязва мрачните им лица. — Ще се настаним в конферентната зала. — Тръгна към вратата. — Насам. Сключвате страхотна сделка. Щом свърши ремонтът, ще притежавате истинско бижу.

Задържа вратата отворена, но не дочака отговор.

— Надолу по коридора — подкани ги пак. — Втората врата вляво.

Щом влязоха, тръгна бързо пред тях, принуждавайки ги да я последват. Така и направиха, но за жалост адвокатът не беше в стаята.

— Седнете. Сигурна съм, че е излязъл за минутка. Ще отида да го доведа.

Лекси и Джеръми седнаха в двата края на масата, след като госпожа Рейнълдс изчезна от погледите им. Той взе химикалка и забарабани разсеяно по масата.

— Какво ти става? — попита го тя.

Джеръми вдигна бавно поглед.

— Кажи ми какво се случи с господин Тревър Нюланд? — каза тихо. — Или да го наричам господин Ренесанс?

Очите на Лекси се разшириха едва забележимо. Отвори уста да отговори, но в този момент се появи госпожа Рейнълдс, следвана от адвоката. Седнаха и адвокатът подреди документите пред тях.

Обясни им процедурата, но Джеръми почти не го слушаше. Мислено се завърна в миналото. За последен път бе седял в такава стая, когато финализираха развода с Мария. Всичко му изглеждаше същото — голямата маса от черешово дърво с тапицирани столове, полиците с юридически книги, големите прозорци, пропускащи слънчевите лъчи.

Няколко минути адвокатът обяснява договора страница по страница. Прочете им цифрите, показа им на колко възлиза целият банков кредит, оценката на имота и предварителните такси. Общата сума изведнъж му се стори необозрима, както и фактът, че ще изплаща къщата трийсет години. Със свито сърце Джеръми подписа документите и подаде страниците на Лекси. Не задаваха въпроси, просто изпълняваха надлежно каквото им кажат. Джеръми зърна как адвокатът се споглежда с госпожа Рейнълдс и тя свива рамене.

Накрая адвокатът подреди трите екземпляра — един за продавача, втори за своя архив и трети за Джеръми и Лекси. Протегна им документа. Джеръми го взе и стана.

— Поздравления — каза адвокатът.

— Благодаря — отговори Джеръми.

Госпожа Рейнълдс изпрати смълчаните купувачи до вратата. Честити им и тръгна бързо към колата си.

Навън, под ярките слънчеви лъчи, Джеръми и Лекси сякаш не знаеха какво да кажат. Накрая Лекси наруши мълчанието.

— Да отидем ли до къщата? — попита.

Джеръми я изгледа втренчено.

— Не искаш ли първо да поговорим?

— Ще поговорим там.

Когато наближиха, Джеръми веднага забеляза балоните, завързани за стълба до входната врата. Под тях имаше плакат с надпис „Добре дошли у дома“. Погледна към Лекси.

— Аз ги сложих тази сутрин — обясни тя. — Исках да те изненадам приятно.

— Изненада ме — отвърна той.

Разбираше, че трябва да каже повече, но замълча.

Лекси поклати глава — леко, едва доловимо движение, по-красноречиво от всякакви думи. Без да проговори, тя отвори вратата на колата и излезе. Джеръми я проследи с очи как тръгва към къщата. Не спря да го почака, не погледна назад.

Усети, че е разочарована от него, както той — от нея; че гневът й е огледален образ на неговия. Той знаеше какво е станало с Тревър Нюланд; тя знаеше, че той знае.

Но очевидно не й се говореше за това.

Джеръми излезе от колата. Лекси вече стоеше на предната веранда със скръстени ръце, извърнала лице към гората от стари кипарисови дървета. Джеръми тръгна към нея. Чуваше стъпките си, докато крачеше към верандата. Приближи до нея. Гласът й прозвуча като шепот:

— Бях планирала всичко. За днес. Бях толкова развълнувана, когато купувах балоните и плаката. Представях си как ти предлагам да излезем на пикник, как вземаме сандвичи и нещо за пиене от „Хърбс“ и те довеждам тук. В нашия пръв дом. Представях си как сядаме на задната веранда и… Не знам… И двамата сме щастливи, защото разбираме, че този ден няма да се повтори. — Тя замълча. — Няма да стане така, нали?

Думите й го изпълниха с разкаяние, макар и само за миг. Но той не беше виновен; просто научи нещо за Лекси, което тя не му беше казала, защото не му се доверяваше достатъчно.

Чу я как си поема дълбоко дъх и се обръща към него.

— Защо те интересува Тревър Нюланд? Вече ти разказах за него. Преди няколко години дойде в града през лятото, излизахме известно време, но той си тръгна. Това е всичко.

— Попитах те какво се случи.

— Има ли значение? Влюбих се в него, но той си тръгна и повече не го видях.

— Но нещо се е случило — настоя Джеръми.

— Защо го правиш? — попита тя. — Бях на трийсет и една, когато се срещнахме, Джеръми. Не съм живяла в пещера, нито скрита на тавана. Да, излизала съм с мъже, преди да се запозная с теб. И, да, дори съм се влюбвала. Ти също, но аз не те разпитвам за Мария и за бившите ти приятелки. Не знам какво ти става напоследък. Принуждаваш ме да претеглям всяка дума, за да не те засегна с нещо. Да, може би трябваше да ти разкажа за Тревър, но ти си толкова докачлив, че сигурно пак щяхме да се скараме.

— Мислиш, че съм докачлив?

— Да! Малко ревност е допустима, но това е абсурдно! Първо Родни, сега Тревър? Има ли край? Искаш ли да ти изредя имената на всички момчета, с които съм излизала в колежа? Интересува ли те с кого бях на абитуриентския бал? Или с кое момче се целунах за пръв път?

— Не става дума за ревност! — прекъсна я той.

— Нима? А за какво става дума тогава?

— За доверие.

— Доверие? — възкликна смаяно тя. — Как да ти се доверя, щом ти не ми вярваш? През цялата седмица не смеех дори да поздравя Родни, особено откакто Рейчъл се върна, от страх какво ще си помислиш ти. Още не знам къде е била и какво става с нея, но денонощно съм нащрек да не те обидя някак, та нямах време да я попитам. И тъкмо когато сметнах, че отношенията ни са се изгладили, ти започваш да ме разпитваш за Тревър. Сякаш само търсиш поводи да се счепкаме. Омръзна ми!

— Недей да виниш мен! — отсече Джеръми. — Аз не крия нищо.

— И аз не крия нищо.

— Прочетох дневника на Дорис. Видях инициалите ти.

— Какво говориш?

— Дневникът й! — повтори той. — Там е записано, че Л. М. Д. е била бременна, но Дорис не е предсказала пола на бебето. Според нея това означава, че жената ще пометне. Л. М. Д. Лекси Мерин Дарнъл! За теб става дума, нали?

Тя преглътна, без да прикрива изумлението си.

— Записано е в дневника?

— Да. Както и името Тревър Нюланд.

— Чакай… — заекна Лекси, очевидно още по-смутена.

— Кажи ми! — настоя той. — Видях инициалите ти, видях неговото име и събрах две и две. Била си бременна, нали?

— И какво от това? — извика тя. — Има ли значение?

— Обидно е, че не ми се доверяваш достатъчно, за да ми кажеш. Додея ми от тези тайни…

Тя го прекъсна, преди да успее да продължи:

— Обидно ли? Помисли ли за моите чувства, докато четеше дневника? Че може би не съм ти казала, защото не искам да си спомням? Че предпочитам да забравя този ужасен период от живота ми? Това няма нищо общо с доверието, Джеръми. Забременях. Пометнах. И какво? Всеки допуска грешки.

— Не се опитваш да се поставиш на мое място.

— Напротив! Поставям се! Приискало ти се е пак да се скараме и си потърсил повод. Е, поздравления, намери го! Но на мен ми писна! Знам, че си напрегнат, но не бива да си го изливаш върху мен!

— Това пък какво означава?

— Писането! — разпери ръце тя. — То е причината и ти го знаеш! Не можеш да пишеш и си го изкарваш на мен, все едно аз съм виновна. Преувеличаваш всичко, а аз съм под обстрел. Приятелят ми е в беда и аз решавам да поговоря с него. И — хоп! — не ти се доверявам! Не съм ти казала, че преди четири години съм забременяла, защото ти нямам доверие! Омръзна ми да излизам лоша, понеже ти не можеш да напишеш статия!

— Не хвърляй вината върху мен! Аз се жертвах да дойда тук…

— Виждаш ли! — извика тя. — Точно това исках да кажа! Жертвал си се! — Лекси буквално просъска думата. — Точно така се държиш! Сякаш си съсипал целия си живот, като си се преместил тук!

— Не съм казвал такова нещо.

— Не, но го мислиш! Изнервен си заради писането и изливаш гнева си върху мен. А хрумвало ли ти е, че на мен също не ми е лесно? Аз отговарям за сватбата! Аз отговарям за ремонта на къщата! И при това нося дете! Какво получавам обаче? „Не ми се доверяваш, не ми казваш истината!“ Дори да ти кажа всичко, пак ще намериш причина да се ядосаш! Да ме обвиниш в нещо! Превърнал си се в човек, когото не познавам.

Джеръми усети как гневът му се разпалва отново.

— Аз изоставих семейството си, защото ти не пожела да се преместиш! Аз рискувах кариерата си, защото ти не пожела да рискуваш своята. Аз живея в мизерен мотел, заобиколен от мъртви животни, защото ти не искаш хората в града да останат с погрешно впечатление! Аз плащам всичко, което поискаш, а не обратното!

— И за парите ли се ядосваш?

— Разорявам се, а ти дори не забелязваш! Можехме да почакаме с ремонта. Не ни трябва бебешко легло за петстотин долара! Не ни трябва цял гардероб с бебешки дрехи! Бебето още го няма! — Той разпери ръце. — Сега разбираш защо се притеснявам за писането, нали? Защото така купувам нещата, които искаш, а тук не мога да пиша. Тук нищо не се случва, тук няма живец, няма нищо!

Той замълча и двамата се втренчиха един в друг. Гледаха се дълго, без да проговорят.

— Наистина ли мислиш така? Че тук няма нищо? Ами аз и бебето? Нищо ли не означаваме?

— Разбираш какво искам да кажа.

Лекси скръсти ръце.

— Не разбирам. Обясни ми.

Джеръми поклати глава. Почувства се изтощен до краен предел. Искаше само тя да го изслуша. Напразно! Слезе безмълвно от верандата.

Тръгна към колата, но реши да я остави на Лекси. Той щеше да измисли нещо по-късно. Извади ключовете от джоба си и ги хвърли до гумата. Закрачи по алеята, без да поглежда назад.

11

Часове по-късно Джеръми седеше във фотьойла в къщата на родителите си в Куинс и се взираше през прозореца. В крайна сметка взе колата на Дорис, за да се преоблече и да си събере набързо багажа в „Грийнлийв“. После тръгна към летището. Забелязала изражението му, Дорис не му зададе никакви въпроси, а по пътя той преповтори мислено кавгата с Лекси поне сто пъти.

Отначало се ядосваше как тя изопачава фактите в своя полза, но постепенно, миля след миля, гневът му стихна и започна да се пита дали не е права. Не за всичко — Лекси също беше виновна, че свадата се задълбочи — но за някои неща. Наистина ли се ядосваше, че тя не му се доверява, или изливаше напрежението си върху нея? Честно казано, напрежението беше част от уравнението, но не само работата му го подклаждаше. Имейлите не му даваха мира.

Писма, подтикващи го да се усъмни, че бебето е негово. Писма, внушаващи му подозрения за Лекси. Очевидно бяха постигнали целта си. Но кой ги изпращаше? И защо?

Кой знаеше, че Лекси е бременна? Дорис, разбира се, беше главният заподозрян. Но му изглеждаше немислимо тя да е виновникът, а и Лекси твърдеше, че не умее дори да включва компютър. Авторът на съобщенията беше експерт.

Лекси? Спомни си изражението й, когато й каза, че е видял името й. Освен ако изумлението й не беше мнимо, тя не знаеше, че е вписана в дневника. Не й ли беше казала Дорис, че е разбрала? Беше ли споделила Лекси с нея? Възможно ли беше да не са споменавали изобщо случая?

Кой тогава знаеше?

Обади се отново на хакера и му остави съобщение, че въпросът е спешен и наистина се нуждае от информацията. Помоли го да му позвъни на мобилния телефон, щом разбере нещо.

След час започваше ергенското му парти, но настроението му не беше празнично. Радваше се, че ще се види с Алвин, но не искаше да го въвлича в неприятностите си. Тази нощ трябваше да се забавлява, но в момента не му беше до никакви забавления.

— Не е ли време да се подготвяш?

Баща му се бе появил от кухнята.

— Готов съм — отговори Джеръми.

— Каква е тази риза? Приличаш на дървосекач.

В бързината да си събере багажа и да тръгне към летището — и понеже дрехите, които носеше в адвокатската кантора, бяха подгизнали от пот — Джеръми беше грабнал трикотажната риза от закачалката. Погледна я и се запита дали не е подсъзнателен опит да признае, че Лекси е била права.

— Не ти ли харесва?

— Различна е — отбеляза баща му. — Такива ли си купуваш там?

— Лекси ми я подари.

— Странен вкус има. На мен може би щеше да ми отива, но на теб не ти стои добре. Неподходяща е за парти.

— Няма значение — каза Джеръми.

— Какво става? — попита баща му и седна на канапето. — Скарахте се с Лекси?

Джеръми повдигна вежди. Първо кметът, сега и баща му. Толкова прозрачен ли беше?

— Защо мислиш така?

— Личи си. Разсърди ти се заради ергенското парти?

— Не, нищо подобно.

— Някои жени се ядосват… Всички казват, че няма проблем, разбира се, понеже традицията е такава, но не им е приятно годениците им да зяпат красиви жени.

— Партито няма да е такова. Предупредих Алвин.

Баща му се настани по-удобно върху канапето.

— Защо се скарахте тогава? Искаш ли да ми кажеш?

Джеръми размисли, но реши да не споделя тревогите си.

— Не. Лично е.

Баща му кимна.

— Добра идея, между другото. От мен да го знаеш. Препирните не бива да се разгласяват, защото става по-лошо. Но това не означава, че не мога да ти дам съвет, нали?

— Кога съм успявал да те спра?

— Всички двойки се карат. Запомни го.

— Знам.

— Да, но си мислиш, че с Лекси се карате повече, отколкото трябва. Не знам дали е така, но вече познавам тази млада дама и смятам, че е най-доброто за теб. Ще сглупиш, ако не се опиташ да разрешиш проблема. Жени като Лекси не се срещат под път и над път. Майка ти смята, че си извадил истински късмет. Както и всички останали тук, между другото.

— Не я познаваш. Виждал си я само веднъж.

— Знаеш ли, че пише на майка ти всяка седмица, откакто заминахте? И на снахите ти?

По лицето на Джеръми се изписа изненада.

— Така си и мислех! — каза баща му. — И се обажда. И изпраща снимки. Майка ти видя сватбената рокля, сватбената торта и къщата. Изпрати ни дори картички с фара, та да добием представа как изглежда. Прави го, за да се чувстваме част от живота ви. Майка ти очаква с нетърпение да се видят отново и да прекарат повече време заедно.

Джеръми мълчеше.

— Защо не ми е казала? — попита най-сетне.

— Не знам. Сигурно е искала да те изненада. Съжалявам, че се разбъбрих. Исках да кажа обаче, че повечето жени не биха го направили. Лекси е усетила, че на майка ти не й е приятно, задето заминаваш, но не го е приела лично. Опитва се да я улесни. Само специален човек би проявил такова разбиране.

— Не мога да повярвам — промърмори Джеръми.

Лекси беше пълна с изненади. Този път обаче изненадата не го ядоса.

— Знам, че си бил женен и преди, но сега започваш начисто. Не забравяй само да оглеждаш цялата картина. Щом те налегнат грижи, спомни си защо си се влюбил в нея. Лекси е специална жена и си късметлия, че си я открил, както и тя е щастливка, че те е открила. Има златно сърце, а такова нещо не може да се подправи.

— Защо имам чувството, че си на нейна страна и смяташ, че аз съм виновен за свадата?

— Защото те познавам отдавна — намигна му баща му. — Винаги те е бивало в схватките. Какво мислиш, че представляват статиите ти?

Джеръми се засмя въпреки всичко.

— Ами ако грешиш? Ако тя е виновна?

Баща му сви рамене.

— Тогава ще кажа, че за танго трябват двама. Предполагам, че и двамата сте прави и същевременно и двамата грешите. Това важи за повечето кавги всъщност. Хората са такива, каквито са. Никой не е съвършен, но бракът изисква сплотеност. От сега нататък ще научавате все повече един за друг и от време на време ще припламват искри. Но ако си избрал подходящия човек и ако се обичате, винаги ще намирате начин да преодолявате трудностите. В това се състои красотата на брака.

По-късно същата вечер Джеръми стоеше облегнат на стената в апартамента на Алвин. Стискаше бира в ръка и наблюдаваше сборището. Най-вече заради татуировките, Алвин беше запален фен на Алън Айвърсън, а тази нощ „Севън Сикстиърс“ играеха плейоф с „Хорнетс“. Макар повечето присъстващи да биха предпочели да гледат „Никс“, които водеха с два мача срещу „Раптърс“ след срещата в сряда, около телевизора беше истинско стълпотворение. Ергенското парти се оказваше чудесен повод да изгледат мача с подобаваща шумотевица, каквато съпругите у дома не биха разрешили. Ако изобщо имаха съпруги. Джеръми не беше сигурен за мнозина, татуирани и с повече пиърсинг дори от Алвин. Очевидно обаче всички се забавляваха; неколцина пресушаваха жадно чашите още откакто бяха прекрачили прага, и вече заваляха думите. От време на време някой си спомняше защо са в апартамента на Алвин и заставаше до Джеръми.

— Забавляваш ли се? — питаха го.

Или:

— Да ти донеса ли още една бира?

Не бяха се виждали от няколко месеца, но почти никой не се заинтересува от живота му — нищо изненадващо всъщност, след като тук преобладаваха приятелите на Алвин. Джеръми огледа стаята и осъзна, че не познава половината от гостите на ергенското си парти. Щеше да е доволен да прекара вечерта в компанията на Алвин, Нейт и братята си, но приятелят му никога не пропускаше повод за развлечение. А той несъмнено се веселеше, особено след като „Севън Сикстиърс“ поведоха през третата част. Дюдюкаше и надаваше възторжени възгласи всеки път, щом те вкарваха кош. Както и братята на Джеръми. Само Нейт, който не беше страстен привърженик на спорта, не се вълнуваше от мача, а пълнеше чинията си с парчета пица.

Партито бе започнало както подобава. Джеръми влезе в стаята и всички го поздравиха, сякаш се завръща от война. Братята му го заобиколиха и го бомбардираха с въпроси за Лекси, Бун Крийк и къщата; Нейт му беше донесъл списък с идеи за статии, едната от които засягаше темата за увеличаващата се популярност на астрологията в сферата на финансовите инвестиции. Джеръми слушаше и си вземаше мислени бележки. Призна, че идеята е оригинална, благодари на Нейт и му обеща да я вземе предвид. Не че щеше да излезе нещо.

Въпреки това успя временно да забрави наболелите проблеми. По някакъв странен начин разстоянието придаваше комичност на несгодите в Бун Крийк; докато разказваше на братята си за ремонта и им описваше работниците, те се превиваха от смях и Джеръми им пригласяше. Избухнаха в гръмогласен смях, когато разбраха как Лекси го е накарала да отседне в „Грийнлийв“, и го помолиха да снима стаята, за да видят и те препарираните животни. Поискаха и снимка на Джед, чийто образ постепенно придобиваше митологични измерения. Настояха — също като Алвин — да ги уведоми, когато отиде на лов, за да чуят цялата история от игла до конец.

След известно време, заразили се от духа на вечерта, братята му се вторачиха в телевизора. Джеръми се задоволи да наблюдава от разстояние. След малко Алвин застана до него.

— Хубава риза — отбеляза.

— Знам — отвърна Джеръми. — Вече ми го каза два пъти.

— И ще продължавам да ти го казвам. Подарък е от Лекси, разбрах, но с нея приличаш на турист.

— Е, и?

— Е, и? Ще излизаме след малко. Ще превземем града! Ще празнуваме цяла нощ в чест на последните ти ергенски нощи, а ти ще си облечен, все едно цял ден си доил крави. Не е в твой стил.

— Това е новият ми стил.

Алвин се засмя.

— Нали ти самият се оплакваше от ризата?

— Влезе ми под кожата.

— Определено влезе и под кожата на приятелите ми.

Джеръми вдигна бирата и отпи глътка. Надигаше я цял час и вече се беше стоплила.

— Това не ме притеснява. Половината са с тениски от концерти, а другата половина са с кожени сака. Ще изглеждам като черна овца с каквото и да съм облечен.

— Имаш право — ухили се Алвин, — но забележи с каква енергия зареждат партито ти. Не мога да си представя да прекарам цяла нощ само с Нейт.

Джеръми погледна агента си в отсрещния край на стаята. Нейт носеше костюм от три части, челото му светеше от пот, а върху брадичката му беше покапал сос от пицата. Изглеждаше по-неуместно дори от него самия. Нейт забеляза, че го гледа, и му помаха с парчето пица.

— Което ми напомня… да ти благодаря, че покани приятелите си на ергенското ми парти.

— Че кого да поканя? Обадих се на момчетата от „Сайънтифик Америкън“, но не проявиха интерес. Всички други, за които се сетих, бяха жени. Ако не броим братята ти и Нейт, разбира се. Едва сега осъзнах, че си живял като отшелник тук. А и това е само подгряващо парти, за да се настроим за вечерта.

— Страхувам се да попитам какво още се предвижда.

— Не бой се. Изненада е.

Гостите нададоха възторжен рев. Тук-там се разля бира, докато повторението показваше как Айвърсън вкарва кош за три точки.

— Говори ли с Нейт?

— Да. Защо?

— Защото не искам да провали вечерта, дрънкайки за писане. Знам, че е болезнена тема, но се налага да я забравиш, щом яхнем лимузината.

— Няма страшно — излъга Джеръми.

— Да бе! Затова подпираш стената, вместо да гледаш мача.

— Събирам сили.

— По-скоро изглежда, че пестиш сили. Ако не те познавах, щях да се усъмня, че това ти е първата бира.

— Е, и?

— Е, и? Това е ергенското ти парти! Позволено ти е да го удариш през просото. Да ти донеса ли нова бира?

— Няма нужда — настоя Джеръми. — И така се забавлявам.

Алвин го изгледа изпитателно.

— Променил си се.

Да, помисли си Джеръми, променил съм се. Но не каза нищо.

Алвин поклати глава.

— Знам, че ще се жениш, но…

Джеръми го погледна втренчено.

— Но какво?

— Това — отговори Алвин. — Всичко. Начинът, по който си облечен. Начинът, по който се държиш. Все едно си друг човек.

Джеръми сви рамене.

— Може би съм пораснал.

Отлепяйки етикета на бирата си, Алвин отговори:

— Да… Може би.

Щом мачът свърши, приятелите на Алвин се нахвърлиха върху храната, решени да не оставят нито хапка от пицата, докато най-сетне Алвин ги отпрати от апартамента. Когато си тръгнаха, той, Нейт, Джеръми и братята му се качиха в лимузината, очакваща ги пред блока. В колата имаше нова касетка с охладена бира и дори Нейт се развесели. Понеже не носеше на алкохол, той се олюляваше след трите изпити бири, а клепачите му натежаваха.

— Клосън — обади се той. — Трябва да напишеш история като онази за Клосън. Нещо такова трябва да напипаш. Още един слон в торбата. Чуваш ли?

— Чувам. Слон в торбата — отвърна Джеръми, стараейки се да отбягва възкиселия му дъх.

— Именно! Това ти трябва!

— Знам.

— Трябва да е нещо велико!

— Разбира се.

— Слон! Чуваш ли?

— Големи уши, дълъг хобот, яде фъстъци. Слон. Разбрах.

Нейт кимна.

— Така ми харесваш!

Седнал срещу тях, Алвин се обърна към шофьора да го упъти. След няколко минути колата спря. Братята на Джеръми пресушиха бирите си, преди да слязат.

Джеръми слезе последен и осъзна, че са пред същия изискан бар, където бе отпразнувал появата си в „На живо в час пик“ през януари. С дълъг гранитен бар и артистично осветление, мястото беше елегантно и претъпкано както винаги. През витрината изглеждаше, че има само места за правостоящи.

— Реших, че ще ти хареса да започнем оттук — каза Алвин.

— Защо не? — отвърна Джеръми.

— Хей! — извика Нейт. — Това място ми е познато! — Озърна се. — Идвал съм и преди.

— Хайде, момче — подкани ги един от братята на Джеръми. — Да влизаме!

— Но къде са танцуващите момичета?

— По-късно — отговори друг от братята. — Нощта тепърва започва.

Джеръми се обърна към Алвин и той сви рамене.

— Не съм планирал нищо, но знаеш как се развихрят някои момчета на ергенско парти. Не отговарям за всичко, което ще се случи нощес.

— Отговаряш и още как!

— Днес си много духовит, няма що!

Джеръми тръгна след Алвин към входа на бара; Нейт и братята му вече си проправяха път сред тълпата. Щом влязоха, Джеръми започна да попива атмосферата, където някога се чувстваше в свои води. Повечето посетители бяха облечени стилно; неколцина в костюми сякаш бяха дошли направо от офиса. Съзря красива брюнетка в далечния край на бара, която пиеше нещо тропическо; в предишния си живот щеше да й предложи да я почерпи. Тази нощ се замисли за Лекси и докосна мобилния си телефон, питайки се дали да не й се обади, за да й каже, че е пристигнал и всичко е наред. Може би дори да й се извини.

— Какво ще пиеш? — извика Алвин.

Вече се беше добрал до бара и се бе облакътил върху него, опитвайки се да привлече вниманието на бармана.

— Нищо засега — отговори му Джеръми, надвиквайки гълчавата.

През човешкото море видя как братята му се скупчват в отсрещния край на бара. Нейт залитна в опит да освободи път на друга група.

Алвин поклати глава и поръча два джина с тоник; плати и подаде единия на Джеръми.

— Не приемам откази. Това е ергенското ти парти. Като кум, тропвам с крак и настоявам да се повеселиш.

— Забавлявам се — повтори Джеръми.

— Нищо подобно. Какво става? Пак ли се скарахте с Лекси?

Джеръми огледа бара; стори му се, че в ъгъла вижда жена, с която е излизал. Джейн някоя си. Или Джийн?

Нямаше значение, но си търсеше повод да отбегне въпроса на Алвин. Изопна рамене.

— Нещо такова — призна.

— През цялото време се карате — каза Алвин. — Това не ти ли говори нещо?

— Не се караме през цялото време.

— Каква беше причината този път? — попита Алвин, сякаш не чува забележката му. — Забрави да я целунеш по правилния начин, когато тръгна към летището?

Джеръми се намръщи.

— Тя не е такава.

— Но нещо не е наред — настоя Алвин. — Искаш ли да го обсъдим?

— Не — отвърна Джеръми. — Не сега.

Алвин повдигна вежди.

— Нещо сериозно е, а?

Джеръми отпи от питието и усети как прогаря гърлото му.

— Не е сериозно.

— Както и да е — поклати глава Алвин. — Щом не искаш да говориш с мен, поговори с братята си. Ще ти кажа само, че откакто се премести там, не изглеждаш щастлив. — Замълча, за да подчертае казаното. — Сигурно затова не можеш да пишеш.

— Не знам защо не пиша, но това няма нищо общо с Лекси. И не съм нещастен.

— Дърветата ти пречат да видиш гората.

— Какво ти става? — възкликна Джеръми.

— Опитвам се да ти отворя очите.

— Звучи, сякаш не искаш да се оженя за нея.

— Мисля, че не бива да се жениш — отсече Алвин. — Казах ти го още преди да се преместиш. Не я познаваш и част от проблема ти е, че най-сетне го осъзнаваш. Не е късно…

— Обичам я! — прекъсна го раздразнено Джеръми. — Защо говориш така?

— Защото не искам да допуснеш грешка! Тревожа се за теб. Не можеш да пишеш, разорен си, очевидно не се доверяваш на Лекси, а и тя не ти се доверява достатъчно, щом не ти е казала, че е била бременна и преди. А сега сте се скарали за не знам си кой път…

Джеръми примигна.

— Какво каза?

— Казах, че не искам да сгрешиш.

— След това! — извика Джеръми.

— Какво след това?

— Каза, че Лекси е била бременна и преди.

Алвин поклати глава.

— Имах предвид…

— Откъде знаеш?

— Не знам… Сигурно ти си ми споменал…

— Не съм — възрази Джеръми. — Разбрах тази сутрин. И не съм ти казвал. Откъде знаеш тогава?

В този момент, вперил очи в приятеля си, той осъзна, че парченцата от мозайката внезапно се подреждат — непроследимите имейли, флиртът му с Рейчъл и поканата да му гостува, фактът, че Алвин я бе споменал в един от разговорите им, което означаваше, че не я е забравил, необяснимото изчезване на Рейчъл и думите на Алвин, че ще се чуят по-късно, защото сега има „гости“.

Джеръми затаи дъх, прозрял всичко от началото до края — прекалено невероятно, но твърде очевидно… Рейчъл беше приятелка на Лекси от години, имаше достъп до дневника на Дорис, знаеше какво съдържа и навярно знаеше, че Дорис го е дала на Джеръми. Рейчъл, която ревнуваше Родни от Лекси… И Алвин, неговият приятел, който продължаваше да се среща с бившата му съпруга и да споделя с нея.

— Рейчъл е била тук, нали? — попита задавено Джеръми. — Била е при теб в Ню Йорк, нали?

— Не.

— Ти си изпратил имейлите — продължи Джеръми, разярен и смаян от предателството на Алвин. — Излъга ме.

Хората наоколо се заобръщаха към тях; Джеръми не ги виждаше. Алвин отстъпи неволно назад.

— Ще ти обясня…

— Защо го направи? Мислех, че си ми приятел.

— Приятел съм ти.

Джеръми не го чу.

— Знаеше колко ми е трудно!

Поклати глава, опитвайки се да осъзнае целия смисъл на случващото се. Алвин протегна ръка към него.

— Добре де, Рейчъл беше тук. И аз изпратих имейлите — призна. — Не знаех, че е решила да дойде. Просто се обади, че пристига. Изненадах се не по-малко от теб. Честна дума! Колкото до имейлите, изпратих ги, защото съм загрижен за теб. Откакто замина, не си на себе си. Не исках да допуснеш грешка.

Джеръми не продума. Алвин стисна ръката му и продължи:

— Не казвам да не се жениш за нея. Тя изглежда чудесно момиче. Но ти прибързваш и не се вслушваш в разума. Възможно е да е най-прекрасната жена на света, надявам се да е, но трябва да знаеш в какво се впускаш.

Джеръми издиша бавно, неспособен да погледне Алвин в очите.

— Мария ти каза, нали? — попита. — Каква е причината да се разведем?

— Да — призна Алвин, явно облекчен, че приятелят му започва да се вразумява. — Да… Каза ми, че няма начин Лекси да е забременяла. Мария беше по-подозрителна и от мен. Замислих се и реших да изпратя имейлите. — Той въздъхна. — Сигурно сгреших. Не предполагах, че ще ги вземеш толкова на сериозно. Усетих, че си разтревожен, когато ми се обади, и осъзнах, че и ти се съмняваш как е забременяла. — Алвин млъкна, за да му позволи да обмисли чутото. — После дойде Рейчъл, изпихме по няколко чаши и тя започна да ми разказва как Родни все още таи чувства към Лекси. Спомних си как Лекси беше скрила, че е прекарала вечерта с него. Рейчъл говореше ли, говореше. Научавах все повече за миналото на Лекси. За онзи мъж, с когото излизала, и как забременяла. Това потвърждаваше мнението ми, че знаеш много малко за нея.

— Накъде биеш?

Алвин си пое дъх, подбирайки внимателно думите.

— Казвам, че да се ожениш, е сериозно решение и трябва да знаеш в какво се впускаш.

— Мислиш, че бебето е от Родни? — попита Джеръми.

— Не знам — отвърна Алвин, — но това не е главното…

— Нима? — повиши тон Джеръми. — Кое е главното? Искаш да изоставя бременната си годеница и да се върна в Ню Йорк, за да обикалям баровете с теб?

Алвин вдигна ръце.

— Нищо подобно!

— Звучи точно така! — изкрещя Джеръми. Хората наоколо пак се обърнаха, но той пак не ги забеляза. — Знаеш ли какво! — продължи. — Не ми пука какво мислиш! Бебето е мое! Ще се оженя за Лекси! И ще живея в Бун Крийк, защото искам да живея там!

— Недей да крещиш…

— Излъга ме!

— Опитвах се да ти помогна…

— Предаде ме…

— Не! — възрази разпалено Алвин. — Само задавах въпроси, които ти трябваше да си зададеш!

— Не ти влизаше в работата!

— Не исках да те обидя! — изкрещя Алвин. — Не съм единственият, който смята, че прибързваш. Братята ти също мислят така!

Забележката накара Джеръми да застине за миг; Алвин използва възможността да защити гледната си точка.

— Бракът е сериозно нещо, Джеръми! Не е като да излезеш на вечеря с жена! До края на дните си ще се будиш до нея, за бога! Хората не се влюбват за един ден. Ти също, независимо какво смяташ. Сторила ти се е страхотна, интелигентна, красива и прочее… но тутакси да решиш да споделиш остатъка от живота си с нея! Да зарежеш семейството и кариерата си ей така!

Гласът му звучеше умолително, като на учител, който се опитва да вразуми талантлив, но твърдоглав ученик. На Джеръми му хрумнаха много отговори. Да каже на Алвин, че бебето е негово без всякакво съмнение; че идеята да изпрати имейлите е не само погрешна, но и зловеща; че обича Лекси, обикнал я е от пръв поглед и винаги ще я обича. Но всичко това вече го бяха обсъждали и дори да не беше прав, Алвин нямаше да си признае.

А Алвин не беше прав. Грешеше от началото до края.

Джеръми се втренчи в чашата си, разклати я и вдигна очи към Алвин. Замахна рязко и лисна джина в лицето му. После го сграбчи за яката. Блъсна го назад и го притисна до близката колона.

Едва се сдържа да не го удари. Приближи лице до неговото дотолкова, че усети дъха му.

— Повече не искам нито да те виждам, нито да говоря с теб.

Пусна го, обърна се и излезе от бара.

12

— Не съм го чувала — призна Лекси следващия следобед на Дорис, седнала срещу нея на масата в „Хърбс“.

— Сигурна съм, че всичко е наред — успокои я Дорис.

Лекси се поколеба, несигурна дали баба й е искрена, или просто й казва каквото иска да чуе.

— Да беше видяла изражението му вчера, когато бяхме в къщата! Гледаше ме… сякаш ме мрази.

— А няма ли право?

Лекси впи очи в нея.

— Това пък какво значи?

— Каквото казах — отвърна Дорис. — Как ще се почувстваш, ако откриеш нещо за Джеръми, което уронва доверието ти в него?

Лекси вирна възмутено брадичка.

— Няма да слушам такива неща!

— Напротив, ще слушаш. Дойде да потърсиш съчувствие, но докато ми разказваше какво се е случило, се опитвах да се поставя на неговото място. Вижда те да държиш ръката на Родни, отменяш вечерята с него, за да отидеш при Родни, а после разбира, че си била бременна и преди. Нищо чудно, че се е ядосал.

Лекси отвори уста да възрази, но Дорис вдигна ръка да я прекъсне.

— Знам, че не ти е приятно да го чуеш, но той не е единственият виновен.

— Извиних се. Обясних му всичко.

— Знам, но понякога това не е достатъчно. Скрила си истината от него — неведнъж, а три пъти. Как очакваш да ти вярва? Трябваше да му разкажеш какво се е случило с Тревър. Смятах, че си му казала, иначе нямаше да му дам дневника.

— Защо трябва да му казвам? Не съм мислила за това от години. Случило се е отдавна.

— Не и за Джеръми. За него се е случило в петък. На негово място и аз щях да се ядосам.

— На негова страна ли си?

— Този път да.

— Дорис!

— Сгодена си, Лекси. Знам, че Родни ти е приятел от години, но си сгодена за Джеръми и правилата се променят. Всичко щеше да е наред, ако му беше казала какво смяташ да направиш, вместо да се срещаш тайно с Родни.

— Не му казах, защото знаех, че ще се ядоса!

— Нима? Откъде знаеш? — Дорис прикова поглед в нея. — Трябваше да му се обадиш и да му кажеш, че искаш да поговориш с Родни, за да разбереш нещо за Рейчъл, да се увериш, че изчезването й не е свързано с теб. Сигурна съм, че Джеръми щеше да те разбере. Но ти не си му казала цялата истина, при това не за пръв път. А после той е открил, че си била бременна и преди.

— Значи съм длъжна да му обяснявам всичко?

— Не казвам това. Но в този случай трябваше да му кажеш. Не е кой знае каква тайна и дори да си искала да я забравиш, би следвало да се досетиш, че той рано или късно ще разбере. По-добре да беше научил от теб, а не от дневника ми. Или от някого другиго.

Лекси се обърна към прозореца, свила упорито устни, и баба й си помисли, че ще стане и ще си тръгне. Тя обаче не помръдна и Дорис се пресегна и я улови за ръката.

— Познавам те, Лекси. Вироглава си понякога, но не си жертва. Джеръми също не е. Трудностите, които преживявате, се наричат… живот. А животът има навик да те замеря с камъни, когато най-малко очакваш. Всяка двойка има добри и лоши моменти, всички влюбени се карат, но важното е, че сте заедно, а щом сте заедно, трябва да си вярвате. Ти трябва да му се доверяваш и той трябва да ти се доверява.

В настъпилата тишина Лекси обмисли думите й, взирайки се през прозореца. Една чинка кацна на перваза и заподскача, сякаш под краката й гори огън. После отлетя. Беше виждала птицата стотици пъти, но сега я осени абсурдното убеждение, че се опитва да й каже нещо. Зачака чинката да се появи отново. Надяваше се да се върне. Тя обаче не се върна и Лекси осъзна колко наивно разсъждава. Над нея вентилаторите на тавана жужаха, движейки въздуха в безсмислени кръгове.

— Дали ще се върне? — попита Лекси с глас, издаващ страха й.

— Ще се върне — стисна ръката й Дорис.

На Лекси й се прииска да й повярва, макар да не споделяше увереността й.

— Не съм го чувала, откакто замина — прошепна. — Не се обади нито веднъж.

— Ще се обади — успокои я Дорис. — Дай му време. Опитва се да премисли всичко, а и този уикенд е с приятелите си. Не забравяй, че е на ергенско парти.

— Знам…

— Не преувеличавай случилото се. Кога се връща?

— В неделя вечерта. Но…

— Значи в неделя ще го видиш — прекъсна я Дорис. — И когато дойде, посрещни го радостно. Попитай го как е прекарал и го изслушай внимателно. После се погрижи да му покажеш колко държиш на него. Довери ми се. Бях омъжена дълго.

Въпреки безпокойството, което я измъчваше, Лекси се усмихна.

— Звучиш като брачен консултант.

Дорис сви рамене.

— Повярвай ми, познавам мъжете. Понякога се гневят, безпокоят се за работата си, за житейските несгоди, но всъщност не са сложно устроени. Изпитват нужда да ги ценят и да им се възхищават. Накараш ли ги да се почувстват така, ще влязат и в огъня заради теб.

Лекси гледаше изумено баба си. Дорис продължи със закачлива усмивка:

— Искат, разбира се, и секс. Искат да поддържаш къщата спретната и чиста, да изглеждаш красива и на всичкото отгоре да ти остават сили за забавления, но одобрението и възхищението са жизненонеобходими.

Лекси зяпна.

— Сериозно? Може би трябва да танцувам боса и да нося дантелено бельо, въпреки че съм бременна?

— Не ставай язвителна — скастри я строго Дорис. — Не си единствената, която трябва да прави жертви в името на семейството. Мислиш, че си онеправдана? Мъжете също се жертват. Поправи ме, ако греша, но нали искаш Джеръми да те държи за ръката и да те гушка, когато гледате филми? Искаш да споделя чувствата си и да те изслушва, да отделя време на дъщеря ви и да печели достатъчно не само за да купите къщата, но и да я ремонтирате. Е, веднага ще ти кажа, че докато крачи към олтара, никой мъж не си мисли: „Ще работя като вол, за да живее добре семейството ми, ще отделям по цели часове на децата, въпреки че съм изморен, ще прегръщам, ще целувам и ще изслушвам съпругата си и ще споделям с нея всичките си тревоги, но няма да очаквам нищо в замяна“. Мъжете обещават щастие на съпругите си, но се надяват и те да ги дарят с щастие.

Тя улови отново ръката на Лекси.

— Както казах, заедно сте във всичко. Мъжете се нуждаят от едно, жените — от друго; така е било и така ще бъде. Ако и двамата го осъзнаете, ако и двамата се грижите един за друг, бракът ви ще бъде добър. И част от тази загриженост е доверието. В крайна сметка няма нищо сложно.

— Не разбирам защо ми казваш всичко това.

Дорис се усмихна многозначително.

— Напротив, разбираш. Надявам се да го запомниш и да не го забравяш, когато се ожените. Ако си мислиш, че ти е трудно сега, почакай дотогава. Точно когато смяташ, че не може да стане по-зле, става по-зле. И когато мислиш, че не може да е по-добре, става още по-добре. Стига да помниш, че той те обича и ти го обичаш, и двамата да не забравяте да го показвате, всичко ще бъде наред.

Лекси се замисли.

— Това е предбрачната ти заръка, а? Която пазеше специално за случая?

Дорис пусна ръката на Лекси.

— Не знам. Възможно е да си права, но не съм го планирала предварително. Просто се получи така.

Лекси замълча, потънала в размисъл.

— Сигурна ли си, че ще се върне? — попита след малко.

— Сигурна съм. Виждам как те гледа и знам какво значи това. Колкото и да не ти се вярва, и аз съм била на твоето място.

— Ами ако грешиш?

— Не греша. Забрави ли? Ясновидка съм.

— Гадателка си, не си ясновидка.

Дорис сви рамене.

— Понякога е едно и също.

Лекси застана пред „Хърбс“, присвила очи под яркото следобедно слънце. Докато си търсеше ключовете, думите на Дорис отново изплуваха в ума й. Не й беше лесно да изслуша мнението й, но кога е лесно да чуеш, че грешиш? Откакто Джеръми я остави на верандата, тя кипеше от гняв, че я обвиняват несправедливо. До този момент гневът сякаш бе потушавал тревогите й, но сега си даде сметка колко дребнаво постъпва. Не искаше да се кара с Джеръми; беше й додеяло от спорове. Не биваше да започват така съвместния си живот. Реши, че тук и сега слага точка на дрязгите. Отключи колата, седна зад волана и кимна решително. Щеше да се промени, щом трябва — а и защото така беше правилно.

Излезе от паркинга и се поколеба накъде да тръгне. Водена от инстинкта, пое към гробището. Застана пред надгробните плочи на родителите си и се взря в имената им, изписани в гранита. Опита се да си представи какво семейство са били. Смеела ли се е много майка й, или е била мълчалива? Баскетболен запалянко ли е бил баща й, или футболен? Несвързани мисли, но не я оставяха на мира. Дали майка й е приличала на Дорис, същите съвети ли щеше да й даде? Най-вероятно. Те бяха майка и дъщеря все пак. Необяснимо защо, тази мисъл я накара да се усмихне. Реши да се обади на Джеръми още щом се прибере вкъщи. Да му каже, че съжалява и че й липсва.

И сякаш майка й я чу, лек бриз раздвижи въздуха и разлюля листата на магнолията в знак на мълчаливо одобрение.

Лекси остана цял час на гробището. Питаше се какво ли прави сега Джеръми. Представяше си го седнал във фотьойла с протъркана дамаска в дневната на родителите му. Представяше си как говори с баща си и й се струваше, че е в съседната стая и ги чува. Спомни си как се почувства, когато за пръв път влезе в дома, където е отраснал, заобиколена от хората, които са го познавали далеч по-дълго от нея. Спомни си колко влюбено я гледаше Джеръми онази вечер и колко нежно прокарваше длан по корема й през нощта в „Плаза“.

Тя погледна с въздишка часовника си; чакаха я много задачи — пазаруване, канцеларска работа в библиотеката, избиране на подаръци за предстоящите рождени дни на колегите… Ала подрънквайки с ключовете, ненадейно усети непреодолимо желание да се прибере у дома; толкова властен беше поривът, че нямаше сили да му се противопостави. Загърби надгробните плочи на родителите си и се върна в колата.

Движеше се бавно, за да не смаже някой заек или миеща мечка, които често прекосяваха тази част на шосето, но когато наближи до дома, необяснимото предчувствие я застави да натисне по-силно газта. Свърна по улицата, отвеждаща към къщата й, и примигна изненадано — колата на Дорис беше паркирана до бордюра. После зърна мъжа, който седеше на стъпалата пред верандата й — приведен, подпрял лакти върху коленете си.

Устоявайки на импулса да скочи от колата, тя слезе бавно и тръгна по алеята, сякаш не виждаше нищо необичайно.

Джеръми веднага стана на крака.

— Привет — каза.

Тя се насили да му отговори спокойно.

— Тук хората казват „здрасти“, а не „привет“ — усмихна се.

Той заби очи в стъпалата си, очевидно не доловил шеговития й тон.

— Радвам се да те видя, пътешественико — добави тя с нежен глас. — Рядко се случва да се върна у дома и да сваря на верандата красив мъж.

Джеръми вдигна лице и тя забеляза изтощението, изписано по него.

— Тъкмо започвах да се питам къде си.

Тя застана срещу него, спомнила си отново как докосва кожата й. За миг й се прииска да се хвърли в обятията му, но се поколеба, защото в позата му имаше нещо неописуемо крехко и ранимо.

— Радвам се да те видя — повтори.

Джеръми отговори с бегла усмивка, но не продума.

— Още ли ми се сърдиш? — попита тя.

Вместо да отговори, той продължаваше да се взира в нея. Лекси осъзна, че Джеръми се колебае какво да каже и претегля какво иска да каже срещу това, което тя иска да чуе. Докосна го по ръката.

— Имаш право да ми се сърдиш — заговори бързо, на един дъх. — Беше прав. Трябваше да ти разкажа всичко. Повече няма да пазя тайни от теб. Съжалявам.

— Просто така! — учуди се той.

— Имах време да размисля.

— И аз съжалявам. Не биваше да се ядосвам толкова.

Лекси попиваше мълчаливо с очи изтощението и тъгата, които струяха от него. Той се поколеба за миг и разтвори ръце. Тя го прегърна и го целуна нежно по устните. Склони глава върху гърдите му. Прегръщаха се дълго, но Лекси усети липсата на страст в прегръдката.

— Добре ли си? — прошепна.

— Не много — призна той.

Тя го улови за ръката и го поведе в къщата. Спря в дневната, несигурна дали да седне на канапето или на стола до него. Джеръми се строполи върху канапето. Приведе се напред и прокара пръсти през косата си.

— Седни до мен — помоли. — Искам да ти кажа нещо.

Сърцето й се сви. Седна до него и усети топлината на крака му до нейния. Той въздъхна дълбоко и тя застина.

— За нас ли е? — попита го.

Джеръми се втренчи към кухнята с невиждащи очи.

— Може да се каже.

— За сватбата?

Той кимна и Лекси се подготви за най-лошото.

— В Ню Йорк ли ще се върнеш? — прошепна.

Той сякаш не разбра веднага какво го пита, но след миг се обърна към нея с объркано изражение.

— Защо? Искаш ли да се върна в Ню Йорк?

— Не, разбира се. Но както се държиш, не знам какво да мисля…

Джеръми поклати глава.

— Съжалявам. Не е нарочно. Просто все още не съм успял да проумея всичко. Не съм ти ядосан обаче и не мисля да отлагам сватбата. Трябваше да ти го обясня веднага.

Тя си пое облекчено дъх.

— Какво става? На ергенското ти парти ли се случи нещо?

— Да — отвърна Джеръми. — Но не е само това.

Той започна отначало. Разказа й всичко за битката, която води с писането, за тревогите си колко скъпо ще им излезе къщата и как се задушава понякога в примката на Бун Крийк. Тя беше чувала и преди част от тези откровения, но си призна, че не е предполагала колко му е трудно. Той говореше, без да вини никого, сякаш не само на нея, но и на себе си.

Лекси се питаше какво цели, но не го прекъсваше. Накрая той изопна рамене и заключи:

— После те видях да държиш ръката на Родни. Знаех, че не бива да го вземам на сериозно. Повтарях си го отново и отново, но сигурно другите притеснения задълбочиха проблема. Усещах, че е абсурдно да се съмнявам, но явно съм търсил причина да си излея гнева върху теб. — Усмихна се тъжно. — Както ти самата отбеляза онзи ден. После отиде при Родни и аз се сринах. Но има още нещо, което не съм ти казвал.

Тя протегна ръка към него и въздъхна облекчено, когато той я пое.

Разказа й за имейлите. Описа как са го разгневили и смутили. Изумена, Лекси се опита да запази самообладание.

— Така ли разбра какво пише в дневника? — попита, стараейки се гласът й да прозвучи спокойно.

— Да — отвърна Джеръми. — Не знам дали иначе щях да забележа.

— Но… кой би направил такова нещо?

Джеръми отговори с въздишка:

— Алвин.

— Алвин? Алвин е изпратил имейлите? Но… как така! Няма начин да е знаел.

— Рейчъл му е казала. Била е в Ню Йорк при него.

Лекси поклати глава.

— Невъзможно! Познавам я от години. Не би постъпила така.

Той й доразказа историята и как е сглобил парченцата от мозайката.

— Излязох от бара. Не знаех къде да отида. Тръгнах напосоки, но чух, че някой тича след мен. Братята ми… — Сви рамене. — Видяха колко съм ядосан и се разгорещиха. Подпийнат ли, юмруците ги засърбяват. Разпитваха ме какво е направил Алвин и дали „да си поговорят“ с него. Казах им да го оставят на мира.

Думите вече се лееха с лекота от устата на Джеръми; Лекси го гледаше безмълвно, мъчейки се да проумее чутото.

— Заведоха ме в къщата на родителите ни, но не успях да мигна. Не исках да обсъждам с никого какво се е случило и затова се качих на първия самолет тази сутрин.

— Мислех, че ти е приятел — отрони задавено Лекси.

— И аз мислех, че ми е приятел.

— Защо го е направил?

— Не знам — призна Джеръми.

— Заради мен? Какво съм му сторила? Та той дори не ме познава! Постъпил е…

— Лошо — довърши Джеръми. — Знам.

— Но… — Тя попи неочаквана сълза. — Той…

— И аз не знам какво да кажа. Стигнах единствено до извода, че по някакъв свой извратен начин се е опитвал да ме предпази от възможен провал. Разбирам, че звучи налудничаво. Във всеки случай отношенията ни приключиха.

Тя впи очи в неговите.

— Защо не ми каза по-рано за имейлите? — попита го остро.

— Не знаех какво да ти кажа. Не знаех кой ги изпраща. Прибави всичко останало и…

— Знаят ли родителите ти?

— За имейлите? Не.

— Не за имейлите — уточни разтреперана Лекси. — Че се притесняваш дали бебето е от теб.

— Знам, че бебето е мое.

— Твое е — каза тя. — Не съм спала с Родни. От години не съм спала с друг мъж.

— Знам…

— Но искам да ти го кажа отново. Бебето е наше, мое и твое. Кълна се.

— Знам.

— Но се съмняваше, нали? — Гласът й пресекна. — Усъмнил си се, дори да е било само за миг. Разбираш, че съм при Родни, после научаваш, че не съм ти казала как съм забременяла преди, и като добавим всички други тревоги…

— Вече всичко е наред.

— Не е. Трябваше да ми кажеш. Ако знаех… щях да ти помогна.

Тя полагаше неимоверно усилие на волята да не изгуби самообладание.

— Всичко свърши. Нищо не можем да направим. Продължаваме напред.

— Сигурно си ме ненавиждал.

— Никога не съм те мразил — прегърна я той. — Обичам те. Сватбата е следващата седмица, забрави ли?

Тя зарови лице в гърдите му и потърси утеха в прегръдката му.

— Не искам Алвин да идва на сватбата — въздъхна.

— И аз. Но има и още нещо.

— Не искам да го чувам. Не сега. Лошите новини ми стигат за днес.

— Тази не е лоша — обеща Джеръми. — Няма да ти е неприятно да я чуеш.

Тя го погледна, сякаш се надяваше, че не я лъже.

— Благодаря — каза й той.

— За какво?

С нежна усмивка я целуна по устните.

— За писмата, които си изпращала на семейството ми. Особено на мама. Това ми напомня, че да се оженя за теб е най-доброто нещо, което някога съм правил.

13

Студен титаничен дъжд, безумен в яростта си, запращаше водни пелени срещу прозорците. Сивите облаци, носещи се на парцали по небето, донесоха утринна мъгла и вятър, който изрони последните цветове от дряновете. Беше началото на май; оставаха само три дни до сватбата. Джеръми се бе уговорил с родителите си да ги посрещне на летището в Норфък, откъдето щяха да го следват в колата под наем до фара на нос Хатерас в Бъкстън. Докато ги чакаше да пристигнат, той помагаше на Лекси за последните телефонни обаждания, потвърждаващи, че всичко е готово.

Неприветливото време не помрачаваше възобновената им страст. В нощта след завръщането му от Ню Йорк правиха любов с ненаситност, която изненада и двамата. Джеръми още помнеше как пламтеше кожата й върху неговата. С всяка ласка сякаш се опитваха да заличат болката и предателството, тайните и гнева, измъчвали ги през последните месеци.

Щом отхвърли бремето на тайните, той се почувства лек като перце. Предстоящата сватба му предоставяше извинение да не мисли за работа и вече не изпитваше никакви угризения. Тичаше по два пъти дневно и се беше зарекъл да отделя време за спортуване и след сватбата. Ремонтът на къщата не беше приключил, но работниците им бяха обещали да са готови преди раждането на бебето. Най-вероятно щяха да се пренесат в края на август, но Лекси реши да не отлага повече и да обяви бунгалото за продан, като обеща да внесе цялата сума в банката, за да попълни намалелите им спестявания.

Единственото място, което не посещаваха, беше „Хърбс“. След като научи какво е казала Рейчъл на Алвин, Лекси не искаше да я вижда — поне засега. Преди две нощи Дорис се обади да ги пита защо не се отбиват при нея. Лекси я увери, че не й е сърдита, и призна, че е била права да я скастри при последния им разговор. Посещение в ресторанта обаче не последва и баба й се обади отново.

— Започвам да мисля, че криеш нещо от мен — заяви тя. — Ако не ми кажеш какво става, ще кацна на верандата ти и няма да мръдна оттам, докато не разбера всичко.

— Много сме заети. Подготвяме се за сватбата — опита се да я успокои Лекси.

— Не съм вчерашна — възрази Дорис. — Усещам кога ме отбягват.

— Не те отбягвам.

— Тогава защо не наминеш в ресторанта? — Лекси се поколеба и Дорис предположи: — Да не би Рейчъл да е причината? — Не получи отговор и въздъхна. — Това е, нали? Трябваше да се досетя. В понеделник и тя ме отбягваше. Днес също. Какво е направила?

Лекси се чудеше каква част от истината да й разкрие, когато чу Джеръми да влиза в кухнята. Реши, че идва за чаша вода или нещо за хапване, и му се усмихна разсеяно. В същия момент обаче забеляза изражението му.

— Рейчъл е тук — каза й той. — Иска да говори с теб.

* * *

Рейчъл й се усмихна плахо, когато влезе в дневната. После бързо сведе очи. Лекси я гледаше безмълвно. Джеръми пристъпи от крак на крак пред прага, но реши да излезе навън, за да ги остави насаме.

Лекси чу задната врата да се затваря и седна срещу Рейчъл. Без грим, лицето на приятелката й изглеждаше изпито и измъчено. Ръцете й мачкаха трескаво хартиена кърпичка.

— Съжалявам — каза без предисловия. — Не предполагах, че ще стане така. Сигурно си ми ужасно ядосана. Но не исках да те огорча. Нямах представа какво е замислил Алвин.

Лекси не отговори и тя вдигна ръце и разтри слепоочията си.

— Обади ми се вкъщи в неделя и се опита да ми обясни, но аз се ужасих. Ако подозирах какво е намислил, за нищо на света нямаше да говоря с него. Но той ме заблуди…

Млъкна, впила очи в пода.

— Не си единствената. Заблудил е и Джеръми — каза Лекси.

— Но и аз съм виновна.

— Да — съгласи се Лекси. — Имаш право.

При тези думи Рейчъл сякаш занемя. Лекси я наблюдаваше в тишината, питайки се дали се разкайва за стореното, или е гузна, че са я разкрили. Беше й приятелка, Лекси й вярваше, но пък Джеръми мислеше същото за Алвин, нали?

— Разкажи ми какво се случи — наруши най-сетне мълчанието.

Рейчъл изопна рамене и заговори, като че ли е репетирала думите дни наред.

— Знаеш, че с Родни имаме проблеми, нали?

Лекси кимна.

— Така започна всичко — каза Рейчъл. — Знам, че с Родни възприемате по различен начин отношенията си. За теб той е просто приятел, но за него… ти си нещо като мечта. Дори не съм сигурна дали някога ще те прежали. Понякога ме поглежда така, сякаш иска да види теб вместо мен. Знам, че звучи безумно, но го усещам всеки път, когато му отварям вратата. Никога не е доволен, независимо как съм облечена и какво сме планирали. Един ден влязох в кабинета на Дорис и забелязах телефонния номер на Алвин. Чувствах се отчаяна и самотна и… не знам… просто реших да му се обадя. Не очаквах нищо, но се разговорихме и му разказах за проблемите си с Родни и как той още мисли за теб. Алвин се умълча. Каза ми, че си бременна. Каза го така, сякаш не е сигурен, че Джеръми е бащата, сякаш подозира, че бебето е от Родни.

Сърцето на Лекси се сви.

— Аз никога не съм си помисляла, че бебето е от Родни. Знаех, че връзката ви не е била такава и казах нещо в този смисъл. Не очаквах да се чуем отново, но Алвин се обади след известно време и аз се зарадвах. И след като с Родни пак се скарахме, ми се прииска да избягам от всичко… Реших да отида в Ню Йорк за ден-два. Наистина исках да се махна от Бун Крийк, а и винаги съм мечтала да видя Ню Йорк. Обадих се на Алвин, когато пристигнах, и разговаряхме почти до сутринта. Не бях на себе си, пих повече, отколкото трябва. Заговорихме пак за теб и аз споменах, че си била бременна и преди. Казах, че дори е записано в дневника на Дорис.

Лекси повдигна вежди и Рейчъл продължи колебливо:

— Дорис държеше дневника в кабинета си. Прелистих го веднъж и забелязах инициалите ти и името на Тревър. Знам, че не е моя работа. Знам, че не биваше да казвам нищо, но просто ми се изплъзна от устата. Нямах представа, че Алвин изпраща имейли на Джеръми и се опитва да ви раздели. Разбрах едва в неделя, след като Джеръми се върна. Алвин ми се обади. Беше паникьосан, разказа ми всичко и на мен ми призля. Не само защото неволно му бях станала съучастничка, но и защото ме беше използвал през цялото време. — Гласът й пресекна и тя се втренчи в прокъсаната кърпичка. — Кълна се, че не исках да те нараня, Лекс. Мислех, че просто разговаряме. — Очите й се напълниха със сълзи. — Имаш право да ми се сърдиш. Няма да се изненадам, ако повече не ми проговориш. Не знам как бих постъпила на твое място. От два дни не съм сложила залък в устата си. Сигурно е късно, но исках да ти кажа истината. Ти ми беше като сестра, а Дорис ми е по-близка от родната ми майка. Сърцето ми се къса, че ти причиних това. Съжалявам. Нямаш представа колко се разкайвам…

Възцари се тишина. Досега Рейчъл говореше, без да си поема дъх, и усилието очевидно я бе изтощило. Кърпичката се беше разпаднала на ситни парченца, които се сипеха върху пода. Рейчъл се наведе и започна да ги събира. Лекси размишляваше дали искреността на приятелката й я оневинява и се питаше как да реагира. Двоумеше се. Накърнената гордост й нашепваше да й каже, че повече не иска да я вижда, но съчувствието постепенно надделя над гнева. Знаеше, че Рейчъл е лекомислена и ревнива, непостоянна и понякога безотговорна, но знаеше също така, че не е коварна. Усещаше, че не крие истината и не я лъже, че е нямала представа какво е замислил Алвин.

— Хей!

Рейчъл вдигна очи.

— Още съм ти ядосана — призна Лекси. — Но разбирам, че не си го направила нарочно.

Рейчъл преглътна.

— Съжалявам — повтори.

— Знам.

Рейчъл кимна.

— Какво ще кажеш на Джеръми?

— Истината. Че не си знаела.

— А на Дорис?

— Не съм решила още. Не съм й казала нищо. Не знам дали изобщо да й казвам.

Рейчъл въздъхна дълбоко и по лицето й се изписа нескрито облекчение.

— Това важи и за Родни — добави Лекси.

— А ние? Ще останем ли приятелки?

Лекси сви рамене.

— Налага се, след като ще ми бъдеш кума.

Рейчъл се просълзи.

— Наистина ли?

— Наистина — усмихна се Лекси.

14

В деня на сватбената церемония слънцето изгря над спокойните води на Атлантическия океан, превръщайки ги в искряща пелена. Лека мъгла се стелеше над пясъка, докато Дорис и Лекси приготвяха закуската за гостите в бунгалото. Това беше първата среща на Дорис с родителите на Джеръми и тя се спогаждаше особено добре с баща му; братята на Джеръми и съпругите им бяха шумни както винаги и прекараха цялата сутрин облакътени на парапета на верандата, дивейки се на кафявите пеликани, които сякаш яхаха морските костенурки отвъд прибоя.

Понеже Лекси настояваше гостите да са възможно най-малко, присъствието на братята на Джеръми беше изненада. Когато ги видя да слизат от самолета в Норфък предишния ден, той се почуди дали не са били поканени набързо в последния момент заради разрива с Алвин. Но не издаде учудването си, когато снахите му го запрегръщаха и му заразказваха една през друга как Лекси им се обадила лично и с какво нетърпение очакват да я опознаят.

Гостите бяха шестнайсет — семейството на Джеръми, Дорис, Рейчъл и Родни. Последният поканен заместваше Алвин. Часове по-късно, докато стоеше на брега и чакаше Лекси, Джеръми усети как кметът Джъркин го потупва по гърба.

— Знам, че се повтарям — каза той, — но за мен е истинска чест, че ми е отредена ролята на кум в тази възхитителна церемония.

Облечен в сини полиестерни панталони, жълта риза и карирано спортно сако, кметът представляваше неповторима гледка както винаги и Джеръми си каза, че сватбата нямаше да е същата без него. И без Джед.

Оказа се, че освен препаратор Джед е и пастор. Косата му беше старателно вчесана, носеше най-хубавия си костюм и за пръв път не се мръщеше на Джеръми.

Точно по вкуса на Лекси, церемонията беше и съкровена, и романтична. Майката и бащата на Джеръми бяха най-близо до младоженците. Братята и сестрите му стояха в полукръг около тях. Местен китарист изпълняваше тиха музика, а братята на Джеръми бяха украсили тясната пътека с миди и раковини. На фона на залязващото слънце дузина факли отразяваха златната небесна светлина. Просълзената Рейчъл стискаше цветния букет, сякаш се страхуваше да не го изпусне.

Лекси беше боса, както и Джеръми. Върху главата й имаше цветен венец. С щастлива усмивка Дорис крачеше до нея; Лекси не даде и дума да се издума друг да я доведе до олтара. Когато тя спря, баба й я целуна по бузата и застана до майката на Джеръми, която я улови под ръка.

Лекси сякаш се носеше по въздуха, докато вървеше към Джеръми. Държеше букет от диви цветя. Когато стигна до него, той усети, че косите й излъчват ухание на нежен парфюм. Обърнаха се към Джед, който отвори Библията и заговори.

Джеръми се смая от мекия мелодичен тембър на гласа му. Джед поздрави гостите и прочете няколко пасажа от Библията. Впил очи в тях и сбърчил сериозно гъстите си вежди, той им заговори за любов и всеотдайност, за доверие и честност и колко е важно Бог да присъства в живота им. Каза им, че животът невинаги ще е лесен, но ако запазят вярата си в Бог и един в друг, ще намерят начин да преодолеят всички изпитания. Говореше с изненадващо красноречие и като учител, отдавна спечелил уважението на учениците си, им помогна да изрекат обетите си.

Кметът Джъркин подаде златната халка на Джеръми и той я сложи на ръката на Лекси с разтреперани пръсти. Лекси му сложи неговата халка и Джед ги обяви за съпруг и съпруга. Джеръми я целуна нежно и я улови за ръката. Пред Бог и пред семейството си й обеща вечна любов и преданост с чувството, че изрича най-естествените думи.

След церемонията гостите останаха край брега. Дорис бе приготвила скромен бюфет, подреден върху маса за пикник. Един по един кметът Джъркин и членовете на семейството на Джеръми ги поздравиха с прегръдки и целувки. Джед изчезна след церемонията, преди Джеръми да успее да му благодари, но се появи след няколко минути, понесъл кашон с размерите на хладилник. Беше облякъл отново гащеризона си и косата му се бе върнала към обичайния безпорядък.

Лекси и Джеръми приближиха до него точно когато остави подаръка върху пясъка.

— Какво е това? — попита Лекси. — Нали се уговорихме да няма подаръци?

Джед не отговори. Сви рамене, подсказвайки, че ще се обиди, ако не приемат подаръка му. Лекси го прегърна и го попита дали може да отвори кутията. Джед пак сви рамене и тя разтълкува жеста като позволение.

Вътре беше препарираният глиган, който Джеръми го бе видял да изработва. В типичния стил на Джед глиганът изглеждаше така, сякаш се кани да направи на пух и прах всеки, осмелил се да го доближи.

— Благодаря — каза Лекси и на Джеръми му се стори, че лицето на Джед поруменява.

По-късно, след като изядоха храната и наближаваше краят на церемонията, Джеръми се отдалечи от гостите и застана до водата. Лекси дойде при него.

— Добре ли си?

Той я целуна.

— Добре съм. Чувствам се прекрасно всъщност. Но мисля да се поразходя.

— Сам?

— Искам да… осмисля всичко.

— Добре — целуна го Лекси. — Но не се бави. След малко се връщаме в бунгалото.

Той я изчака да се върне при родителите му и тръгна бавно по пясъка, заслушан във вълните, миещи брега. Докато вървеше, си припомни церемонията от началото до края — как Лекси крачеше към него, благите, но убедителните думи на Джед, вълнението, което изпита, когато се закле във вечна вярност. Всяка стъпка затвърждаваше убеждението му, че всичко е възможно, че дори изящните багри по небето го приветстват. Когато стигна издължената сянка на фара, забеляза няколко диви коне на тревистата дюна пред него. Повечето мустанги пасяха, но един се взря в него. Джеръми продължи напред. Различи мускулестите хълбоци на коня и мекото ритмично полюшване на опашката му. За миг му се стори, че мустангът ще му позволи да го докосне. Абсурдна идея, която не би дръзнал да пробва, но щом спря, вдигна неволно ръка като за поздрав. Ушите на коня щръкнаха любопитно, сякаш се опитваше да го разбере. После ненадейно разклати глава нагоре-надолу, като че ли отговаря по свой начин на дружелюбния жест. Джеръми го наблюдаваше мълчаливо, удивен, че някак си общуват. Когато се обърна, видя Лекси и майка му да се прегръщат нежно и си помисли, че това е най-хубавият ден в живота му.

15

Следващите дни се занизаха като насън. Горещината на ранното лято обви като пелена Бун Крийк и градът се движеше в бавен, умиротворен ритъм. Към средата на юни в живота на Лекси и Джеръми също се възцари блажено спокойствие. Тревогите от миналото бяха забравени. Дори ремонтът течеше по-гладко, макар че продължаваше да поглъща много средства. Лекотата, с която се приспособиха към новия си живот, не ги изненада особено.

След кратък меден месец в бунгалото край брега с лениви утрини в леглото и дълги следобедни разходки край океана се върнаха в Бун Крийк, освободиха стаята на Джеръми в „Грийнлийв“ и заживяха в къщата на Лекси. Кабинетът на Джеръми се намираше в стаята за гости, но вместо да работи, той подготвяше къщата за кандидат-купувачите. Окоси моравата, посади цветя около дърветата, подряза живия плет, боядиса верандата и стаите и складира ненужните вещи в бараката зад ресторанта на Дорис. Понеже парите от продажбата им бяха необходими за ремонта, двамата с Лекси искаха къщата да изглежда възможно най-привлекателна. Иначе животът в Бун Крийк течеше в познатото русло. Кметът Джъркин организираше летния фестивал, Джед отново бе онемял, а Родни и Рейчъл започнаха да излизат отново и изглеждаха далеч по-щастливи.

Все пак не липсваха главоблъсканици. Макар че вече живееха постоянно заедно, прегръдките сякаш никога не стигаха на Лекси, а Джеръми мислеше за по-удовлетворителни форми на близост. Не искаше обаче да я разочарова. Което означаваше… какво? Колко е достатъчно? Всяка нощ ли трябваше да се гушкат? Гушкането включваше ли целувки? Опитваше се да разгадава желанията й… но понякога се объркваше.

Температурата в спалнята също създаваше затруднения. Той се чувстваше добре, когато климатикът работи с пълна пара, а вентилаторът на тавана се върти главоломно, но на Лекси вечно й беше студено. Когато навън беше трийсет и пет градуса, въздухът лепнеше от влага, а стените и прозорците се сгорещяваха, Джеръми нагласяше термостата на двайсет и пет градуса и си лягаше потен, само по бельо и без завивка. След малко Лекси излизаше от банята, включваше термостата на двайсет и осем градуса, завиваше се с две одеяла и трепереше, сякаш са в арктическа тундра.

— Защо е толкова студено? — питаше, сгушена под завивките.

— Защото аз се потя — отговаряше той.

— Как така се потиш? Тук е като в хладилник.

Поне бяха на една вълна, когато правеха любов. През седмиците след сватбата Лекси беше ненаситна, което — поне според Джеръми — отговаряше напълно на определението за меден месец. Думата „не“ не съществуваше в речника й и той си го обясняваше с факта, че вече официално са семейство и че е неустоим. Всичко й доставяше удоволствие и това дотолкова го опияняваше, че по цели дни мечтаеше за нея. Представяше си меките контури на тялото й и ласките й; спомняше си с трепет сладкия й дъх или копринения досег на косата й, когато прокарва пръсти през нея. Върнеше ли се от работа Лекси, едва се стърпяваше да я целуне нежно, а докато вечеряха, се взираше в устните й, предвкусвайки момента, когато ще удари неговият час. Никога не го отблъскваше. Дори да беше плувнал в пот от косенето в двора, влезеха ли в спалнята, нямаха търпение да се разсъблекат.

После, изневиделица, всичко се промени. Все едно от изгрев до залез-слънце Лекси се превърна в друга, охладняла жена. Помнеше ясно деня, защото за пръв път му отказа — 17 юни. Цяла вечер си повтаряше, че не е болка за умиране, и се питаше дали не е объркал нещо. На другия, а и през следващите осем дни се случи същото. Той я прегръщаше страстно, тя казваше, че е изморена или че не е в настроение, и Джеръми лягаше до нея намусен, чудейки се как се е превърнал в съквартирант, от когото се изисква да я приспива с гушкане в стаята, сгорещена като пещ.

— Днес май си се събудил вкиснат — отбеляза Лекси на сутринта след първия отказ.

— Не спах добре.

— Кошмари ли сънува? — осведоми се загрижено тя.

Въпреки разчорлената коса и дългата пижама изглеждаше странно съблазнителна и Джеръми не знаеше дали да се ядосва, или да се срамува от себе си, че зърне ли я, мисли само за секс. Разбираше, че това са подмолните течения на навика; режимът им през предишните седмици го изпълваше със задоволство, но тя явно не споделяше мнението му. Първият му брак обаче го бе научил никога да не се оплаква от честотата на секса. В това отношение мъжете и жените бяха различни. Жените понякога искаха; мъжете винаги изпитваха необходимост. Голяма разлика! От нея в най-благоприятния случай произтича разумен компромис, който не задоволява напълно нито една от страните, но е приемлив и за двете. Знаеше обаче, че ще прозвучи като каприз, ако се оплаче от краткотрайността на медения месец. Ако пожелае той да продължи по-дълго. Петдесет години, да речем.

— Не съм сигурен — отвърна най-сетне.

Объркването му през последните една-две седмици се задълбочаваше от факта, че през деня Лекси изглеждаше същата както винаги. Четяха вестника, споделяха наблюденията си; сутрин, докато се подготвяше за работа, тя го канеше да я придружи в банята, за да не прекъсват разговора си.

Джеръми се стараеше да не преувеличава проблема.

Ала всяка нощ лягаше в леглото и се подготвяше за поредното „не“, убеждавайки се, че то не го безпокои. След като, разбира се, тайничко връщаше термостата на двайсет и пет градуса. С течение на времето обаче се чувстваше все по-унил и по-объркан. Една нощ гледаха телевизия, после изключиха лампите и той прегърна Лекси. След малко се претърколи в другия край на леглото да се поохлади. Тя улови ръката му.

— Лека нощ — каза нежно, а палецът й погали бавно дланта му.

Той не отговори, но на другата сутрин Лекси му се стори смутена, когато тръгна към банята. Последва я; измиха си зъбите и чак тогава тя го погледна.

— Какво ти стана снощи? — попита го.

— В какъв смисъл?

— Бях в настроение, а ти заспа.

— Откъде да знам, че си била в настроение?

— Улових те за ръката, нали?

Джеръми примигна. Що за знак?

— Съжалявам — извини се, — не разбрах.

— Няма нищо — поклати глава тя, сякаш има нещо.

Тръгна към кухнята и Джеръми си отбеляза мислено да не забравя какво означава да те уловят за ръка в леглото.

След две нощи тя отново го хвана за ръката и Джеръми се обърна толкова бързо към нея, че чаршафите се оплетоха. Понечи да я целуне.

— Какво правиш? — Лекси се отдръпна назад.

— Държиш ме за ръката — обясни той.

— Е, и?

— Нали така проличавало, че си в настроение? Миналия път го спомена.

— Онзи път бях в настроение, но тогава ти галех дланта с палец.

Джеръми с всички сили се постара да проумее думите й.

— Значи сега не си?

— Не много. Спи ми се.

Той положи усилие да не въздъхне.

— Добре.

— Ще ме погушкаш ли?

— Защо не? — отговори й след известно колебание.

Едва на другата сутрин всичко се изясни. Събуди се и я видя седнала на канапето — всъщност по-скоро изглеждаше, сякаш се опитва да лежи и да седи едновременно. Горнището на пижамата й беше навито до гърдите. Настолната лампа бе насочена към корема й.

— Какво правиш? — попита я и се протегна.

— Ела бързо! — подкани го тя. — Седни до мен.

Той се настани до нея и тя му посочи корема си.

— Гледай! Не мърдай, за да го видиш.

Джеръми я послуша и внезапно върху корема й се появи малка подутина. Стана бързо и той се почуди какво става.

— Видя ли го? — възкликна Лекси.

— Май забелязах нещо. Но не знам какво е.

— Бебето е. Рита. През последните седмици го усещам да се движи от време на време, но сега за пръв път съм сигурна.

Подутината се появи отново.

— Видях! — възкликна Джеръми. — Наистина ли е бебето?

Лекси кимна възторжено.

— Цяла сутрин рита, но не исках да те будя. Дойдох тук, за да видя по-добре. Невероятно е, нали?

— Удивително — съгласи се той, без да отлепя очи от корема й.

— Дай ми ръка — каза тя.

Постави дланта му върху корема си. След няколко секунди той усети движението и се усмихна.

— Боли ли?

— Не — увери го Лекси. — По-скоро е като натиск или нещо такова. Трудно е да се опише, но е прекрасно!

Джеръми си помисли колко красива изглежда в мекото сияние на лампата. Тя го погледна със светнал поглед.

— Това осмисля всичко, нали?

— И не само това — допълни Джеръми.

Тя отпусна ръка върху неговата.

— Съжалявам, че напоследък не съм много отзивчива, но пак ми се гади. Странно, понеже през първите месеци не се чувствах така. Сега обаче стомахът ми непрекъснато се бунтува. Страхувах се да не повърна, докато се любим. Е, поне разбрах причината.

— Не се притеснявай — успокои я Джеръми. — Нищо ми няма.

— Как не! Разбирам кога си кисел.

— Нима?

Тя кимна.

— Мяташ се в леглото. Понякога въздишаш. Очевидно е. Но сега не ми се гади.

— Така ли?

— Всъщност се чувствам както след сватбата.

— О?

Тя кимна отново с изкусително изражение.

Единствено работата помрачаваше първите им месеци заедно. Както през май и през юни, към края на юли Джеръми изпрати на редактора си в Ню Йорк последната от предварително написаните статии. От сега нататък започваше обратното броене. Разполагаше с четири седмици да измисли нещо.

Ала седнеше ли пред компютъра, нищо не му хрумваше.

През август настана безмилостен зной, за какъвто той беше чувал, но никога не бе преживявал. През лятото Ню Йорк беше влажен и горещ, но през най-жарките дни Джеръми оставаше вкъщи, където климатикът работеше с максимална мощност. Бун Крийк, от друга страна, предразполагаше към живот на открито — реката и летният фестивал примамваха хората извън домовете им.

Както предсказа Джъркин, фестивалът привлече хиляди от източната част на щата. По многолюдните улици се редяха сергии, предлагащи всичко — от сандвичи с месо на скара до скариди на клечка. Край реката имаше пътуващ лунапарк и децата чакаха на опашка да се повозят на въртележката и на скрибуцащото виенско колело. Хартиената фабрика край града беше дарила хиляди кубчета с различни размери, с които хлапетата строяха сградите на мечтите си.

Астронавтът пожъна горещи овации и часове наред раздава автографи. Джъркин бе проявил ненадминат талант, пресъздавайки темата за Космоса. Предлагаха се временни татуировки на космически совалки, метеорити, планети и сателити; освен това кметът бе успял някак си да убеди „Лего“ да дари конструктори, та децата да сглобяват космически кораби. Разположена под огромен балдахин, импровизираната игрална зала се превърна в притегателен център и за родителите, понеже беше единственото сенчесто място в района.

Джеръми подгизна от пот за няколко минути, но Лекси, вече навлязла в седмия месец, се чувстваше още по-зле. Още не беше натежала, но бременността определено й личеше и по-възрастните жени от града, разбрали новината едва сега, не криеха изненадата си. След задължителното повдигане на вежди обаче повечето откликваха с искрено вълнение.

Лекси смело се преструваше на по-бодра, отколкото се чувстваше. Настоя да останат колкото пожелае Джеръми. Забелязал зачервеното й лице обаче, той поклати глава, увери я, че е видял достатъчно, и й предложи да прекарат почивните дни далеч от шумотевицата. Събраха си багажа и заминаха за бунгалото в Бъкстън. И там беше горещо, но океанският бриз предлагаше освежителна прохлада. Когато се върнаха в Бун Крийк, научиха, че Родни и Рейчъл са се сгодили. Двамата бяха успели някак си да преодолеят проблемите и след два дни Рейчъл покани Лекси да й кумува на сватбата.

Дори къщата беше почти готова — основният ремонт бе приключил и кухнята и баните изглеждаха като нови. Оставаше само довършителните работи да превърнат мястото от строителна площадка в дом. В края на месеца щяха да се нанесат — отлично стечение на обстоятелствата, понеже получиха предложение за покупка от семейство пенсионери от Вирджиния, които искаха възможно най-бързо да заживеят в бунгалото на Лекси.

Ако не броим липсата на творческо вдъхновение, Джеръми се чувстваше добре. Понякога си спомняше изпитанията, които преживяха с нея преди сватбата, но осъзнаваше, че те са ги сплотили. Погледнеше ли Лекси, си даваше сметка, че никога не е изпитвал по-дълбока привързаност. Не подозираше обаче, нямаше как да предвиди, че най-трудните дни предстоят.

16

— Още не сме избрали име за бебето — отбеляза веднъж Лекси.

Беше ранно утро през втората седмица на август; тя и Джеръми седяха на верандата в новата си къща. Още не се бяха пренесли, но работниците имаха почивен ден и двамата съзерцаваха реката. Безветрието превръщаше водата в неподвижно гладко огледало. Отразени в него, кипарисовите дървета на другия бряг изглеждаха така, сякаш растат наопаки.

— Реших да предоставя тази чест на теб — каза Джеръми.

Вееше си със „Спортс Илюстрейтид“. Мислеше да го чете, но осъзна, че вестникът има по-добро приложение в горещата лятна вечер.

— Не може така. Бебето е на двамата. Искам да чуя мнението ти.

— Казах ти какво мисля — напомни й Джеръми. — Но на теб не ти хареса.

— Няма да нарека дъщеря си Мисти.

— Мисти Марш? Невъзможно е да не ти харесва!

Предишната седмица предложи името на шега. Негодуванието на Лекси обаче го предизвика да продължава да я дразни.

— Но не ми харесва! Никак даже!

Макар и само по шорти и широка тениска, тя беше почервеняла от жегата. Понеже краката й бяха започнали да се подуват, Джеръми придърпа стара кофа, за да ги вдигне върху нея.

— Не го намираш за мелодично и изразително?

— Не повече от другите комбинации с фамилията ти — Смели Марш или Крийпи Марш например.

— Тези ги пазех за братята й.

Лекси се засмя.

— Сигурна съм, че ще ти бъдат благодарни до гроб. Сериозно обаче, имаше ли идеи за име?

— Не. Ти избери.

— Но аз не мога да реша!

— Знаеш ли защо? Купи си всички сборници с имена и огромният избор те обърква.

— Искам името да й отива.

— Няма начин. Каквото и да избереш, няма да й пасне веднага. Никое бебе не изглежда като Синди или Дженифър. Всички приличат на Елмър Фъд[2].

— Не е вярно. Бебетата са сладки.

— Но са еднакви.

— Не са! Предупреждавам те, че ще се разочаровам много, ако не познаеш дъщеря ни сред другите новородени.

— Не бой се. Слагат им табелки с имената.

— Ха, ха! Твоята задача е да я различиш без чужда помощ!

— Ще я позная, разбира се. Тя ще е най-красивото бебе в историята на Северна Каролина. Фотографи от цял свят ще я снимат и ще се дивят, че е взела моите уши.

Лекси се засмя отново.

— И трапчинката.

— Да. Щях да забравя.

Тя го улови за ръка.

— Вълнуваш ли се за утре?

— И още как! Първият ехограф също беше вълнуващ, но сега… сега ще я видим по-добре.

— Радвам се, че ще дойдеш.

— Шегуваш ли се? Не бих го пропуснал. Ехографиите са най-забавната част. Надявам се да ми разпечатат снимка, за да се фукам пред приятелите.

— Какви приятели?

— Не знаеш ли? Джед например. Не ме оставя на мира. Обажда ми се непрекъснато и е по-словоохотлив от всякога.

— Май си слънчасал. Доколкото знам, той още не ти е продумал нито дума.

— Така ли беше? Няма значение. Искам снимка, за да й се любувам колко е красива.

Лекси повдигна вежди.

— Вече си сигурен, че е момиче?

— Успя да ме убедиш.

— Какво ти казва това за Дорис?

— Казва ми, че при вероятност петдесет на петдесет е налучкала правилно. Както биха направили петдесет процента от земляните.

— Все още не вярваш значи?

— Предпочитам думата скептик.

— Мъжът мечта!

— Именно — кимна Джеръми. — Напомняй си го, за да не се налага да го доказвам.

Лекси се размърда върху стола, сбърчила лице.

— Какво ще кажеш за решението на Родни и Рейчъл да се оженят?

— Привърженик съм на брака. Намирам го за полезна институция.

— Знаеш какво имам предвид. Мислиш ли, че прибързват?

— Уместно ли е точно ние да задаваме този въпрос? Предложих ти няколко седмици след като се срещнахме. Те се познават от деца. Би трябвало те да се двоумят за нас, а не обратното.

— Сигурно се питат, но не това е важното…

— Чакай! — прекъсна я Джеръми. — Смяташ, че ни одумват?

— Несъмнено. Мнозина ни обсъждат.

— Наистина ли?

— Естествено. — Лекси изпухтя, сякаш отговорът е очевиден. — Градчето е малко. Това правят хората тук. Седят и обсъждат другите. Питат се как живеят другите, разискват дали постъпват правилно или погрешно и разрешават проблемите им. Никой не би си признал, разбира се, но всички шушукат. Начин на живот.

Джеръми обмисли думите й.

— Мислиш ли, че дори в този момент говорят за нас?

— Абсолютно — сви рамене Лекси. — Някои вероятно предполагат, че се оженихме, защото съм бременна. Други твърдят, че няма да издържиш тук, трети се чудят как сме си позволили къщата и подозират, че сме затънали до шията в дългове, за разлика от техни спестовни височества. О, обсъждат ни и още как! И им е много забавно.

— Не те ли тревожи това?

— Не, разбира се — отвърна тя. — Все ми е едно. Никога няма да споделят с нас съображенията си, а срещнем ли се, ще се разтапят от любезност. А и ние го правим. Което ме връща отново към Родни и Рейчъл. Не смяташ ли, че прибързват?

Тази нощ Джеръми и Лекси четяха в леглото. Той най-сетне се бе вглъбил в „Спортс Илюстрейтид“ и тъкмо четеше история за женски волейболен отбор, когато тя остави книгата си настрани и го попита:

— Мислиш ли за бъдещето?

— Разбира се — отговори Джеръми. — Всеки мисли.

— Как си го представяш?

— Нашето? Или на света?

— Говоря сериозно.

— Аз също — увери я Джеръми. — Двата въпроса са съвсем различни. Откриват съвсем различни теми — за глобалното затопляне, за глада, за съдбата на човечеството изобщо. Съществува ли Бог и как съдят хората пред Небесните порти. Което впрочем обезсмисля някак си живота на земята. Възможно е да обсъдим състоянието на икономиката и как тя рефлектира върху бъдещето ни. Или политиката и дали следващият президент ще ни поведе към гибел или към благоденствие? Или…

Тя му запуши устата с длан.

— Винаги ли ще бъдеш такъв?

— Какъв?

— Такъв. Господин Прецизност. Господин Буквалист. Не възнамерявах да се впускаме във философска дискусия. Просто те попитах.

— Мисля, че ще бъдем щастливи — отговори Джеръми. — Не мога да си представя да живея без теб.

Тя се усмихна доволно.

— И аз мисля така — сподели. — Но понякога…

Джеръми я изгледа.

— Какво?

— Питам се какви родители ще бъдем. Тревожа се.

— Ще бъдем страхотни родители — успокои я той. — Ти ще бъдеш чудесна майка.

— Откъде знаеш? Ами ако тя стане като онези гневни тийнейджъри, които се обличат в черно, вземат наркотици и бягат от вкъщи?

— Няма.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм — потвърди Джеръми. — Ще бъде чудесно момиче. Няма как да е другояче с такава майка.

— Мислиш, че е лесно, но не е. Щом пораснат, децата вземат самостоятелни решения. Невъзможно е да ги възпреш.

— Въпрос на възпитание…

— Да, но понякога усилията на родителите удрят на камък. Записваш я на уроци по пиано, на тренировки по футбол, водиш я на църква всяка неделя, изпращаш я на училище по етикеция, обсипваш я с обич. Но порасне ли… е, тогава си безпомощен. Със или без нас децата порастват и стават такива, каквито им е писано да бъдат.

Джеръми я прегърна замислено.

— Наистина ли се тревожиш?

— Не. Но мисля. А ти?

— Честно казано, не. Децата стават такива, каквито трябва. Родителите са длъжни само да ги направляват в правилната посока.

— Но ако се окаже недостатъчно? Не се ли безпокоиш?

— Не. Тя ще бъде добро дете.

— Защо си толкова сигурен?

— Просто съм сигурен — вдигна рамене Джеръми. — Познавам те, вярвам в теб и знам, че ще бъдеш фантастична майка. Не забравяй, че съм писал статии за природата и възпитанието. И двете са важни, но в повечето случаи средата определя поведението, а не гените.

— Но…

— Ще вложим усилия. И съм сигурен, че тя ще е добро дете.

Лекси обмисли думите му.

— Наистина ли си писал статии по тази тема?

— Да. А преди да ги напиша, проведох обстойно проучване. Знам какво говоря.

Тя се усмихна.

— Много си проницателен — отбеляза.

— Ммм…

— Не говоря за заключенията ти. Все ми е едно дали са верни или не, но точно това исках да чуя.

— Това е сърцето на бебето, ето тук — посочи лекарят на другия ден, втренчен в мъглявия образ върху екрана. — А това са белите дробове и гръбначният стълб.

Джеръми се протегна и улови ръката на Лекси, която лежеше върху болничната кушетка. Намираха се в гинекологичната клиника във Вашингтон. Честно казано, тя не беше любимото място на Джеръми. Вярно, очакваше с нетърпение да види пак бебето — неясните снимки от първата ехография още стояха върху хладилника — но Лекси, вдигнала крака за преглед… е, не държеше да става свидетел на тази процедура.

Стройният и елегантен доктор Андрю Сомърс, разбира се, се стараеше да създаде впечатление, че не прави нещо повече от премерване на пулс, да речем, и Лекси явно се включваше охотно в играта. По време на прегледа двамата с лекаря обсъждаха необичайните горещини, горските пожари в Уайоминг, мечтата му да се отбие в Бун Крийк и да похапне в „Хърбс“, защото всичките му пациенти препоръчвали разпалено ресторанта. От време на време доктор Сомърс вмъкваше по-типични въпроси в разговора — за контракциите на Бракстън-Хикс например, дали й се вие свят, дали й прилошава. Лекси отговаряше спокойно, сякаш са седнали да вечерят.

На Джеръми, настанен до главата й, сцената му изглеждаше сюрреалистична. Да, Сомърс беше лекар и сигурно преглеждаше по десет пациентки дневно, но все пак, опиташе ли се да го заговори, той се стараеше да го гледа право в очите и да не вижда какво прави с жена му. Лекси навярно беше свикнала, но подобни гледки го изпълваха с благодарност, че е мъж.

Докторът излезе и Джеръми и Лекси останаха сами в очакване на специалистката по ехография. Тя влезе и помоли Лекси да си вдигне блузата. Изстиска гел върху заобления й корем и Лекси си пое рязко дъх.

— Съжалявам. Трябваше да ви предупредя, че е студено. Но да видим как е бебето…

Жената задвижи сензора, като натискаше ту по-силно, ту по-леко и им обясняваше какво вижда.

— Сигурна ли сте, че е момиче? — попита Джеръми.

Миналия път го увериха, че бебето е момиче. Той не различи добре образа на екрана, но му стана неудобно да си признае.

— Сигурна съм — отвърна жената и премести сензора. Спря и посочи екрана. — Ето ви добър изглед. Вижте сам.

Джеръми присви очи.

— Не виждам нищо.

— Това са хълбоците — поясни жената. — А това краката. Все едно седи върху камерата.

— Нищо не виждам — повтори Джеръми.

— Именно! Така разбираме, че е момиче.

Лекси се засмя и Джеръми се наведе към нея.

— Кажи „здрасти“ на Мисти — прошепна й.

— Шшт! Наслаждавам се на момента! — стисна ръката му тя.

— Сега ще премерим това-онова, за да се уверим, че бебето се развива както трябва — обясни жената.

Задвижи отново сензора, натисна един бутон, после друг. Джеръми си спомни процедурата от миналия път.

— Бебето си спазва графика — констатира жената. — Тук пише, че терминът е на 19 октомври.

— Добре ли се развива? — попита Джеръми.

— Очевидно — кимна жената.

Раздвижи отново сензора, за да премери обиколката на главата и дължината на бедрената кост. Внезапно ръката й застина. Вместо да натисне бутона, отдалечи сензора от крака и го спря върху нещо като бяла нишка, проточена към бебето. Намръщи се леко. После започна да движи бързо сензора, спирайки от време на време за по-обстоен оглед. Явно оглеждаше бебето от всеки ъгъл.

— Какво правите? — осведоми се Джеръми.

— Проверявам нещо — промърмори жената, без да отлепя очи от екрана.

След малко поклати глава, довърши бързо измерванията и пак започна да шари по екрана. Снимки на бебето от всеки ъгъл се появяваха и изчезваха. Жената пак се съсредоточи върху вълнообразната светла линия.

— Наред ли е всичко? — настоя Джеръми.

Тя си пое дълбоко дъх, втренчена в екрана. Гласът й прозвуча странно безизразно:

— Видях нещо, което трябва да покажа на лекаря.

— Какво значи това?

— Ще извикам доктор Сомърс — каза тя и стана. — Той ще ви обясни по-подробно. Връщам се след минута.

При тези премерени думи кръвта се отцеди от лицето на Лекси. Тя стисна силно ръката на Джеръми. Рояк страховити картини пробягаха през ума му, защото разбра, че жената е видяла нещо необичайно, нещо различно… нещо лошо. В този момент времето спря, а съзнанието му започна да изрежда възможностите. В сякаш смалилата се стая се опитваше да проумее какво означава мъглявата линия.

— Какво става? — прошепна Лекси. — Какво се случи?

— Не знам — призна Джеръми.

— Да не би бебето да не е добре?

— Не каза такова нещо — отговори й Джеръми, за да вдъхне увереност не само на нея, но и на себе си. Преглътна с пресъхнала уста. — Сигурен съм, че е дреболия.

Лекси едва се сдържаше да не заплаче.

— Тогава защо отиде да извика лекаря?

— Длъжна е, предполагам, ако забележи нещо.

— Какво е забелязала? — попита умолително Лекси. — Аз не видях нищо.

— Не знам — отговори Джеръми след кратко колебание.

По бузата й се търкулна сълза.

— Кажи ми какво става…

Той придърпа безпомощно стола си към нея.

— Не знам. Но сърдечният ритъм на бебето беше нормален. Развива се както трябва. Щяха да ни кажат, ако бяха забелязали нещо нередно.

— Видя ли изражението й? Изглеждаше… уплашена.

Този път Джеръми не успя да отговори. Втренчи се в рафта с брошури за бременни до отсрещната стена. Слънцето, високо и силно, напираше да нахлуе в стаята. Въпреки че беше с Лекси, той се почувства съвсем сам.

След секунда лекарят и ехографистката влязоха в стаята с пресилени усмивки. Жената седна пред екрана, а доктор Сомърс застана зад нея. Джеръми и Лекси мълчаха. Във възцарилата се тишина Джеръми чуваше как бие сърцето му.

— Да видим… — каза доктор Сомърс.

Ехографистката добави нов слой гел, опря сензора върху корема на Лекси и бебето се появи отново. Жената обаче не посочи него.

— Виждате ли? — попита тя.

Лекарят се наведе напред, Джеръми също. Пак видя вълнообразната бяла линия. Този път забеляза, че излиза от тъмните стени, заобиколили бебето.

— Е?

Лекарят кимна.

— Прикрепена ли е?

Жената раздвижи сензора и отново разгледа бебето от всички страни.

— Не забелязвам да се е прикрепила някъде — поклати глава тя. — Мисля, че проверих навсякъде.

— Да се уверим още веднъж — предложи доктор Сомърс и зае мястото й.

Раздвижи мълчаливо сензора; боравеше по-несръчно с уреда и образите се появяваха по-бавно. Приведе се съсредоточено към екрана и известно време не продума.

— Какво има? — попита Лекси с разтреперан глас. — Какво проверявате?

Лекарят погледна ехографистката и тя излезе от стаята. Когато останаха насаме, той им показа бялата линия.

— Виждате ли я? — попита ги той. — Нарича се амниотична връв. Проверявах дали се е прикрепила към бебето. Обикновено се прикрепя към крайниците — ръцете или краката. Засега не се е прикрепила и това е добре.

— Не разбирам — прекъсна го Джеръми. — Какво причинява тази връв?

Доктор Сомърс си пое дъх.

— Лентата е изградена от същото влакнесто вещество като амниона — сака, в който се помещава бебето. Виждате ли го? — Лекарят описа кръг с показалец върху екрана. — Единият край на връвта е прикрепен към сака, другият плува свободно. Този свободен край може да се прикрепи към плода. Тогава бебето ще се роди с амниотичен синдром. — Доктор Сомърс помълча и добави с неутрален тон: — Ще бъда напълно откровен — случи ли се това, рискът от вродени аномалии се увеличава многократно. Затова огледахме внимателно бебето. Искахме да се уверим, че амниотичната връв не го е засегнала.

Джеръми едва си поемаше дъх. Забеляза как Лекси прехапа устни.

— Ще се прикрепи ли към него? — попита Джеръми.

— Няма начин да предвидим. Засега свободният край плува в амниотичната течност. Плодът все още е малък. С увеличаването му вероятността да пострада нараства, но амниотичният синдром е рядкост.

— Какви аномалии? — прошепна Лекси.

Пролича си, че на лекаря му е неприятно да отговори на този въпрос.

— Зависи къде ще се прикрепи връвта, но по принцип причинява сериозни увреждания.

— Колко сериозни? — попита Джеръми.

Лекарят въздъхна.

— Ако се прикрепи към крайниците, бебето може да се роди без крайник, с деформиран крак или с ципа между пръстите. Прикрепи ли се другаде, може да е още по-зле.

На Джеръми му се зави свят.

— Какво да направим? — попита едва чуто. — Застрашена ли е Лекси?

— Амниотичният синдром не засяга майката — отговори лекарят. — Не е необходимо тя да остане на легло. Засега ще чакаме. Препоръчвам ви втори ултразвук с по-чисто изображение, но повтарям, че ще търсим единствено дали амниотичната връв се е прикрепила към плода. Аз лично смятам, че не е. След това ще правим редовни ехографски прегледи — веднъж на две седмици вероятно. Това е всичко.

— Как е станало?

— От само себе си. И не забравяйте, че най-вероятно няма поражения. Важно е да го разберете. Бебето ви засега е невредимо. Расте нормално, сърдечният му ритъм е добър, мозъкът се развива. Засега няма проблеми.

В настъпилата тишина Джеръми чуваше равномерното механично жужене на ехографа.

— Споменахте, че ако се прикрепи другаде, ще е по-зле — отрони той.

Доктор Сомърс се размърда на стола.

— Да — призна. — Но вероятността е извънредно малка.

— Колко по-зле?

Доктор Сомърс побутна папката си настрани, сякаш преценява каква част от истината да разкрие.

— Ако се прикрепи към пъпната връв — рече най-сетне, — е възможно да изгубите бебето.

17

Да изгубят бебето.

Щом лекарят излезе от стаята, Лекси избухна в сълзи. И Джеръми едва се сдържаше да не заплаче. Чувстваше се изтощен до смърт и говореше на автопилот, напомняйки й отново и отново, че засега бебето е добре и най-вероятно няма да пострада. Вместо да я успокоят, думите му сякаш я разстройваха още повече. Раменете й се тресяха, ръцете й трепереха, а когато най-после се освободи от прегръдката му, ризата му бе подгизнала от сълзите й.

Облече се мълчаливо; чуваше се само как си поема дълбоко дъх, за да не се разплаче пак. Стаята изглеждаше непоносимо тясна и душна; коленете на Джеръми се подкосяваха. Видя как Лекси закопчава блузата над заобления си корем, и се подпря на стената, за да не падне.

Изпитваше непреодолим страх; оглеждаше като насън стерилното помещение. Невъзможно беше! Нелогично. При предишните прегледи не бяха установили никакъв проблем. Откакто забременя, Лекси си позволяваше от време на време само по чаша кафе. Беше здрава и силна, спеше достатъчно. Ала нещо се беше объркало. Той си представяше как връвта плува в амниотичната течност като отровна медуза. Дебне, готова да нападне.

Прииска му се Лекси да легне и да застине неподвижно, за да не успее пипалото да сграбчи бебето. Същевременно му се искаше тя да се движи, да продължи да прави същото както досега, защото пипалото плуваше свободно. Питаше се трескаво какви мерки да вземе, за да увеличи шансовете на бебето им да остане невредимо. В стаята сякаш нямаше никакъв въздух, ушите му бучаха от страх.

Бебето им можеше да умре. Момиченцето им можеше да умре. Тяхното малко момиченце, сигурно единственото, което щяха да имат.

Прииска му се да излезе оттук и никога да не се върне; да остане тук и да говори още веднъж с лекаря, за да се увери, че е разбрал правилно какво се случва. Прииска му се да разкаже на майка си, на баща си и на братята си, за да поплаче на раменете им; прииска му се да не им казва нищо, да понесе стоически бремето си. Искаше бебето му да е добре. Повтаряше си го отново и отново, сякаш да го предупреди да се пази от пипалата. Лекси се наведе да вземе чантата си. Той зърна почервенелите й от сълзите очи и сърцето му се сви горестно. Това не биваше да се случва. Този ден трябваше да е хубав ден, щастлив ден. Ала радостното предвкусване се бе изпарило. Утре щеше да е още по-зле. Бебето ще расте, а пипалото ще се приближава до него. И всеки изминал ден ще увеличава опасността.

Тръгнаха към кабинета на доктор Сомърс и в коридора видяха ехографистката да попълва съсредоточено формуляри. Седнаха пред бюрото на лекаря и той им показа снимките от ехографа. Посочи им същите неща, обясни им пак за амниотичния синдром. Каза, че държал да повтаря по два пъти. Първия път повечето пациенти не осъзнавали добре думите му заради шока. Подчерта отново, че бебето е добре и според него лентата не се е закрепила за него. През цялото време обаче Джеръми си представяше как пипалото плува в съпругата му, домогва се до бебето и се отдръпва. Заплахата и спасението играеха на гибелна гоненица. Дъщеря му растеше и привличаше опасността, изпълвайки пространството. Как тогава ще плува свободно връвта?

— Разбирам колко ви е трудно — повтори лекарят.

Не, помисли си Джеръми, изобщо не разбираш. Това не е твоето бебе, твоето момиченце. Неговото малко момиченце с плитки се усмихваше, клекнало до футболна топка, на снимката в рамка върху писалището. Нищо не заплашваше неговата дъщеря. Не, той не разбираше. Не би могъл да разбере.

Пред кабинета Лекси се разплака отново и Джеръми я прегърна. Не си казаха почти нищо по пътя към вкъщи, а по-късно той си спомняше пътуването съвсем смътно. Щом се прибраха, веднага седна пред компютъра да потърси в интернет информация за амниотичния синдром. Видя снимки на залепени пръсти, осакатени крайници и липсващи стъпала. Беше подготвен за това, но не и за деформациите на лицето, аномалии, които придаваха нечовешки вид на бебетата. Прочете за гръбначни деформации и аномалии на вътрешните органи, когато амниотичната връв се прикрепи към тялото. Изключи екрана, отиде в банята и си наплиска лицето със студена вода. Реши да не казва на Лекси какво е видял.

Тя се беше обадила на Дорис и сега двете седяха в дневната. Лекси се разплака, щом баба й дойде. Разплака се отново, когато седнаха на дивана. Дорис също заплака, макар да я уверяваше, че бебето ще е добре, защото Бог ги е благословил неслучайно. Повтаряше на внучката си да не губи вяра. Лекси я помоли да не казва на никого и тя й обеща. Джеръми също не съобщи на семейството си. Знаеше как ще реагира майка му, как ще се разплаче по телефона и колко често ще започне да се обажда. Щеше да си мисли, че го подкрепя, но всъщност щеше да е точно обратното. Той нямаше сили да го понесе, нямаше сили да подкрепя другиго сега, дори майка си. Особено майка си. Достатъчно трудно му беше да помага на Лекси и да овладява собствените си чувства. Длъжен беше обаче да е силен, силен за двама.

По-късно през нощта легна до Лекси и се опита да мисли за каквото и да било друго, само не за пипалото, дебнещо бебето му.

Три дни по-късно посетиха Университетския медицински център на Източна Каролина в Грийнвил за втория ултразвук. Този път не се вълнуваха, докато попълваха формулярите. В чакалнята Лекси местеше дамската си чанта ту върху масичката, ту в скута си. Взе едно списание, но не го разлисти. Отмяташе косата си зад ушите, озърташе се и си поглеждаше часовника.

Джеръми вече бе изчел всичко по темата за амниотичния синдром. Надяваше се информацията да разсее страховете му. Колкото повече научаваше обаче, толкова повече се страхуваше. Нощем се мяташе в леглото, уплашен не само от опасността, грозяща бебето му, но и от мисълта, че Лекси вероятно няма да забременее отново. Тази бременност бе щастлива случайност и в най-черните моменти той се питаше дали Вселената не му отмъщава, задето е нарушил правилата. На него не му беше отредено да има дете.

Не споделяше нищо с Лекси. Не й разкри и цялата истина за амниотичния синдром.

— Каква информация откри? — попита го тя предишната нощ.

— Кажи-речи каквото ни обясни доктор Сомърс — отговори й той.

Тя кимна. За разлика от него не се заблуждаваше, че познанието ще разсее страховете й.

— При всяко движение се питам дали не правя нещо нередно.

— Не мисля, че причината е в движението.

Тя кимна отново.

— Страхувам се — прошепна.

Джеръми я прегърна.

— И аз…

Въведоха ги в кабинета и Лекси си вдигна ризата, щом ехографистката влезе. Усмихна им се, но усети напрежението и веднага се зае с прегледа.

Бебето се появи на екрана и образът беше далеч по-ясен. Различиха чертите му — носа, брадичката, миглите и пръстите. Джеръми погледна към Лекси и тя се вкопчи в ръката му.

Амниотичната връв засега плуваше свободно. Оставаха им още десет седмици.

— Мразя да чакам — каза Лекси. — Да чакам, да се надявам и да не знам какво ще се случи.

Изрази много точно мислите на Джеръми; изрече думите, които той не смееше да произнесе пред нея. Беше изминала седмица, откакто научиха за амниотичния синдром. Оцеляваха някак, но нищо повече. Оцеляваха, надяваха се и чакаха.

— Всичко ще е наред — успокои я Джеръми. — Не е задължително амниотичната връв да се закрепи.

— Но защо се случва на мен? Защо се случва на нас?

— Не знам. Но ще се справим. Всичко ще е наред.

— Откъде знаеш? Няма как да си сигурен.

Да, не съм сигурен, помисли си Джеръми. Но каза друго:

— Ти вършиш всичко правилно. Здрава си, храниш се пълноценно, грижиш се за себе си… Повтарям си, че щом го правиш, бебето ще е добре.

— Не е честно! — възкликна тя. — Знам, че е егоистично, но вестниците са пълни с истории за момичета, които раждат здрави бебета и ги изоставят! Или пушат и пият, но бебетата им са добре. Не е справедливо. Сега дори не се радвам, че съм бременна. Събуждам се сутрин, усещам смътна тревога и после — бам! Сещам се, че нещо вътре в мен може да убие бебето ми. Нещо в мен! Аз съм виновна. Тялото ми е виновно и съм неспособна да го спра. Безпомощна съм, колкото и силно да искам да го предотвратя.

— Не си виновна — увери я Джеръми.

— Кой е виновен тогава? Бебето? — извика тя. — Какво съм сбъркала?

За пръв път той осъзна, че Лекси не само се страхува, но и изпитва чувство за вина. Сърцето му се сви болезнено.

— Не си сбъркала.

— Но това нещо в мен…

— Все още не е направило нищо — успокои я кротко. — Защото ти вършиш всичко правилно. Бебето е добре. Единствено това знаем със сигурност засега. Бебето се чувства чудесно.

— Мислиш ли, че тя ще е добре? — прошепна Лекси едва доловимо.

— Знам, че ще е добре.

Отново излъга, но не можеше да й каже истината. Съзнаваше, че понякога е по-правилно да излъжеш.

Джеръми нямаше опит със смъртта. Ала смъртта бе сподиряла Лекси през целия й живот. Беше изгубила родителите си, а преди няколко години и дядо си. Джеръми твърдеше, че й съчувства, но разбираше неспособността си да проумее колко трудно всъщност й е било. Нямаше представа как е реагирала тогава, но знаеше със сигурност как ще реагира, ако бебето им умре.

Ако и следващият ултразвук покаже, че всичко е наред? Няма значение, помисли си Джеръми, защото остава възможността амниотичната връв да се оплете около пъпната. Ами ако се случи по време на раждането? Ако закъснеят само с няколко минути? Ще изгубят бебето и как ще го понесе Лекси? Себе си ли ще вини? Или него, понеже вероятността да забременее отново е нищожна? Как ще се чувства, когато минава край детската стая в новата къща? Ще запази ли детските мебели, или ще ги продаде? Дали ще поиска да осиновят дете?

Не знаеше, не искаше да търси отговорите.

Друго обаче не му даваше мира. Амниотичният синдром рядко беше фатален. Аномалиите и деформациите обаче бяха правило, а не изключение. Тази тема оставаше неизречена; и двамата не искаха да я обсъждат. Дори когато споделяха страховете си за бебето, на преден план надвисваше смъртта, а не по-вероятните сценарии — че детето им ще изглежда различно, ще има сериозни аномалии, ще трябва да преживее безброй операции, ще страда.

Мразеше мисълта, че това има значение, защото знаеше колко много ще обича детето си, независимо от всичко. Дори да му липсва крак и да има ципи между пръстите, щеше да отгледа момиченцето си като всеки баща. Не можеше обаче да не признае, че винаги си я представя като на банална снимка — в пъстра рокличка сред цветна градина, как се залива от смях под капките от пръскачката за поливане, как се усмихва широко, седнала във високото столче пред шоколадова торта. Никога не си я представяше обезобразена; не я виждаше в съзнанието си със заешка устна, с липсващ нос или с ухо колкото стотинка. Представяше си я винаги съвършена и с блеснали очи. Знаеше, че и Лекси си я представя така.

Разбираше, че всеки носи своето бреме и ничий живот не е съвършен. Някои изпитания обаче са по-тежки от други и макар да се ненавиждаше, той се питаше дали смъртта не би била по-милостива, отколкото дъщеря им да живее с тежка аномалия — не липсващ крайник, а нещо по-жестоко, което ще й причинява болка до края на живота, независимо колко е дълъг. Не можеше да си представи да има дете, за което болката и страданията са неотменими като дишането и като туптенето на сърцето. Ала ако това е отредено на дъщеря му? Прекалено мъчителна беше тази мисъл и той се опитваше да я прогони от съзнанието си.

Въпросът обаче упорито го преследваше.

Следващата седмица времето течеше мудно. Лекси ходеше на работа, но Джеръми дори не се опитваше да пише. Нямаше сили да се съсредоточи и убиваше часовете в новата къща. Ремонтът навлизаше в заключителна фаза и той започна да почиства. Изми прозорците, измете подовете, изстърга петната от боя по плотовете в кухнята. Работата беше еднообразна и скучна, но му помагаше да си проясни мислите, да овладява страховете. Бояджиите довършваха стаите на първия етаж; бяха поставили и тапетите в детската стая. Лекси беше избрала мебелите за нея и когато ги докараха, Джеръми ги сглоби за два дни и ги подреди. Тя се върна от работа и той я докара в къщата. Изкачиха се по стълбите и Джеръми я накара да затвори очи. Заведе я до вратата на детската стая и й каза да ги отвори.

За миг тревогите за бъдещето и страховете за дъщеря им се стопиха. Върна се някогашната Лекси, Лекси, която очакваше с нетърпение майчинството, усмихваше се и намираше бременността за неповторимо преживяване.

— Ти ли го направи? — попита тихо тя.

— Бояджиите ми помогнаха за щорите и за завесите, но другото направих сам.

— Красиво е — прошепна тя и влезе в стаята.

Върху пода имаше килим с патенца; в ъгъла бе застланото с меки памучни чаршафи креватче, а върху него — купената преди цяла вечност въртележка. Завесите бяха в тон с килима и с малките хавлиени кърпи, сгънати върху скрина. Масичката за преобличане беше заредена с всичко необходимо — пелени, балсами и влажни кърпички. Малка музикална кутийка просветваше под меката светлина на декоративната лампа.

— Реших да подредя стаята, след като и без това скоро ще се местим.

Лекси приближи до бюрото и взе миниатюрното порцеланово патенце, което стоеше върху него.

— Ти ли го купи?

— Реших, че ще отива на килима и на завесите. Ако не ти харесва…

— Харесва ми! Просто съм изненадана.

— Защо?

— Когато пазарувахме заедно, не изглеждаше особено въодушевен.

— Май вече започвам да свиквам с идеята. Освен това не исках само ти да се забавляваш. Дали ще й хареса?

Лекси застана до прозореца и прокара пръст по завесата.

— Ще й хареса много. И на мен ми харесва много.

— Радвам се.

Лекси се отдръпна от прозореца и застана до креватчето. Усмихна се, забелязала плюшените животни, но лицето й тутакси помръкна. Скръсти ръце и Джеръми разбра, че тревогите са се върнали.

— Тази седмица ще можем да се преместим — каза, понеже не успя да измисли друго. — Всъщност бояджиите ме посъветваха да започнем да си пренасяме багажа отсега. Ще складираме част от мебелите в спалните, докато приключат, но почти всички стаи са готови. Мислех да подредя кабинета, а после и нашата спалня. Както и да е… понеже ти работиш, аз ще поема грижата за преместването.

— Добре — кимна тя.

Джеръми пъхна ръце в джобовете.

— Измислих име за бебето… Не бой се, не е Мисти.

Тя го погледна с повдигнати вежди.

— Чудя се как не ми хрумна по-рано.

— Кажи ми.

Той се поколеба, спомнил си как изглеждаше написано в дневника на Дорис и върху надгробната плоча до гроба на бащата на Лекси. Пое си дълбоко дъх, обзет от странно безпокойство.

— Клер — каза.

Не успя да разтълкува изражението на Лекси и за миг се запита дали не е сгрешил. Но тя го погледна и едва забележима усмивка заигра по устните й. Прегърна го и облегна глава върху гърдите му. Стояха прегърнати в детската стая; страхуваха се, но не се чувстваха самотни.

— Името на мама — прошепна Лекси.

— Да. Не мога да си представя дъщеря ни да носи друго име.

Същата нощ Джеръми се помоли за пръв път от дълги години.

Беше католик и посещаваше със семейството си коледната и великденската литургия, но рядко усещаше връзката както с Църквата, така и с вярата. Не че се съмняваше в съществуването на Бог; въпреки скептицизма, върху който бе изградил кариерата си, чувстваше, че вярата в Бог е не само естествена, но и рационална. Как иначе е възможен такъв порядък във Вселената? Как иначе се е развил животът? Преди време бе написал статия, изразяваща съмненията му, че на друго място във Вселената съществува живот. Подкрепи заключенията си с математически изчисления — въпреки милионите галактики и билионите звезди вероятността да съществува напреднала форма на живот във Вселената е почти нулева. Статията му предизвика небивал интерес. Получи много писма. Повечето читатели бяха съгласни с мнението му, че Бог е създал Вселената, но някои възразяваха и поддържаха теорията за Големия взрив. Джеръми посвети следващата си статия на теорията за Големия взрив. Обясни като за лаици, че според нея в началото цялата материя във Вселената се е побирала в сфера колкото топка за тенис. После експлодирала и създала Вселената, каквато я познаваме. Завърши статията с въпроса: „Кое изглежда по-достоверно на пръв поглед? Вярата в Бога или убеждението, че цялата материя във Вселената — всеки атом и всяка молекула — е била кондензирана в миниатюрна топка?“.

Дори привържениците на теорията за Големия взрив обаче нямаха обяснение как е създадена изначалната сфера. Атеистите твърдяха, че тя е съществувала винаги, вярващите — че е създадена от Бог. Нямаше начин да се докаже кой е прав. Именно затова, помисли си Джеръми, вярата се нарича вяра.

Все пак не беше готов да приеме, че Бог играе активна роля в човешките дела. Въпреки католическото си възпитание не вярваше в чудеса и бе изобличил мнозина мними лечители. Не вярваше, че Бог преглежда молитвите, откликва на едни и остава глух за други, независимо колко достоен или недостоен е молителят. Предпочиташе да вярва, че Бог надарява всички с таланти и способности и ги поставя в несъвършен свят — най-голямото изпитание за вярата и единственият начин вярата да се заслужи.

Убежденията му не се вписваха в доктрините на организираната религия; на литургиите присъстваше заради майка си. Тя понякога усещаше това и го подканваше да се моли. Той обещаваше да опита, но не спазваше дадената дума. Досега.

Тази нощ — след деня, когато подреди стаята на бебето — Джеръми коленичи и се помоли на Бог да опази детето му, да ги благослови със здраво бебе. Сплел пръсти, се молеше мълчаливо. Обеща да е добър баща, да започне отново да ходи на църква, да се моли всеки ден, да прочете Библията от край до край. Помоли за знак, че молитвата му е чута. Не получи такъв.

— Понякога не знам какво да кажа и какво да направя — призна Джеръми.

На другия ден седяха с Дорис в „Хърбс“; понеже не беше казал на семейството си, само с нея можеше да споделя.

— Знам, че трябва да съм силен заради нея и се старая. Опитвам се да съм оптимист, да й повтарям, че всичко ще е наред, и да не й създавам допълнителни тревоги, но…

Дорис довърши вместо него:

— Но ти е трудно, защото и ти се страхуваш не по-малко от нея.

— Да — кимна той. — Съжалявам… Не исках да те въвличам в това.

— Не ме въвличаш ти — отвърна тя. — Знам колко ти е тежко, но постъпваш правилно. Тя се нуждае от подкрепата ти. Затова се е омъжила за теб. Усещала е, че ще й бъдеш опора. Когато разговаряме, винаги споделя колко й помагаш.

През прозореца Джеръми виждаше хората, насядали по масите отвън. Хранеха се и както обикновено бъбреха безгрижно. Но неговият живот вече не беше нито обикновен, нито безгрижен.

— Непрекъснато мисля за това. Утре сме на преглед и се ужасявам какво ще видим. Ами ако връвта се е закрепила? Представям си изражението на ехографистката, как замълчава и как ни казва, че трябва да поговорим с лекаря. Призлява ми при тази мисъл. Знам, че и Лекси се чувства така. Напоследък почти не продумва. Колкото повече наближава денят за ултразвука, толкова повече се страхуваме.

— Нормално е — успокои го Дорис.

— Моля се — призна той.

Дорис въздъхна, погледна към тавана и после пак към Джеръми.

— И аз.

На другия ден изпълниха молитвата му. Бебето растеше, сърдечният му ритъм беше силен и равномерен, връвта плуваше свободно. Добри новини, обяви лекарят. Джеръми и Лекси изпитаха моментно облекчение, но тревогите ги налегнаха отново още преди да стигнат до колата. След две седмици трябваше да се върнат отново тук. Оставаха още осем седмици.

След няколко дни се пренесоха в новата къща — кметът Джъркин, Джед, Родни и Джеръми товареха багажа в камиона, а Рейчъл и Дорис прибираха дреболиите в кашони под зоркия поглед на Лекси. Понеже бунгалото беше малко, новата къща изглеждаше празна дори след като подредиха всички мебели.

Лекси им показа всички стаи; кметът Джъркин веднага предложи да включат къщата в историческата обиколка, а Джед разположи препарирания глиган до прозореца в дневната, за да е на видно място.

После Лекси и Рейчъл се усамотиха в кухнята. След кратко колебание Родни се приближи до Джеръми.

— Исках да се извиня — подхвана.

— За какво?

— Знаеш… — Пристъпи от крак на крак. — Исках и да ти благодаря, че въпреки всичко поканихте Рейчъл на сватбата. Отдавна искам да ти го кажа. Беше много щастлива.

— Лекси също беше щастлива, че Рейчъл присъства на сватбата.

Родни се усмихна, но лицето му бързо доби отново сериозно изражение.

— Хубаво е тук. Не съм си представял, че тази къща може да изглежда така. Чудесна работа сте свършили.

— Заслугата е изцяло на Лекси.

— Едва ли е точно така. Но това място ви отива. Ще живеете добре тук.

Джеръми преглътна.

— Надявам се.

— Поздравления и за бебето. Чух, че е момиче. Рейчъл вече й е купила няколко дрешки и бебешка вана. Но не казвай на Лекси, защото е изненада.

— Сигурен съм, че ще се зарадва. Честито и за годежа! Рейчъл е истинско съкровище.

Родни погледна към кухнята.

— И двамата сме щастливци, а?

Джеръми потърси, но не намери отговор.

Най-после се обади на редактора; обаждане, от което се боеше и което отлагаше седмици наред. Каза му, че този месец няма да изпрати статия — за пръв път, откакто работи за списанието. Редакторът се изненада и се разочарова, но Джеръми го уведоми за усложненията при бременността на Лекси. Тонът на редактора веднага омекна; попита дали има опасност за Лекси и дали е съкрушена. Вместо да отговори направо, Джеръми обясни, че предпочита да не се впуска в подробности. По мълчанието, настъпило в другия край на линията, пролича, че редакторът си представя най-лошото.

— Няма страшно — успокои го той накрая. — Ще публикуваме някоя от предишните ти статии. Отпреди години. Читателите едва ли ще си я спомнят. Ти ли ще я избереш, или предпочиташ аз да преценя?

Джеръми се поколеба и редакторът отговори сам на въпроса си:

— Няма проблем. Аз ще се заема. Ти се грижи за съпругата си. Това е най-важно сега.

— Благодаря. — Джеръми си помисли, че въпреки някогашните им словесни двубои човекът очевидно не е безчувствен. — Оценявам жеста ти.

— Мога ли да помогна с нещо друго?

— Не. Исках само да знаеш.

Чу скърцане и разбра, че редакторът се изтяга в стола.

— Уведоми ме, ако и следващия месец не успееш да напишеш статия. Пак ще публикуваме някоя от старите.

— Непременно — обеща Джеръми. — Надявам се обаче не след дълго да ти изпратя нещо.

— Горе главата! Трудно е, но съм сигурен, че всичко ще е наред.

— Благодаря.

— О, между другото, очаквам с нетърпение следващия ти очерк. Когато си готов. Не бързай.

— Моля?

— Следващата ти история. Не си публикувал нова наскоро, та предполагам, че замисляш нещо голямо. Винаги се покриваш, когато подготвяш сензация. Знам, че те занимават други неща, но разследването ти за Клосън впечатли мнозина и искаме да публикуваш следващата си голяма история в нашето списание, а не в някой вестник. Отдавна се каня да ти го кажа. Ще ти предложим добро заплащане, уверявам те. Списанието също ще извлече полза. Кой знае, възможно е да се споразумеем дори да поместим заглавието на корицата. Но няма нищо спешно. Съжалявам, че те занимавам сега.

Джеръми погледна към компютъра и въздъхна.

— Ще го имам предвид.

Не излъга, но пропусна истината и след като остави слушалката, изпита чувство за вина. Едва сега си даде сметка, че подсъзнателно е очаквал редакторът да му каже, че прекратява договора му; ще намерят друг да списва рубриката или ще я анулират. Беше готов за това; не беше готов обаче да срещне разбиране. И това задълбочи угризенията му.

Част от него искаше да се обади пак и да каже истината, но разумът надделя. Редакторът прояви разбиране, защото… защото беше принуден да прояви разбиране. Как иначе да реагира? О, съжалявам за съпругата и за бебето ти, но крайният срок е краен срок и ще те уволним, ако до пет минути не получа статията ти. Не, не би казал такова нещо, особено с оглед на последните му думи — че списанието иска да публикува следващото му голямо разследване. Което уж в момента подготвя.

Не му се мислеше за това. Не искаше да мисли; фактът, че не успява да напише дори една статия, беше достатъчно непоносим. От друга страна, постигна желаната цел. Спечели четири, дори осем седмици. Не напише ли нещо дотогава, ще съобщи истината на редактора си. Ще бъде неизбежно. Няма как да е писател, ако не може да пише, така че преструвките се обезсмислят.

Но какво ще прави тогава? Как ще плаща сметките? Как ще издържа семейството си?

Не знаеше. Не му се и мислеше. Сега Лекси и Клер бяха главното. Грижите за тях щяха да бъдат на първо място, а кариерата — на второ, дори ако пишеше. В момента обаче просто нямаше избор.

18

Как би могъл да опише следващите седмици, хвърляйки поглед назад? С какво щеше да ги запомни? Как с Лекси обикаляха антикварните магазини, за да довършат мебелировката на новата къща? Как Лекси проявяваше не само изтънчен вкус, но и нюх да прецени коя е най-подходящата и най-изгодната покупка; нюх, благодарение на който похарчиха далеч по-малко от предвиденото? Как накрая дори подаръкът на Джед изглеждаше като неотменна част от къщата?

Щеше ли да запомни как най-сетне се обади на семейството си и съобщи за проблема с бебето. Как накрая се разплака неудържимо и изля всички страхове и чувства, които сдържаше, за да не тревожи Лекси.

Или безкрайните нощи пред компютъра, отчайващо безуспешните опити да пише, които го изпълваха с гняв и отчаяние, защото часовникът отброяваше последните часове от кариерата му?

Не, помисли си, щеше да запомни тези дни като период на трескаво очакване, разделен на двуседмични отрязъци между ехографските прегледи.

Страховете им оставаха непроменени, но първоначалният шок избледняваше и безпокойството вече не обсебваше денонощно мислите им. Инстинктът за оцеляване се бе намесил като противовес на непоносимото бреме. Процесът беше постепенен и неусетен; едва след няколко дни Джеръми осъзна, че почти цял следобед страховете не са го парализирали. Същата плавна промяна преживяваше и Лекси. През седмицата преди прегледа си организираха няколко романтични вечери, посмяха се на една-две комедии в киното и се вглъбяваха в книгите, които четяха преди лягане. Тревогите продължаваха да ги сполитат изневиделица и без предупреждение — когато видеха бебе в църквата например или при поредната мнима контракция — но и двамата сякаш бяха приели факта, че са безсилни да променят обстоятелствата.

Понякога Джеръми дори се питаше дали изобщо е необходимо да се страхува. Доскоро съзнанието му рисуваше най-безнадеждните варианти, а сега си представяше как след време ще описват този ужасен период, изразявайки искрена благодарност, че всичко е приключило благополучно.

Наближеше ли обаче денят за следващия ултразвук, Джеръми и Лекси притихваха; често мълчаха през целия път до клиниката. Лекси стискаше ръката му и се взираше като онемяла през стъклото.

Прегледът на осми септември не показа неблагоприятна промяна. Оставаха още шест седмици.

Същата нощ празнуваха с охладен ябълков сок. Когато седнаха на дивана в дневната, Джеръми изненада Лекси с малък подарък. В красиво опакованата кутийка имаше лосион. Докато тя го разглеждаше любопитно, той й каза да се облегне назад и да се настани удобно. Взе лосиона, събу чорапите й и започна да разтрива стъпалата й. Беше забелязал, че краката й се подуват, но отрече да му е направило впечатление.

— Просто реших, че ще ти хареса — обясни й.

Тя му се усмихна скептично.

— Не виждаш ли колко са подути?

— Не — отвърна той и продължи да разтрива пръстите й.

— Ами коремът ми? И той ли не е подут?

— Е, малко… Но, повярвай ми, изглеждаш по-добре от повечето бременни.

— Огромен е. Все едно съм глътнала баскетболна топка.

Той се засмя.

— Красива си! Отзад не личи изобщо, че си бременна. Само когато се обърнеш настрани, се притеснявам да не събориш някоя лампа.

Тя се засмя.

— Внимавай! Бременните жени са истерични!

— Затова ти масажирам краката. Знам, че на мен ми е лесно. Не се налага да нося Клер.

Лекси се изтегна назад и намали осветлението.

— Така е по-добре. По-отпускащо.

Той разтриваше мълчаливо стъпалата й, а тя промърморваше доволно от време на време. Усещаше как краката й се затоплят под дланите му.

— Имаме ли череши с шоколадова глазура? — попита Лекси.

— Не мисля. Освен ако вчера не си купила.

— Не съм. А ти?

— Че защо да купувам?

— Не знам. Доядоха ми се. Звучи изкусително, нали? Череши с шоколадова глазура…

Той спря да я масажира.

— Да изтичам ли до магазина?

— Не, разбира се. Късно е, а и сега празнуваме. Не е редно да те пращам до магазина заради някаква глупава прищявка.

— Добре…

Той взе шишенцето с лосиона и продължи да масажира краката й.

— Не ти ли потекоха лигите? — обади се тя.

Той се засмя.

— Ясно! Отивам да купя!

— Сигурен ли си? — попита тя. — Не искам да те затруднявам.

— Няма проблем, скъпа.

— Ще продължиш ли да ме масажираш, когато се върнеш?

— Разбира се. Докато не ти омръзне.

Тя се усмихна.

— Споменавала ли съм ти колко се радвам, че се оженихме? И колко съм щастлива, че си с мен?

Той я целуна нежно по челото.

— Всеки ден.

За рождения й ден Джеръми изненада Лекси с елегантна черна рокля за бременни и билети за театъра в Рали. Беше наел лимузина и преди представлението вечеряха в ресторант; по-късно щяха да пренощуват в луксозен хотел.

Реши, че Лекси има нужда точно от това — да излезе от града, да избяга от тревогите, да останат сами. Осъзна обаче, че и той се е нуждаел от същото. По време на представлението я наблюдаваше и се наслаждаваше на вълнението, изписано по лицето й, на абсолютната й вглъбеност в случващото се на сцената. Понякога тя се привеждаше към него, друг път двамата се поглеждаха едновременно, сякаш свързани от невидима емоционална нишка. На излизане от залата видя как я гледат мъжете. Макар и бременна, тя беше красива. Лекси обаче не забелязваше погледите им и това го изпълни с гордост; макар да живееха заедно, все още му се струваше, че сънува, и когато тя го улови за ръка пред театъра, той потрепери.

Беше чувал, че към края на бременността романтиката е невъзможна, но твърдението се оказваше напълно погрешно. Не правиха любов, но лежаха в леглото и си разказваха за детството. Говориха с часове, а историите им предизвикваха смях или недоумение. Най-сетне угасиха лампите и Джеръми си пожела тази вечер никога да не отминава. Прегърна я в мрака, удивен от мисълта, че може да го прави вечно; когато започна да се унася, усети как Лекси нежно поставя дланта му върху корема си. В тишината на нощта бебето беше будно — движеше се и риташе, сякаш да го увери, че е добре и всичко ще е наред. Заспа с мисълта, че единственото му желание е да прекарат заедно хиляда нощи като тази.

На другата сутрин закусиха в леглото като на меден месец. Целуна я сигурно десет пъти. По пътя към дома обаче се умълчаха; магията на отминалите часове си отиде и мястото й зае страхът от предстоящото.

Следващата седмица, осъзнал колко недостатъчни са оставащите седем дни, Джеръми се обади отново на редактора. Той пак го увери, че разбира какви трудности преживява. Ала едва доловимото нетърпение в гласа му напомни, че не може да отлага вечно неизбежното. Това изнерви Джеръми още повече и го държа буден две нощи, но притесненията му бяха несравними с тревожното очакване на следващия ултразвук.

Същата стая, същата машина, същата ехографистка. Някак си обаче всичко изглеждаше различно. Не бяха тук да разберат как се развива бебето, а дали ще се роди недъгаво или мъртво.

Намазаха с гел корема на Лекси; сензорът се раздвижи. И двамата чуха веднага туптенето на сърцето — силно, бързо и равномерно. Въздъхнаха едновременно.

Вече знаеха какво да гледат и очите на Джеръми се насочиха към амниотичната връв. Проследи я дали е прикрепена към бебето; предвиждаше движенията на ехографистката и четеше мислите й. Виждаше сенките и се насилваше да мълчи, когато му се приискваше да й каже да премести сензора. Наблюдаваше съсредоточено екрана, виждаше каквото вижда жената и разбираше каквото разбира и тя.

— Бебето расте — отбеляза ехографистката, сякаш говореше на себе си — и размерите му затрудняват прегледа.

Продължи да обхожда бавно плода. Джеръми предчувстваше какво ще им каже — че бебето е добре. Думите й обаче го изненадаха. Обясни им, че лекарят й е позволил да им съобщи, ако всичко й се стори нормално. Според нея амниотичната връв не била прикрепена. Все пак искала да извика и него, за да е сигурна.

Стана и отиде да го доведе. Лекси и Джеръми чакаха цяла вечност. Лекарят най-сетне се появи; изглеждаше напрегнат и изморен; навярно беше израждал бебе през нощта. Огледа плода и се съгласи със заключението на ехографистката.

— Бебето е добре — констатира. — Справя се по-добре, отколкото очаквах. Сигурен съм обаче, че амниотичната връв нараства и се разпростира към него.

— Възможно ли е цезарово сечение? — попита Джеръми.

Лекарят кимна, сякаш е предвидил въпроса.

— Възможно е, но цезаровото сечение е сериозна хирургическа намеса и също крие рискове. Понеже амниотичната връв не е прикрепена и бебето се развива добре, смятам, че цезаровото сечение не е препоръчително. Но ще го имаме предвид като възможен вариант. Засега ще процедираме по същия начин както преди.

Джеръми кимна, неспособен да продума. Оставаха още четири седмици.

* * *

Джеръми държеше Лекси за ръка по пътя към колата. Щом седнаха, забеляза по лицето й да се изписва същата загриженост, каквато тормозеше него. Разбраха, че бебето е добре, но радостта им бе помрачена от новината, че цезаровото сечение засега е изключено, а амниотичната връв се разраства.

Лекси се обърна към него, прехапала устни.

— Да се прибираме вкъщи — отрони изморено и ръцете й инстинктивно се отпуснаха върху корема.

— Сигурна ли си?

— Да.

Понечи да включи двигателя, но видя, че тя заравя лице в длани.

— Не издържам! Помисля ли си за момент, че всичко е наред, веднага разбирам колко съм се лъгала. Не издържам вече!

И аз, прииска му се да каже.

— Разбирам те — опита се да я утеши.

Не знаеше какво друго да добави; искаше му се да подобри някак си положението, но тя имаше нужда просто да я изслуша.

— Съжалявам — прошепна Лекси. — Знам, че и на теб ти е трудно. Знам, че и ти си притеснен. Но изглежда се справяш по-добре от мен.

Той се засмя.

— Съмнявам се. Сърцето ми заби като барабан, когато лекарят влезе в стаята. Развивам непоносимост към медицинския персонал. Настръхвам при вида на лекари. За нищо на света няма да позволя на Клер да стане доктор.

— Как е възможно да се шегуваш в такъв момент?

— Така преодолявам стреса.

Тя се усмихна.

— Защо не с истеричен пристъп?

— Това е по-скоро в твой стил.

— Да, истерична съм за двама.

— Не бой се. Освен това новините са добри. Засега всичко е наред. Надеждите ни се оправдават.

Тя го улови за ръката.

— Ще се прибираме ли у дома?

— Да. Предвкусвам с нетърпение ябълковия сок за успокоение на нервите.

— Не, ти ще пиеш бира. Аз ще пия ябълков сок и ще те гледам завистливо.

— Хей! — надникна в кабинета му Лекси следващата седмица.

След вечеря Джеръми беше седнал зад бюрото, втренчен в монитора. Гласът на Лекси го изтръгна от съзерцанието. Видя я, застанала пред прага, и за кой ли път си помисли, че въпреки изпъкналия корем тя е най-красивата жена на света.

— Как си?

— Добре. Реших да те нагледам. Как върви писането?

Споделяше с нея творческите си проблеми, но само ако го попита. Нямаше смисъл да я товари с ежедневните си битки, когато се прибира вечер от работа. Не искаше Лекси да остава с впечатление, че съпругът й е неудачник. Оттегляше се в кабинета с надеждата божествена намеса да направи невъзможното възможно.

— Все същото — отговори той уклончиво и същевременно изчерпателно.

Очакваше Лекси да кимне и да излезе от стаята. Така правеше винаги, откакто разбра, че е отложил следващата статия с два месеца. Тя обаче се приближи до него.

— Искаш ли да поостана при теб?

— Разбира се. Бездруго нищо не се получава.

— Тежък ден?

— Както казах, все същото.

Тя се подпря на облегалката на стола. Джеръми схвана намека, плъзна го назад и Лекси седна в скута му. Прегърна го през рамо, сякаш не забелязваше изненаданото му изражение.

— Съжалявам, че те смачквам. Знам, че съм натежала.

— Няма проблем. Винаги си добре дошла в скута ми.

Тя го изгледа и въздъхна тежко.

— Не постъпвам справедливо с теб — призна.

— В какъв смисъл?

— Във всякакъв. — Проследи с показалец невидима фигура върху рамото му. — Не бях справедлива от самото начало.

— Не разбирам…

— Мислих за всичко, което направи през последните девет месеца — продължи тя. — Държа да знаеш, че искам да живея с теб до края на дните си, независимо какво ще ни поднесе съдбата. Сигурно говоря несвързано, но ще стигна до главното. Омъжих се за писател. И искам да пишеш.

— Опитвам се — прекъсна я той. — През цялото време се опитвам…

— Точно това имам предвид. Знаеш ли защо те обичам? Обичам те заради всичко, което правиш, откакто разбрахме за Клер. Обичам те, защото винаги ме уверяваш, че всичко ще бъде наред. Обичам те, защото изгубя ли присъствие на духа, ти винаги знаеш какво да кажеш и какво да направиш. Но най-вече те обичам заради това, което си, и съм готова на всичко, за да ти помогна.

Прегърна го.

— Напоследък мисля много за теб. Не знам… навярно ти е дошло в повече. От януари насам преживя какво ли не. Сватбата, къщата, бременността… и на всичкото отгоре се премести тук. Твоята професия е различна от моята. Аз знам какви задачи трябва да отхвърля. Понякога е отегчително или изморително, но библиотеката няма да затвори, ако не си свърша работата. Твоята професия обаче е… творческа. Аз не бих могла да пиша. А твоите статии са удивителни.

Джеръми не скри изненадата си.

— Чета ги в библиотеката, когато ми остане време. Май изчетох всичко, което си писал. Не искам да спираш. И ако животът тук те спира, нямам право да изисквам от теб такава жертва.

— Не е жертва — възрази той. — Сам поисках да дойда тук. Не си ме принуждавала.

— Да, но ти знаеше, че аз не искам да се местя. И сега не искам, но съм готова да го направя. — Тя го погледна в очите. — Ти си ми съпруг и ще те последвам където и да е. Ако това ще ти помогне, ще се преместим в Ню Йорк.

Той не знаеше какво да каже.

— Готова си да напуснеш Бун Крийк?

— Ако решиш, че там ще пропишеш.

— А Дорис?

— Ще й гостувам. Но тя ще разбере. Вече го обсъдихме.

Лекси се усмихна в очакване на отговор. За момент Джеръми се изкуши да приеме предложението й. Представи си енергията на града, светлините на Таймс Скуеър, блесналия Манхатън нощем. Спомни си как тичаше всеки ден в Сентръл Парк, спомни си любимия ресторант, безкрайните възможности да посещаваш различни заведения, пиеси, магазини, да виждаш всякакви хора.

Но само за момент. Погледна през прозореца към белосаните стволове на кипарисите, възправени край бреговете на Бун Крийк, към неподвижните води на реката, отразяващи небето, и разбра, че няма да си тръгне. Осъзна с неочаквана увереност, че не иска да си тръгва.

— Тук съм щастлив — отговори. — И не мисля, че Ню Йорк ще ми помогне да започна да пиша.

— Не искаш ли да помислиш? — учуди се Лекси.

— Не — отсече той. — Тук имам всичко, което ми е необходимо.

Лекси излезе от стаята и Джеръми се зае да разтреби бюрото. Канеше се да изключи компютъра, но зърна дневника на Дорис. Лежеше върху бюрото, откакто се бяха преместили. Напомни си да й го върне. Отвори го и видя имената, редящи се по страниците. Колко ли живеят все още в околността, запита се. Какво ли е станало с децата им? Имат собствени семейства? Учат в колеж? Знаят ли, че майките им са се допитвали до Дорис, когато са били бременни?

Почуди се колцина ще повярват, ако Дорис се появи по телевизията с дневника си и разкаже историята си. Половината зрители вероятно, дори повече. Но защо? Защо хората вярват на толкова абсурдни неща?

Седна замислен пред компютъра. Хрумнаха му няколко отговора. Отбеляза си как теорията влияе върху наблюденията, как анекдотите се разминават с действителността, как дръзките твърдения често се схващат като истина, как повечето хора не се нуждаят от доказателства, как слуховете изкривяват реалността. Нахвърли петнайсет съображения и започна да ги подкрепя с примери. Пишеше въодушевено, трескаво и думите се лееха свободно. Боеше се да спре, да изключи компютъра, да си сипе чаша кафе, да не би музата да го изостави. Отначало се страхуваше да изтрие каквото и да било, дори грешките — по същата причина; после инстинктът надделя, започна да нанася корекции, но думите не секнаха. След час гледаше доволно следващата си статия: „Защо хората са готови да повярват на всичко“.

Принтира и изчете още веднъж написаното. Не беше изгладено, звучеше тромаво и се налагаше да го редактира. Ала скелето беше готово и му хрумваха нови идеи. Разбра със сигурност, че е настъпил краят на сушата. Нахвърли още няколко бележки върху страницата за всеки случай.

Излезе от кабинета и намери Лекси да чете в дневната.

— Здрасти! — каза му тя. — Досетих се, че ще дойдеш при мен. Какво става?

Той й протегна листовете с широка усмивка.

— Искаш ли да прочетеш следващата ми статия?

След кратко колебание, докато осмисли думите му, тя стана от дивана и все листовете с учудено и доволно изражение. Прегледа ги набързо и му се усмихна.

— Сега ли го написа?

Той кимна.

— Звучи чудесно! Ще го прочета с удоволствие!

Седна отново на дивана и се вглъби в статията. Джеръми я наблюдаваше как върти кичур коса около пръста си. Докато я гледаше, си даде сметка какво му е пречело да пише. Не животът в Бун Крийк, а подсъзнателният страх, че няма възможност да си тръгне оттук.

Абсурдно обяснение — би го оспорил, ако друг го предложи — но усещаше, че е вярно, и усмивката не слизаше от устните му. Прииска му се да прегърне Лекси и да я задържи завинаги в обятията си. Чувстваше се празнично, искаше да отгледа дъщеря си на място, където ще ловят светулки през лятото и ще наблюдават светкавиците, подслонени на верандата. Това беше неговият — техният — дом сега и изведнъж го изпълни увереност, че бебето ще е добре. Толкова много преживяха, че нямаше как да не е добре.

На шести октомври ултразвукът — последният преди раждането — потвърди правотата му. Засега Клер се справяше чудесно.

Засега.

19

Когато най-сетне осъзна какво се случва, всичко се замъгли и излезе от фокус. Понеже спеше, реши, че има извинение. Помнеше със сигурност, че първото, което произнесе онази сутрин, беше „Ох“.

— Събуди се — сръга го Лекси с лакът още веднъж.

Той придърпа замаяно завивката.

— Защо ме буташ? Посред нощ е.

— Почти пет е. Време е.

— Време за какво? — простена Джеръми.

— Да отидем в болницата.

Щом осмисли думите й, той се изправи рязко и отметна завивките.

— Контракции ли имаш? Кога започнаха? Защо не ми каза? Сигурна ли си?

— Да. Този път са силни и не отшумяват.

Джеръми преглътна.

— Това е, значи?

— Не съм съвсем сигурна, но мисля, че да.

— Добре — пое си дълбоко дъх той. — Да не се паникьосваме.

— Не се паникьосвам.

— Добре, защото няма смисъл да се паникьосваме.

— Знам.

Дълго се гледаха, без да продумат.

— Трябва да взема душ — заяви Джеръми накрая.

— Душ ли?

— Да — стана той от леглото. — Няма да се бавя. После тръгваме.

Забави се. Къпа се дълго; огледалата в банята се замъглиха и се наложи да ги бърше два пъти, за да се обръсне. Изми си зъбите и ги почисти с конец, намаза си старателно лицето с афтършейв. Изжабурка се два пъти с ментова вода. Отвори нов дезодорант, пусна сешоара на ниска степен, среса се и си приглади косата с гел. Ноктите му се сториха дълги и тъкмо ги режеше и пилеше, когато чу вратата на банята да се отваря рязко.

— Какво правиш, за бога? — ахна Лекси. Улови се за корема и се преви одве. — Защо се мотаеш?

— Готов съм — възмути се той.

— Стоя в банята половин час!

— Така ли?

— Да, така! — Лекси примигна, забелязала какво прави. — Режеш си ноктите?

Преди да успее да й отговори, тя се обърна и се заклатушка по коридора.

Когато преди виждаше в съзнанието си този ден, Джеръми никога не си бе представял, че ще се държи така.

Представяше си, че ще бъде олицетворение на спокойствието и самообладанието. Подготвя се делово и пъргаво, грижи се за съпругата си, вдъхва й увереност, грабва чантите, които Лекси е приготвила за болницата, и потегля с колата, стиснал волана със сигурни ръце.

Не очакваше да се уплаши толкова. Не беше готов за това. Какъв баща ще бъде? Как ще сменя пелени? Ще пълни биберони? Как се държи бебе? Нямаше никаква представа. Трябваха му още ден-два, за да прочете книгите, които Лекси изяждаше от кора до кора през последните месеци. Но беше късно. Подсъзнателният му опит да отложи неизбежното се бе провалил.

— Още не сме тръгнали! — обясни Лекси в телефонната слушалка. — Той още се подготвя!

Джеръми разбра, че тя говори с Дорис. И не е особено доволна.

Започна да се облича. Нахлузваше си ризата през главата, когато Лекси остави слушалката. Изви гръб и изтърпя мълчаливо последната контракция. Той изчака болката да стихне, помогна й да се изправи и я поведе към колата, най-сетне успял да се овладее донякъде.

— Не забравяй чантата — напомни му тя.

— Ще се върна да я взема.

Седнаха в колата и в същия момент започна нова контракция. Той включи трескаво двигателя.

— Чантата! — извика Лекси с разкривено лице.

Джеръми удари спирачките и се втурна обратно в къщата. Наистина не беше готов за това.

Шосетата бяха пусти и черни под тъмното небе. Джеръми натискаше газта. Заради възможните усложнения бяха решили бебето да се роди в Грийнвил и той остави съобщение на телефонния секретар на доктора, че пътуват натам.

След поредната контракция Лекси се облегна назад с побледняло лице. Той натисна още по-силно газта. В огледалото за обратно виждане съзря сивкавата светлина на изгрева. Лекси беше странно притихнала. Както и той всъщност. И двамата не бяха продумали, откакто се качиха в колата.

— Добре ли си?

— Да — отговори тя с глас, който издаваше, че изобщо не е добре. — Но карай по-бързо.

Сърцето му заби като чук в гърдите. Спокойно, каза си, запази самообладание. Гумите на колата изсвистяха на поредния завой.

— Не толкова бързо — предупреди го тя. — Не искам да умра, преди да стигна до болницата.

Той намали скоростта, но при следващата контракция пак я увеличи. Контракциите се появяваха през около осем минути. Не знаеше какво означава това — че имат достатъчно време или че нямат. Наистина трябваше да прочете книгите. Но станалото — станало.

В Грийнвил улиците бяха по-оживени. Нямаше много автомобили, но все пак се налагаше да спира на светофарите. На втория се обърна към Лекси.

— Добре ли си?

— Престани да ме питаш — скастри го тя. — Ще ти кажа, ако не съм.

— Почти стигнахме.

— Знам.

Джеръми се втренчи в светофара, питайки се защо, за бога, не светва зеленото. Не беше ли ясно, че случаят е спешен? Погледна съпругата си и едва се сдържа да не я попита пак дали е добре.

Спря пред входа на спешното отделение, влезе в чакалнята и обяви с блуждаещ поглед и на висок глас, че жена му ражда. Един санитар с инвалидна количка се запъти към колата им. Джеръми помогна на Лекси да слезе от колата и да седне в количката. Грабна чантата и всички тръгнаха към входа на болницата. Въпреки ранния час трима души чакаха пред рецепцията.

Мислеше, че ще ги настанят веднага в родилното отделение, но санитарят докара количката пред гишето и застанаха на опашката. Медицинските сестри не бързаха; отпиваха от чашите си с кафе и бърбореха. Джеръми едва сдържаше нетърпението си, особено докато хората пред него попълваха надлежно формулярите. Не приличаха на страдалци на крачка от смъртта; единият дори се опитваше да флиртува с персонала. Най-сетне — най-сетне! — дойде неговият ред. Преди да изрече и дума, сестрата, очевидно безразлична към участта на съпругата му, му подаде формуляр.

— Попълнете първите три страници, подпишете четвъртата и ми покажете здравната си карта.

— Необходимо ли е? Искам да кажа… жена ми ражда! Не трябва ли първо да я настаните в отделението?

Медицинската сестра погледна към Лекси.

— През колко време са контракциите?

— През около осем минути.

— Кога започнаха?

— Не знам. Преди около три часа…

Медицинската сестра кимна и погледна към Джеръми.

— Попълнете първите три страници и подпишете четвъртата. И не забравяйте здравната карта.

Джеръми взе формулярите и тръгна бързо и ядосано към масата със столовете. Документи? В такъв момент? При спешен случай? Светът бездруго се дави в море от документи. Ще мине и без тази купчина. Понечи да остави листовете, да се върне пред гишето и спокойно да обясни ситуацията. Медицинската сестра очевидно не разбираше.

— Ехо! — сепна го гласът на Лекси, която още стоеше в количката пред гишето в отсрещния край на залата. — Тук ли ще ме оставиш?

Джеръми усети как очите на всички се впиват в него. Една-две жени се намръщиха.

— Съжалявам… — промърмори и хукна към Лекси.

Избута количката до масата.

— Не забравяй чантата!

— О!

Върна се да я вземе, стараейки се да отбягва втренчените погледи на околните, и седна до Лекси.

— Добре ли си?

— Ще те цапна, ако ме попиташ още веднъж — отговори му тя. — Не се шегувам.

— Извинявай, извинявай.

— Просто попълни формулярите.

Той кимна и се зае с документите, ядосан отново, че му губят времето. Наистина трябваше първо да настанят съпругата му, а после да ги попълнят.

След няколко минути се запъти пак към гишето. Някой обаче го беше изпреварил и се наложи пак да чака. Докато му дойде редът, вече кипеше от гняв. Подаде формулярите, без да продума.

Медицинската сестра не бързаше. Прегледа всяка страница, направи копия, взе няколко гривни и написа името на Лекси и регистрационния й номер върху тях. Бавно. Мудно. Джеръми започна да тупа с крак. Зарече се да напише оплакване. Какъв абсурд!

— Добре — каза най-после медицинската сестра. — Седнете. Ще ви повикаме, когато сме готови.

— Пак ли ще чакаме? — възкликна Джеръми.

Сестрата го изгледа над очилата си.

— Нека позная… Това е първото ви бебе?

— Да, но…

Медицинската сестра поклати глава.

— Седнете. Ще ви извикаме. И си сложете гривните.

* * *

След няколко години извикаха Лекси.

Добре де, не беше толкова дълго, но на Джеръми му се стори още по-дълго. Лекси пак имаше контракция. Стискаше устни и се превиваше.

— Лекси Марш?

Джеръми скочи, сякаш под краката му е пламнал пожар, и застана зад количката. С няколко бързо крачки стигна до плъзгащите се врати.

— Отиваме в стаята, нали? — попита троснато.

— Да — отвърна невъзмутимо медицинската сестра. — Родилното отделение е натам. Как си, скъпа?

— Добре — отговори Лекси. — Просто поредната контракция. През около осем минути са.

— Да вървим! — прекъсна я Джеръми и Лекси и медицинската сестра впиха очи в него.

Гласът му несъмнено прозвуча рязко, но сега не беше време за любезности.

— Това вашата чанта ли е? — посочи медицинската сестра.

— Ще я донеса — срита се мислено Джеръми.

— Ще почакаме — каза сестрата.

Прииска му се да й благодари с най-саркастичния си тон, но се сдържа. Тази жена щеше да помага при раждането. Не биваше да я ядосва.

Изтича и взе чантата. Тръгнаха по лабиринта от коридори, изкачиха се с асансьора, прекосиха още един коридор и влязоха в стаята. Най-после!

Стаята беше празна, стерилна и функционална като всяка болнична стая. Лекси стана от количката, надяна болничен халат и легна внимателно. През следващите двайсет минути в стаята влизаха и излизаха медицински сестри. Измериха пулса и кръвното налягане на Лекси, провериха разкритието й, разпитаха я през колко минути се появяват контракциите, кога е яла за последно и имало ли е усложнения по време на бременността. Накрая я свързаха с монитор и двамата с Джеръми се ококориха, удивени от бързия ритъм на сърцето на бебето.

— Нормално ли е да бие толкова бързо? — попита той.

— Да — увери го медицинската сестра; закачи таблицата с данните над леглото и се обърна към Лекси. — Казвам се Джоуни, скъпа, и ще те наглеждам от време на време. Ще поостанеш тук, докато контракциите ти зачестят. Няма начин да се предвиди колко ще продължи раждането. Понякога нещата се развиват бързо, друг път — по-бавно. Не е наложително да лежиш. Някои жени се разхождат, седят или стоят на четири крака. Няма значение, стига да им олеква. Още не сме готови за епидуралната упойка. Гледай да се чувстваш най-удобно.

— Добре — кимна Лекси.

— И… господин… — обърна се медицинската сестра към Джеръми.

— Марш… Казвам се Джеръми Марш. А това е Лекси, съпругата ми. Ще имаме бебе.

Сестрата се усмихна.

— Виждам. Но сега ролята ви е да подкрепяте съпругата си. В коридора има машина за лед. Носете й кубчета, когато поиска. До мивката има хавлиени кърпи. Попивайте й челото. Ако реши да походи, не се отделяйте от нея. Понякога контракциите са силни и коленете омекват. Не бива да пада.

— Разбрах — отговори той, повтаряйки си мислено заръките й.

— Потрябва ли ви медицинска сестра, натиснете този бутон. Някой ще дойде при първа възможност.

Сестрата тръгна към вратата.

— Чакайте… Няма ли да останете?

— Отивам да нагледам друга пациентка. А и в момента не съм ви необходима. Ще се обадя на анестезиолога и след малко ще се върна.

— А ние какво да правим, докато чакаме?

Медицинската сестра го погледна замислено.

— Погледайте телевизия, ако искате. Дистанционното е върху нощната масичка.

— Съпругата ми ражда. Не мисля, че е в настроение да гледа телевизия.

— Както казах, не се знае колко ще продължи раждането. Една жена роди след трийсет часа.

Джеръми пребледня. Лекси също. Трийсет часа? Преди да успеят да го обмислят, започна нова контракция и вниманието на Джеръми се отклони към болката на Лекси и към собствената му болка, предизвикана от впитите й в дланта му нокти.

След половин час включиха телевизора.

Струваше им се нередно, но недоумяваха как да запълват времето между контракциите, които продължаваха да се появяват през осем минути. Джеръми предчувстваше, че дъщеря му няма да бърза. Още неродена, вече закъсняваше типично по женски. Дори да не знаеше предварително, щеше да предположи, че е момиче.

Лекси се справяше добре. Той го разбираше не само защото я питаше, но и защото след това тя го удряше по ръката.

Дорис дойде след един час, облечена в най-красивите си дрехи — повече от подходящо за случая. Хвърляйки поглед назад, Джеръми се зарадва, че се е изкъпал. С тази скорост щяха да останат тук цяла вечност.

Дорис връхлетя в стаята, размахала ръце, все едно плува към леглото. Обясни, че е раждала и знае какво ги чака. Лекси очевидно се зарадва да я види. Когато Дорис я попита добре ли е, тя не я удари. Просто отговори на въпроса.

Честно казано, това го притесни малко. Както го притесняваше фактът, че Дорис винаги е край тях. Осъзнаваше, че е егоистично, понеже тя беше отгледала Лекси и имаше право да съпреживее щастливия момент, но част от него искаше да го споделят само двамата с Лекси. После щяха да разполагат с достатъчно време за вълнение и въодушевление. Премести обаче мълчаливо стола си в ъгъла. Опасяваше се, че в такъв миг дори най-деликатният намек може да прозвучи обидно.

През следващите четирийсет и пет минути ту се вслушваше в разговора им, ту в „Добро утро, Америка“. Голяма част от предаването бе посветено на предизборните кампании на Ал Гор и Джордж Буш и Джеръми усети как извръща поглед, когато двамата си отворят устите. Това му се удаваше по-лесно, отколкото да слуша колко егоистично се е държал тази сутрин, когато Лекси го е събудила.

— Режеше си ноктите? — възкликна Дорис и го изгледа уж с престорен гняв.

— Бяха дълги — оправда се той.

— А после караше като луд — добави Лекси. — Гумите свистяха.

Дорис поклати разочаровано глава.

— Мислех, че ще роди — защити се Джеръми. — Откъде да знам, че ще чакаме часове?

— Слушай — каза Дорис. — Имам опит, та пътьом се отбих в дрогерията и ви взех няколко списания. Безмозъчни дивотии, но ще убият времето.

— Благодаря, Дорис — каза Лекси. — Радвам се, че си тук.

— И аз — отвърна баба й. — Отдавна очаквам този момент.

Лекси се усмихна.

— Ще сляза долу да си взема чаша кафе — продължи Дорис.

— Добре — кимна Лекси.

— Ти искаш ли нещо, Джеръми?

— Не, благодаря — отказа той, стараейки се да не обръща внимание на къркорещия си стомах.

Щом Лекси не бива да яде, той също няма да яде. Така е справедливо.

— Доскоро — изчурулика Дорис. По пътя към вратата го докосна по рамото и се наведе към него. — Не се безпокой за тази сутрин — успокои го. — Съпругът ми се държеше по същия начин. Сварих го да си разтребва кабинета. Нормално е.

Джеръми кимна.

Контракциите зачестиха — първо през седем минути, а после през пет. Джоуни и Айрис — друга медицинска сестра — се редуваха да наглеждат Лекси.

Дорис още я нямаше. Джеръми се запита дали не е доловила желанието му да остане сам с Лекси. Телевизорът беше включен, но и двамата не му обръщаха внимание. Джеръми бършеше челото на Лекси и й подаваше ледени кубчета. Тя не искаше да се разхожда; очите й не се отлепяха от монитора, който отмерваше ритъма на бебешкото сърчице.

— Страх ли те е? — попита го Лекси.

Той забеляза тревогата, изписана по лицето й. Моментът наближаваше и безпокойството й беше разбираемо.

— Не — отговори й. — Ултразвукът преди две седмици не показа нищо нередно, а и лекарят ни обясни, че дори амниотичната връв да се прикрепи сега, няма опасност от сериозни увреждания.

— Ами ако обвие пъпната връв в последния момент? Ако притокът на кръв към бебето секне?

— Няма — увери я Джеръми. — Сигурен съм, че всичко ще бъде наред. Ако докторът се притесняваше, щяха да те свържат с повече машини и да те преглеждат много лекари.

Тя кимна. Надяваше се да е прав, но не искаше да се самозалъгва, докато не се убеди със сигурност. Докато не прегърне бебето и не го види с очите си.

— Мисля, че трябва да има брат или сестра — каза тя. — Не искам да е единствено дете като мен.

— При теб всичко е наред.

— Знам, но помня как мечтаех да съм като другите си приятели. Да има с кого да си играя в дъждовните дни и с кого да си бъбря на вечеря. Ти си израснал с петима братя. Чувстваше се чудесно, нали?

— Понякога — призна Джеръми. — Но невинаги. Понеже бях най-малък, все намираха начин да ме прецакат. Често повтарям, че да си най-малкият от шестима означава много студени душове сутрин и подгизнали хавлии.

Тя се усмихна.

— Но все пак искам да имам повече от едно дете.

— И аз. Но сега да се съсредоточим върху първото. После ще видим.

— Склонен ли си да си осиновим? — попита тя. — Искам да кажа… ако…

— Ако не забременееш пак?

Тя кимна.

— Да — отговори той. — Нямам нищо против. Но съм чувал, че отнема доста време.

— Тогава ще започнем отсега.

— Не мисля, че сега си в състояние да започнеш каквото и да било.

— Когато бебето е на няколко месеца, имам предвид. Ще опитваме да имаме второ по нормалния начин, но ако не се получи, няма да чакаме. Не искам децата ни да са с голяма разлика във възрастта.

Той й избърса челото.

— Май си го обмисляла дълго.

— Откакто научихме за амниотичния синдром. Щом разбрах, че съществува възможност да изгубя бебето, осъзнах колко силно искам да бъда майка. И каквото и да се случи, искам да бъда.

— Нищо няма да се случи. Но те разбирам.

Тя улови ръката му и го целуна по пръстите.

— Обичам те. Знаеш ли го?

— Да — отвърна той. — Знам го.

— А ти мен?

— Обичам те повече от рибите в морето и по-високо от луната. — Лекси го изгледа с любопитство и той сви рамене. — Така казваше мама, когато бяхме малки.

Тя го целуна пак по ръката.

— А ти ще го казваш ли на Клер?

— Всеки ден.

При тези думи започна нова контракция.

Дорис се върна след малко и с времето — изтичащо все по-бавно и по-бавно — контракциите зачестяваха. Появяваха се през пет минути, после през четири и половина, през четири. Провериха пак разкритието на Лекси — не особено красива картина, помисли си Джеръми — и Джоуни ги погледна многозначително.

— Ще извикам анестезиолога — обяви тя. — Разкритието вече е шест сантиметра.

Джеръми се запита как точно ги е измерила, но реши да не любопитства.

— По-силни ли са контракциите? — попита Джоуни, захвърляйки ръкавиците си в кошчето за отпадъци.

Лекси кимна и тя посочи монитора.

— Бебето е добре. И не се бой, след епидуралната упойка няма да усещаш болка.

Лекси кимна отново.

— Все още не е късно да промениш решението си, ако искаш да родиш без упойка — добави Джоуни.

— Предпочитам да е с упойка — отговори Лекси. — Колко остава според теб?

— Трудно е да се каже, но ако продължаваш в същия дух, вероятно около час.

Сърцето на Джеръми пак ускори ход. Стори му се, че и сърцето на бебето затуптя по-бързо. Опита се да диша дълбоко.

След няколко минути дойде анестезиологът и Джоуни подкани Джеръми да излезе от стаята. Той се съгласи и зачака в коридора с Дорис, но идеята да го изолират му се стори абсурдна, след като бе наблюдавал как проверяват разкритието на жена му.

— Лекси каза, че си започнал да пишеш — отбеляза Дорис.

— Да. Миналата седмица подготвих няколко статии.

— Хрумна ли ти идея за по-сензационна история?

— Няколко. Но ще видим кога ще се заема с тях. Лекси едва ли ще се зарадва, ако замина нанякъде и я оставя сама с бебето. Обмислям обаче една история, която мога да напиша и вкъщи. Няма да е като разследването за Клосън, но ще си струва.

— Поздравления! Радвам се за теб — окуражи го Дорис.

— И аз — отвърна той и тя се засмя.

— Чух, че ще наречете бебето Клер.

— Да.

— Харесвам това име — каза тихо Дорис.

И двамата замълчаха. Джеръми знаеше, че тя си спомня за дъщеря си.

— Да беше я видял, когато изскочи на бял свят! — продължи след малко тя. — Косата й беше черна като катран и пищеше с пълно гърло. Веднага разбрах, че ще трябва да я държа под око. Диво създание беше. От самото начало.

— Така ли? — учуди се Джеръми. — От разказите на Лекси останах с впечатлението, че е била олицетворение на южняшка изтънченост.

Дорис се засмя.

— Шегуваш ли се? Беше добро дете, вярно, но често минаваше границата. В трети клас я изпратиха вкъщи, понеже през междучасието целунала всички момчета в училищния двор. Няколко дори се разплакали. Наказахме я да не излиза до края на деня и да си изчисти стаята. Проглушихме й ушите с обяснения колко неприлично се е държала. На другия ден направи същото. Взехме я от училище. Бяхме побеснели. Тя обаче заяви, че й било приятно да целува момчета, ако ще и да я наказват после.

Джеръми се засмя.

— Лекси знае ли тази история?

— Не съм сигурна. Чудя се как изобщо се сетих за нея. Но децата променят живота ти из основи. Това ще е най-трудното и най-хубавото нещо в живота ви.

— Очаквам го с нетърпение — кимна Джеръми — Готов съм.

— Така ли? Изглеждаш уплашен.

— Не съм — излъга той.

— Хмм… Да те хвана ли за ръка?

Последния път, когато го направи, Джеръми бе останал със странното усещане, че му е прочела мислите. Образно казано, разбира се, защото… защото е невъзможно да ти прочетат мислите, естествено.

— Не — възпря я той.

Дорис се усмихна.

— Нормално е да си напрегнат. И уплашен. Поемаш огромна отговорност. Но ще се справиш.

Джеръми кимна, замислен, че след по-малко от час ще разбере дали е права.

След като й поставиха епидуралната упойка, Лекси вече не изпитваше болка и разбираше от монитора кога има контракции. След двайсет минути разкритието й стана осем сантиметра. При десет сантиметра започваше партито. Сърцето на бебето биеше съвсем нормално.

Без болката настроението на Лекси се разведри значително.

— Чувствам се добре — припя тя.

— Звучиш, все едно си изпила няколко бири.

— Така се и чувствам — кимна тя. — Далеч по-добре отпреди. Харесва ми този епидурал. Кой би пожелал да роди без упойка? Знаеш ли колко боли?

— Чувал съм. Искаш ли лед?

— Не. Няма нужда.

— Наистина изглеждаш по-добре — окуражи я Джеръми.

— Ти също.

— Е, аз се изкъпах сутринта.

— Знам! — възкликна звънко тя. — Не мога да повярвам, че го направи!

— Исках да изглеждам добре на снимките.

— Не, имам предвид колко се забави, докато аз се гърчех от болка.

— Не се гърчеше. Говореше по телефона с Дорис.

— Но вътрешно се гърчех — възрази тя. — Просто съм силна и не го показвам.

— И красива, не забравяй.

— Да, няма. Ти си щастливец.

— Щастливец съм — съгласи се той и улови ръката й. — Обичам те.

— И аз те обичам.

Време беше.

Медицинските сестри подготвиха чевръсто родилната зала. Лекарят най-сетне дойде и провери разкритието на Лекси. Седна на високата табуретка и им обясни какво следва — ще й казва кога започва контракцията и тя ще трябва да напъва, след два-три напъна бебето ще се роди, но между тях трябва да събира сили. Лекси и Джеръми попиваха всяка дума.

— Остава въпросът с амниотичната връв — продължи лекарят. — Сърдечният ритъм на бебето е стабилен и равномерен и затова не очаквам никакви усложнения. Не мисля, че пъпната връв е засегната. Бебето очевидно не страда. Съществува минимална вероятност амниотичната връв да се заплете в пъпната в последния момент, но единственият изход в такъв случай е да извадим бебето веднага. Подготвен съм за такъв вариант. В залата ще има педиатър, който ще прегледа новороденото, но пак повтарям, че според мен извадихме късмет.

Лекси и Джеръми кимнаха нервно.

— Ще се справиш — каза лекарят на Лекси. — Слушай ме и след няколко минути ще бъдете родители.

Лекси си пое дълбоко дъх и стисна ръката на Джеръми.

— Трябва ли да се преместя? — попита той.

— Не е необходимо — успокои го лекарят.

В стаята влязоха още една сестра и педиатърът — доктор Райън. Поставиха до леглото поднос със стерилизирани инструменти върху масичка с колелца. Лекарят изглеждаше напълно спокоен; доктор Райън разговаряше ведро с медицинската сестра.

Следващата контракция започна и лекарят каза на Лекси да свие крака и да напъва. Лицето й се разкриви от усилието. Лекарят провери пулса на бебето. Лекси се напъваше, стиснала ръката на Джеръми.

— Добре — каза акушер-гинекологът, намествайки се по-удобно върху високата табуретка. — Почини малко. Поеми си дъх и ще опитаме пак. Следващия път напъни по-силно, ако можеш.

Тя кимна. Джеръми се запита откъде ще намери сили, но Лекси започна да напъва отново. Лекарят наблюдаваше съсредоточено.

— Добре, добре… Продължавай.

Лекси продължаваше; Джеръми се стараеше да не обръща внимание на болката в ръката. Контракцията отшумя. Лекси се отпусна.

— Почини си пак. Справяш се чудесно — увери я лекарят.

Тя си пое дъх, а Джеръми избърса челото й. При следващата контракция се повтори същото. Лекси стискаше очи и зъби със зачервено лице. Медицинските сестри стояха до леглото, готови да помагат. Джеръми я държеше за ръката, удивен от бързината, с която се развиват събитията.

— Добре, добре — каза лекарят. — Още един напън и бебето ще излезе.

После всичко се замъгли и се сля. По-късно Джеръми осъзна, че спомените му са откъслечни, и понякога изпитваше чувство за вина. Последният му ясен спомен от Лекси беше как следващата контракция започва и тя свива крака. Лицето й блестеше от пот, дишаше тежко. Лекарят й каза да напъне за последен път с всички сили. Стори му се, че тя се усмихна.

После? Не беше сигурен, защото очите му се плъзнаха към краката на Лекси, към бързите и плавни движения на лекаря. Макар да се смяташе за зрял и опитен човек, се стъписа при мисълта, че сега за пръв път — а вероятно и за последен — вижда раждането на свое дете. В същия миг стаята сякаш се смали. Само смътно долавяше, че и Дорис е тук; чуваше и стенанията на Лекси. Изведнъж Клер се появи. Първо главата, а след нея — с едно бързо движение на ръцете на лекаря — раменете и цялото й тяло. В миг беше станал баща. Взираше се удивено в новия живот пред себе си.

Мокра и все още свързана с пъпната връв, Клер беше хлъзгав вързоп — сив, червен и кафяв. Загъргори и доктор Райън бързо я сложи върху съседната маса. Пъхна смукателна тръбичка в устата й, за да й прочисти гърлото. Едва тогава Клер изплака. Педиатърът продължи да я преглежда. Джеръми се питаше дали тя е добре. Светът се смали още повече. Долови смътно как Лекси ахва.

— Не виждам аномалии — констатира доктор Райън. — Всичките й пръстчета са си на мястото. Красиво момиченце! Добър цвят, диша нормално. Състоянието й е напълно задоволително.

Клер продължаваше да плаче, а Джеръми най-сетне се обърна отново към Лекси. Всичко се развиваше толкова бързо, че едва съумяваше да го осмисли.

— Чу ли? — попита я.

В същия момент машината зад него изпиука протяжно. Очите на Лекси бяха затворени, а главата й — отпусната върху възглавницата, сякаш е заспала.

Учуди се, че тя не гледа към бебето. После — ненадейно — лекарят скочи от табуретката толкова рязко, че тя се плъзна към стената зад него. Медицинската сестра изкрещя нещо, а докторът извика на другата сестра да изведе Дорис и Джеръми от стаята.

Дъхът на Джеръми секна.

— Какво става? — изкрещя той.

Сестрата го улови за лакътя и го задърпа към вратата.

— Какво става? Какво става с нея? Чакайте!

— Моля ви — извика медицинската сестра. — Излезте!

Очите му се разшириха от страх. Не можеше да отлепи очи от Лекси. Дорис също я гледаше. Някъде отдалеч дочу сестрата да вика санитарите. Приведен над Лекси, лекарят й правеше сърдечен масаж… Изглеждаше паникьосан, всички изглеждаха паникьосани.

— Не! — изкрещя Джеръми и се опита да се освободи от медицинската сестра.

— Изведете го оттук! — извика лекарят.

Още някой улови ръката на Джеръми. Издърпаха го от стаята. Като насън. Какво ставаше? Защо Лекси не се движеше? Боже, нали ще се оправи? Невъзможно е да не се събуди. Събуди се, Лекси… събуди се, моля те.

— Какво става? — изкрещя отново.

Стоеше в коридора, оглушал за гласовете, опитващи се да го успокоят. Зърна двама санитари да бутат носилка към родилната зала. Скриха се вътре.

Други двама санитари притискаха Джеръми към стената. Дишаше на пресекулки, тялото му беше вдървено и студено като метална жица. Чу Дорис да хлипа, но звукът му се стори безкрайно чужд. Наоколо се щураха хора, но той беше сам, съвсем сам. Това бе вкусът на истинския ужас. След минута изнесоха Лекси от залата на носилка. Лекарят продължаваше да й прави сърдечен масаж. Върху лицето й имаше маска.

Изведнъж времето забави ход. Щом Лекси изчезна в дъното на коридора, тялото му се отпусна. Олюля се безпомощно. Зави му се свят.

— Какво става? — попита отново. — Къде я водят? Защо не се движи?

Санитарите и медицинската сестра забиха погледи в пода.

Отведоха ги в специална стая. Не чакалня, не болнична, а друга стая. Сини столове се редяха край двете стени. Имаше килим. Върху ниска масичка бяха натрупани списания — пъстро петно под флуоресцентната лампа. Дървен кръст бе окачен на стената в дъното. Празна стая. Само Дорис и Джеръми бяха вътре.

Дорис седна, бе побледняла и разтреперана. Гледаше втренчено напред, но не виждаше. Джеръми седна до нея. После стана и закрачи напред-назад. Пак седна. Попита я какво става, но и тя не знаеше. Закри лице с длани и заплака.

Джеръми не можеше да преглътне. Не можеше да мисли. Опита се да си спомни какво се случи, да проследи хода на събитията, но не успяваше да се съсредоточи. Времето спря.

Секунди, минути, часове… Не знаеше колко са изтекли, не знаеше какво става, не знаеше дали Лекси ще се събуди, не знаеше какво да направи. Искаше му се да се втурне в коридора и да настоява да му обяснят. Искаше да види Лекси, за да се увери, че е добре. Дорис продължаваше да плаче до него, сплела молитвено разтрепераните си пръсти.

Странно — щеше да запомни завинаги стаята с килима и сините столове, но не помнеше лицето на болничния психолог, който най-сетне дойде при тях; дори лекарят изглеждаше неузнаваем. Помнеше само какъв леден страх го скова при вида им. Стана. Дорис също стана. Допреди минута неведението го измъчваше, но сега не искаше да чува нито дума. Дорис го улови за ръка, сякаш се надяваше да е достатъчно силен да крепи и двамата.

— Как е тя? — прошепна Джеръми.

Лекарят изглеждаше изтощен.

— Съжалявам… — подхвана той, — но съпругата ви претърпя амниотична емболия…

На Джеръми му се зави свят. За да се овладее, се втренчи в петната от кръв и слуз по престилката на лекаря. Думите му сякаш долитаха от огромно разстояние:

— Не смятаме, че амниотичната връв има нещо общо със случая. Двете неща са съвсем отделни. Амниотичната течност някак си е навлязла в някой от маточните съдове… Няма начин да се предскаже… Нямаше какво да направим…

Стените на стаята го притиснаха. Дорис залитна към него.

— Не… не — отрони с пресеклив глас.

Дъхът заседна в гърлото му. Вцепенено чуваше как лекарят продължава да говори:

— Случва се много рядко, но течността, навлязла в кръвоносния съд, е стигнала до сърцето. Съжалявам, но тя почина. Бебето обаче е добре…

Дорис залитна пак, но Джеръми я подхвана. Как… не беше сигурен. Не разбираше. Невъзможно беше Лекси да си е отишла. Беше здрава, силна. Говореха допреди минути. Беше родила бебето.

Невъзможно… Сигурно е сън.

Но не беше сън.

Лекарят — очевидно шокиран — продължаваше да обяснява. Зашеметен и замаян, Джеръми го гледаше през сълзи.

— Може ли да я видя? — попита с пресъхнали устни.

— При новородените е — каза лекарят, зарадван, че най-сетне му задават въпрос, на който може да отговори. Беше добър човек и явно му беше тежко. — Както казах, тя е добре.

— Не — отрони Джеръми; едва произнасяше думите. — Съпругата ми. Искам да видя съпругата си.

20

Джеръми тръгна по коридора като насън. Докторът вървеше на половин крачка след него. Мълчеше.

Не можеше да повярва, не събираше сили да повярва на думите на лекаря. Реши, че е допуснал грешка; Лекси е жива. Докато им е обяснявал, някой е забелязал нещо — мозъчна дейност, слаб пулс — и е взел мерки. Тя някак си се е възстановила. Станало е чудо и е оживяла.

Лекси е млада и силна, едва на трийсет и две. Невъзможно е да си отиде. Невъзможно.

Лекарят спря пред стая до интензивното отделение и Джеръми усети как сърцето му заби по-бързо при мисълта, че ще излезе прав.

— Преместих я тук, за да не ви безпокоят — каза лекарят с мрачно лице и облегна длан върху рамото на Джеръми. — Останете колкото искате. Много съжалявам…

Джеръми не обърна внимание на думите му. Протегна трепереща ръка към вратата. Тежеше тон, десет тона, сто тона, но все пак успя да я отвори. Очите му се впиха във фигурата върху леглото. Тя лежеше неподвижно, не беше свързана с никакви машини, монитори, системи. Всяка сутрин изглеждаше така. Спеше с коси, разпилени върху възглавницата. Но странно, ръцете й бяха отпуснати до тялото. Прави, сякаш ги е наместил някой, който не я познава.

Гърлото му се сви и всичко, освен нея почерня. Виждаше само нея, но не искаше да я вижда така. Не искаше да вижда ръцете й така. Тя трябваше да се събуди. Беше на трийсет и две. Здрава, силна, издръжлива. Обичаше го. Беше неговият живот.

Ала тези ръце… тези безжизнени ръце… едната трябваше да е под главата й, а другата — върху корема.

Не можеше да диша.

Съпругата му я нямаше.

Съпругата му.

Не беше сън. Разбра го и сълзите потекоха, сякаш никога няма да спрат.

По-късно и Дорис дойде да се сбогува. Джеръми я остави сама с внучката й. Тръгна като хипнотизиран по коридора. Забелязваше смътно медицинските сестри и доброволците, тикащи колички. Те не го поглеждаха.

Дали защото знаеха какво се е случило, или защото не знаеха?

Върна се в стаята със сините столове, изтощен и замаян. Нищо не му беше останало; нито капчица сила. Едва не припадна. Представяше си картини от родилната зала, опитваше се да определи точния момент, когато амниотичната течност е достигнала сърцето на Лекси, питаше се дали не е зърнал нещо, което да го предупреди. Дали когато тя простена? Или миг след това? Не успяваше да се отърси от горчивото чувство за вина. Трябваше да я убеди да роди с цезарово сечение или поне да не се напряга толкова. Ядосваше се на себе си, гневеше се на Бог, на лекаря. И на бебето.

Не искаше дори да го вижда. Получавайки живот, то бе отнело друг живот. Ако не беше бебето, Лекси щеше да е при него. Ако не беше бебето, последните им месеци заедно нямаше да са изпълнени с тревоги. Ако не беше бебето, щеше да прави любов със съпругата си. Но всичко беше свършило. Лекси беше мъртва заради бебето. И Джеръми се чувстваше мъртъв.

Как ще я заобича? Как ще й прости? Как ще я види, ще я прегърне и ще забрави, че е отнела живота на Лекси? Как да не я мрази заради това, което стори на любимата му?

Осъзнаваше колко безумни и зловещи са тези мисли. Разбираше, че никой родител не бива да изпитва такива чувства, но как да смълчи сърцето си? Как да се сбогува с Лекси и след минути да се срещне с бебето? И как да се държи? Да го прегърне и да гука нежно като другите бащи? Все едно нищо не се е случило с Лекси?

А после какво? След като се приберат у дома? В момента не можеше да си представи да се грижи за другиго; едва се сдържаше да не се строполи на пода, свит на кълбо. Не разбираше нищо от бебета. Знаеше със сигурност само, че трябва да бъдат с майките си. Лекси изчете всички книги; Лекси беше гледала малки деца на младини. По време на бременността й неведението го устройваше; беше сигурен, че тя ще му покаже какво да прави. Но бебето имаше други планове. Бебето, убило съпругата му.

Вместо да тръгне към залата с новородените, той седна пак в чакалнята. Не искаше да изпитва такива чувства към бебето, знаеше, че не бива, но… Лекси бе умряла при раждане. Нещо невъзможно в модерна болница. Къде са чудодейните лекарства? Къде са щастливите моменти като за телевизионен сериал? Не изглеждаше ли всичко нереално? Той затвори очи, убеден, че ако се съсредоточи достатъчно, ще се събуди от кошмара, в който се бе превърнал ненадейно животът му.

Дорис го откри. Не я чу да влиза в стаята, но усети досега на ръката й върху рамото си. Очите му се отвориха рязко и се взряха в подутото й мокро от сълзи лице.

— Обади ли се на родителите си? — попита го тя.

Джеръми поклати глава.

— Не мога. Знам, че трябва, но сега не мога.

Ръцете й се разтрепериха.

— О, Джеръми — проплака тя.

Той стана и я прегърна, сякаш ако поплачат заедно, ще се спасят. След малко Дорис се отдръпна и избърса сълзите си.

— Видя ли Клер? — прошепна тя.

Името призова предишните чувства.

— Не. Само в родилната зала.

Дорис се усмихна тъжно и усмивката й прониза сърцето му.

— Прилича на Лекси.

Джеръми се извърна. Не искаше да чува това; не искаше да слуша нищо за бебето. Как да се зарадва? Възможно ли е изобщо да изпита отново радост?

Не можеше да си го представи. Най-щастливият ден в живота му ненадейно се бе превърнал в най-злокобния. Никой не е подготвен за това. Ами сега? Не само трябва да оцелява някак, да преодолява немислимото, но и да се грижи за другиго. За бебето, убило съпругата му.

— Красива е — наруши тишината Дорис. — Отиди да я видиш.

— Не мога — прошепна Джеръми. — Не още. Не искам да я виждам.

Дорис се втренчи в него, сякаш да прочете мислите му през мъглата на болката си.

— Тя ти е дъщеря — рече най-сетне.

— Знам — каза Джеръми, но усети само глухия гняв да пулсира под кожата му.

— Лекси би искала да се грижиш за нея. — Дорис го улови за ръката. — Ако не можеш да го направиш заради себе си, направи го заради съпругата си. Тя би искала да видиш детето си, да го прегърнеш. Трудно е, но не може да кажеш „не“ на Лекси, на мен, на Клер. Ела с мен.

Така и не разбра откъде Дорис намери сили и самообладание да се справи с него, но тя стисна ръката му и го поведе решително към залата с новородените. Той се движеше на автопилот, но с всяка изминала крачка усещаше как тревогата му расте. Страхуваше се, че ще се срещне с дъщеря си. Разбираше колко несправедлив е гневът му към нея, но се боеше и че гневът ще се разсее, щом я види, и това също му се струваше грешно — сякаш така ще й прости за случилото се с Лекси. Знаеше със сигурност, че не е готов нито за едната, нито за другата възможност.

Дорис обаче беше непреклонна. Прекосиха няколко плъзгащи се врати. В стаите от двете страни на коридора Джеръми виждаше бременни и току-що родили жени, заобиколени от семействата си. В болницата цареше трескава дейност; край тях сновяха забързани медицински сестри. Минаха край стаята, където Лекси беше раждала, и той се опря на стената, за да не падне.

Подминаха стаята на медицинските сестри и свиха към залата с новородените. Плочникът на сиви петна го дезориентираше; пак му се зави свят. Прииска му се да се освободи от ръката на Дорис и да побегне; да се обади на майка си и да й каже какво се е случило, да се разплаче, да си намери извинение да не изпълни този дълг…

Пред тях група хора се бяха струпали в коридора и надничаха през стъклената стена на детската зала. Сочеха, усмихваха се и шепнеха: „Взела е неговия нос“, „Струва ми се, че ще е синеока“. Не познаваше тези хора, но ги намрази, защото изпитваха радостта и вълнението, които се полагаха на него. Не можеше да си представи да застане до тях, да го разпитват кое дете е дошъл да види, да ги слуша как възклицават колко е сладка и красива дъщеря му. Зад тях, запътила се към служебния кабинет, зърна медицинската сестра, която беше в стаята, когато Лекси умря. Сега си вършеше работата, сякаш днес е съвсем обичаен ден.

Почувства се сломен и все едно четеше мислите му, Дорис спря и стисна ръката му.

— Влизай — посочи му вратата.

— Няма ли да дойдеш с мен?

— Не. Ще те чакам тук.

— Ела, моля те.

— Не. Трябва да го направиш сам.

Джеръми се взря умолително в нея.

— Ела — прошепна.

Лицето на Дорис омекна.

— Ще я заобичаш. Още щом я видиш — успокои го тя.

Възможна ли е любовта от пръв поглед?

Едва ли. Той влезе предпазливо в залата с новородените. Изражението на медицинската сестра се промени още щом го забеляза. Не бе присъствала в родилната зала, но историята явно се беше разнесла — как Лекси, здрава и жизнена млада жена, е умряла внезапно, оставяйки шокиран съпруг и осиротяло момиченце. Най-лесно щеше да е да изрази съчувствие или да отвърне поглед, но сестрата не направи нито едното, нито другото. Усмихна се леко и посочи креватчето до прозореца.

— Дъщеря ви е вляво — упъти го.

По лицето й се изписа колебание, което му напомни колко нередна е тази сцена. Лекси също трябваше да е тук. Лекси. Дъхът му отново заседна в гърлото. Някъде отдалеч чу сестрата да каза тихо:

— Красива е.

Джеръми тръгна механично към легълцето. Искаше да си отиде, но искаше и да я види. Все едно наблюдаваше случващото се през очите на друг човек. Не беше тук. Това не беше той. Това не беше неговото бебе.

Застина, забелязал името на Клер, изписано върху пластмасовата гривна около глезена й. Видя и името на Лекси и си пое дълбоко дъх да сдържи напрелите сълзи. Погледна към дъщеря си. Мъничка и уязвима под топлите лъчи на лампата, увита в одеялце и с шапчица, с мека и розова кожа. Видя мехлема върху клепачите й и се удиви от странните резки движения на ръцете й, с които сякаш се опитваше свикне да диша въздуха, вместо да го получава от майка си. Гърдите й се надигаха и спускаха бързо. Джеръми се наведе над нея. Наистина приличаше на Лекси — дори по формата на ушите, по леко заострената брадичка. Медицинската сестра застана до него.

— Красиво бебе — повтори. — Спи спокойно, а събуди ли се, почти не плаче. Озърта се, сякаш да проумее къде е.

Джеръми не продума. Не чувстваше нищо.

— Утре ще я вземете у дома — продължи медицинската сестра. — Няма никакви усложнения, вече суче. Понякога малките ни създават проблеми, но тя веднага засука от биберона. О, вижте, събужда се.

— Добре — промърмори Джеръми.

Едва я чуваше. Едва събираше сили да гледа. Медицинската сестра постави длан върху миниатюрното коремче на Клер.

— Здрасти, захарче. Татко ти е тук.

Бебето пак размаха ръчички.

— Какво е това?

— Нормално е — обясни сестрата и понамести одеялцето. — Здрасти, захарче — повтори.

Джеръми усещаше как Дорис се взира в него от другата страна на стъклената стена.

— Искате ли да я гушнете?

Той преглътна. Струваше му се прекалено крехка; всяко движение би могло да я прекърши. Не искаше да я докосва, но думите се изплъзнаха от устните му, преди да успее да ги спре.

— Може ли?

— Разбира се.

Медицинската сестра вдигна Клер и Джеръми се зачуди възможна ли е такава сръчност.

— Не знам какво да правя — прошепна той. — Никога не съм държал бебе.

— Лесно е — успокои го с тих глас медицинската сестра. Беше по-възрастна от него и по-млада от Дорис и Джеръми се запита дали има свои деца. — Седнете в люлеещия се стол и аз ще ви я подам. Едната ви ръка трябва да подпира гръбчето й, а другата — главичката. И най-важното — обичайте я до края на живота си.

Джеръми седна ужасен и едва удържащ порива да се разплаче. Не беше готов за това. Искаше Лекси да е до него, искаше да тъгува за нея, трябваше му време. Зърна отново лицето на Дорис зад стъклото; стори му се, че се усмихва едва забележимо. Медицинската сестра застана до него. Носеше дъщеря му спокойно, все едно е носила хиляди бебета.

Джеръми протегна ръце и усети лекото телце на Клер да се спуска в тях. След миг тя се сгуши в прегръдката му.

Десетки чувства го завладяха — отчаянието, което изпита в лекарския кабинет с Мария, шокът и ужасът в родилната зала, празнотата, докато крачеше по болничния коридор, объркването, завладяло го преди миг.

Клер се втренчи в него. Сребристите й очи се насочиха към лицето му. Помисли си, че тя е единственото, останало от Лекси. Клер беше дъщеря на Лекси, нейна плът и кръв и частица от духа й. Джеръми затаи дъх. Образът на съпругата му изплува в ума му — Лекси, решила да роди детето му, защото вярва в него; Лекси, омъжила се за него с пълното съзнание, че няма да е съвършен, но е бащата, когото Клер заслужава. Лекси бе пожертвала живота си, за да му я подари. Изведнъж го осени мисълта, че ако има избор, пак ще постъпи по същия начин. Дорис беше права — Лекси иска той да обича Клер и да бъде силен, защото Клер се нуждае от него. Въпреки страданието и горчилката, преживени през последните часове, той се взираше просълзен в детето си, внезапно убеден, че това, което прави сега, е единствената причина за съществуването му. Да я обича. Да й помага, да носи бремето на тревогите й, докато тя укрепне, за да го носи сама. Да се грижи всеотдайно за нея, защото в крайна сметка именно това осмисля живота. Лекси беше дала живот на Клер, сигурна, че Джеръми ще го осъзнае.

В този момент, вперил очи в дъщеря си през пелена от сълзи, той изпита безкрайна обич и желание да я закриля завинаги.

Епилог

Февруари 2005 г.

Звънът на телефона разбуди Джеръми. Къщата беше притихнала, обвита в плътната мантия на мъглата. Изправи се удивен, че изобщо е заспал. Миналата нощ не успя да мигне; от няколко седмици всъщност не му се събираха повече от няколко часа сън. Очите му бяха подути и зачервени, главата му пулсираше, изглеждаше изтощен, както се и чувстваше. Телефонът иззвъня отново. Той вдигна слушалката.

— Джеръми! Какво става? — попита брат му.

— Нищо — измърмори Джеръми.

— Спеше ли?

Джеръми погледна инстинктивно към часовника.

— Само двайсет минути. Нищо опасно.

— Ще те оставя тогава. Заспивай!

Джеръми насочи очи към ключовете си и якето, метнато върху стола, и се сети какво е замислил. Предстоеше му поредната безсънна нощ. Изпита благодарност, че е подремнал.

— Няма да заспивам. Радвам се да те чуя. Как си?

Погледна към коридора, където беше стаята на Клер.

— Получих съобщението ти. Затова се обадих — обясни гузно брат му. — Звучеше странно. Като зомби или нещо такова.

— Съжалявам. Цяла нощ бях будувал.

— Пак ли?

— Случва се — въздъхна Джеръми.

— Не се ли случва прекалено често напоследък? Мама се притеснява за теб. Мисли, че ако продължава така, ще се разболееш.

— Няма — увери го Джеръми и се протегна.

— Не съм сигурен. Струваш ми се ни жив, ни умрял.

— Но съм мъж за милиони.

— Ха! Слушай, мама ми заръча да ти предам да си отспиваш, така че си лягай веднага.

Въпреки умората Джеръми се засмя.

— Не мога.

— Защо?

— Няма смисъл. Ще лежа и ще броя овце цяла нощ.

— Не цяла нощ.

— Напротив. Цяла нощ. Това означава безсъние.

Усети как брат му се поколеба.

— Не разбирам… Защо не спиш?

Джеръми погледна към прозореца. Сребристата мъгла забулваше небето. Помисли си за Лекси.

— Кошмари — отговори.

Кошмарите започнаха преди месец, точно след Коледа, привидно без причина.

Беше най-обикновен ден — Клер му помогна да направи бъркани яйца, закусиха заедно и напазаруваха в бакалията. После Джеръми я остави за няколко часа при Дорис. Когато се прибраха вкъщи, Клер гледа „Красавицата и звярът“ — сигурно за десети път. Вечеряха пуйка, макарони и кашкавал и четоха същите приказки както винаги. Тя не беше нито болна, нито разтревожена, когато си легна. След двайсет минути Джеръми надникна в стаята й. Спеше дълбоко.

След полунощ обаче се събуди с писъци.

Джеръми се втурна в стаята й и я прегърна да я утеши. Тя се успокои най-сетне, той я зави и я целуна по челото.

След час Клер се събуди отново, крещейки.

После пак.

Продължи така почти цяла нощ, но на сутринта тя очевидно не си спомняше какво се е случило. Джеръми, изтощен и със зачервени очи, благодари богу, че всичко е приключило. Така си мислеше. Същото обаче се повтори и следващата нощ. И следващата. И следващата.

След седмица заведе Клер на лекар, но го увериха, че физически е напълно здрава. Кошмарите не били необичайно явление. С времето щели да отшумят.

Ала не отшумяха. Ставаше по-зле. Отначало се будеше по два-три пъти нощем, а сега по четири-пет, сякаш кошмарите я спохождат при всеки цикъл на съня. Успокояваха я единствено нежните думи, които Джеръми й шепнеше, люлеейки я в прегръдките си. Опита се да я премести в своето легло, да спи при нея, държеше я в скута си часове след като заспи. Опита с музика, с различни нощни лампи и без лампи, промени хранителния й режим, даваше й чаша топло мляко преди лягане. Обади се на майка си, обади се на Дорис; когато остана да пренощува при баба си, Клер също се събуди с писъци. Нищо не помагаше.

Безсънието го изнервяше; изнервяше и Клер. Напоследък гневните изблици бяха повече от обикновено, раздразнителността и безпричинните сълзи — също. Тя явно не се контролираше, но Джеръми също избухваше и в неговия случай възрастта не беше оправдание. Изтощението изопваше нервите му. И тревогата. Страхът, че нещо не е наред, че ако тя не започне да спи спокойно, нещо лошо ще й се случи. Той щеше да оцелее, знаеше как да се грижи за себе си, но… Клер? Беше отговорен за нея. Тя се нуждаеше от него, а той се проваляше.

Спомни си как изглеждаше баща му в онзи ден, когато по-големият му брат Дейвид претърпя автомобилна катастрофа. През нощта осемгодишният Джеръми свари баща си да седи на фотьойла в дневната и да се взира в нищото. Беше неузнаваем — някак си смален. За миг Джеръми се почуди дали е разбрал правилно, когато родителите му обясниха, че Дейвид е добре. Да не би брат му да е умрял и те да се страхуват да му кажат истината. Изведнъж дъхът му секна и аха да избухне в сълзи, но баща му се изтръгна от вцепенението. Джеръми седна в скута му и усети острите му бакенбарди. Попита за Дейвид и баща му поклати глава.

— Дейвид е добре — успокои го той. — Но това не разсейва тревогите. Родителите винаги се притесняват.

— Притесняваш ли се за мен? — попита Джеръми.

Баща му го прегърна.

— Притеснявам се за всички вас. През цялото време. Мислех си, че щом децата пораснат, тревогите свършват. Но не съм бил прав. Те не свършват никога.

Спомнил си думите му, Джеръми надникна в стаята на Клер. Гърдите й се надигаха и спускаха едва забележимо. Едва сдържа желанието си да я прегърне, за да прогони кошмарите. Тя спеше от час. Всеки момент щеше да се събуди с писъци.

Както винаги се зачуди какви ли страховити образи рисува съзнанието й. Като всички деца тя се развиваше с невероятно темпо, усъвършенстваше езиковите си умения, сръчността си, пробваше докъде се простират забраните и учеше житейските правила. Понеже не познаваше достатъчно живота и страховете на възрастните не я измъчваха, Джеръми предполагаше, че кошмарите са продукт на свръхактивното й въображение или са опит на съзнанието й да проумее сложността на света. Но как се отразява това в сънищата й? Чудовища ли вижда? Или я преследва нещо ужасно? Не знаеше, не можеше дори да предположи. Детското съзнание е загадка.

Понякога се питаше дали той не е причината. Осъзнава ли Клер, че е различна от другите деца? Прави ли й впечатление, че в парка той често е единственият баща, разхождащ се с детето си? Чуди ли се защо всички имат майки, а тя няма? Разбираше, че не е виновен той; никой не беше виновен. Често си напомняше, че са жертва на сляпа трагедия. Някой ден щеше да разкаже на Клер своя най-страшен кошмар — кошмара в болницата, който не беше само сън.

Влезе в стаята и отиде на пръсти до дрешника. Отвори тихо вратата. Свали яке от закачалката и се озърна, спомнил си как се изненада Лекси, когато й показа как е подредил детската стая.

Оттогава стаята се бе променила — като Клер. Сега беше боядисана в жълто и виолетово; тапетите до средата на стените изобразяваха момиченца с ангелски личица, облечени като за църква. Клер избра десена и седя с кръстосани крака върху пода, докато Джеръми лепеше тапетите.

Над леглото й бяха окачени две неща, които непременно би спасил, ако избухне пожар. Когато Клер беше бебе, доведе фотограф да заснеме десетина снимки в черно и бяло — на крачетата, на ръчичките й, на очите, носа, ушите. Снимките оформяха два големи колажа в рамка и погледнеше ли ги, Джеръми си спомняше колко мъничка я бе усетил в ръцете си.

През седмиците след раждането й Дорис и майка му им помагаха в тандем. Майката на Джеръми дойде в Бун Крийк и му показа основното — как да сменя пелени, как да приготвя биберона с млякото, как да дава лекарства на Клер, за да не ги изплюва. За Дорис храненето на бебето беше утеха — след това гушкаше малката с часове. Понякога вечер Джеръми я чуваше как разговаря тихо с майка му в кухнята. От време на време Дорис се разплакваше, а майка му й шепнеше ласкаво.

Те се привързаха една към друга и макар и двете да страдаха — всяка посвоему — не позволяваха на Джеръми да се удави в самосъжаление. Оставяха го насаме и се грижеха за Клер, но настояваха и той да поема своята отговорност, независимо колко е съкрушен. И двете му напомняха постоянно, че той е бащата и той носи отговорност за Клер.

Лека-полека Джеръми се научи как да се грижи за бебето и скръбта започна бавно да отшумява. В началото се терзаеше от сутрин до вечер, но след време успяваше понякога да забрави болката, погълнат от грижите за дъщеря си. Живееше обаче на автопилот и когато настъпи часът майка му да си тръгне, той се паникьоса при мисълта, че ще остане сам. Майка му повтори всички инструкции десет пъти; увери го, че винаги може да й се обажда; напомни му, че Дорис е на няколко преки и че може да говори с педиатъра, ако нещо го притеснява.

Обясни му спокойно всичко, но въпреки това той я помоли да остане още малко.

— Не мога — отвърна тя. — А ти трябва да се вземеш в ръце. Тя разчита на теб.

През първата нощ наглежда Клер десет пъти. Тя спеше в кошарката до леглото му; върху нощната масичка имаше фенер, за да проверява дали диша. Тя се събуди с плач, той я нахрани, вдигна я да се оригне, а на сутринта я изкъпа и се паникьоса, че трепери. Облича я прекалено дълго. Остави я върху одеяло в дневната и я гледа, докато си пиеше кафето. Реши да поработи, когато тя задряма, но не успя; Клер пак заспа и той пак реши да поработи, но отново се отказа. През първия месец съумяваше само да си провери имейла и да отговори на получените писма.

Постепенно свикна. Приспособи се към нейния режим. Работеше в промеждутъците между сменянето на пелените, храненето, къпането и прегледите при лекаря. Водеше Клер да я ваксинират и се обаждаше на педиатъра, когато кракът й се подуваше и отокът не спадаше с часове. Слагаше я в детското столче и ходеше с нея на църква и да пазарува. Преди да се усети, Клер започна да се усмихва и да се смее с глас; току протягаше пръсти към лицето му и той я наблюдаваше с часове, както тя наблюдаваше него. Често я снимаше; успя да заснеме и момента, когато тя пусна ръба на масата и направи първите си стъпки.

Рождените и празничните дни се нижеха бавно. Клер растеше и характерът й се променяше. Като малка носеше само розово, после синьо, а сега — на четири — виолетово. Обичаше да оцветява, но мразеше да рисува. Носеше любимия си дъждобран с Лили Чудото на ръкава дори когато грее слънце. Избираше си сама дрехите, обличаше се и се обуваше — не умееше само да си връзва обувките — и знаеше почти всички букви от азбуката. Колекцията й от филми на „Дисни“ заемаше почти целия рафт до телевизора. След банята Джеръми й четеше по три-четири приказки, преди да коленичат заедно за молитва.

В живота му имаше и радост, и еднообразие. Времето също играеше подмолната си роля — топеше се, когато излизаше от вкъщи (винаги закъсняваше поне десет минути), и спираше, когато играеха с куклите Барби или оцветяваха по цяла вечност. Понякога го гнетеше мисълта, че трябва да направи нещо повече с живота си, но веднага осъзнаваше, че не иска да го променя.

Както Лекси беше предсказала, Бун Крийк се оказа идеално място, където Клер да расте. Двамата често посещаваха „Хърбс“. Дорис беше по-бавна напоследък, но обичаше да прекарва много време с малката, а Джеръми винаги се подсмихваше, когато в ресторанта влезе бременна жена и попита за Дорис. Нищо чудно всъщност. Преди три години той най-после реши да приеме предложението й да напише статия за нея. Организира експеримент — Дорис се срещна с деветдесет и три жени и предсказа пола на бебетата им. След година разпечатаха записите и тя се оказа права във всички случаи.

След още една година книжката, която написа за нея, се задържа в списъка с бестселъри цели пет месеца; в заключението Джеръми отбелязваше, че не съществува научно обяснение.

Джеръми се върна в дневната. Метна якето на Клер върху стола до своето, застана пред прозореца и дръпна завесите. В отдалечения край на двора се виждаха лехите, които бяха засадили с Лекси.

Често мислеше за нея, особено в тихи нощи като тази. Не беше излизал с друга жена, а и не искаше. Знаеше, че близките му се притесняват за него. И семейството, и приятелите го съветваха да помисли за друга жена, но той винаги отговаряше по един и същи начин — грижите за Клер обсебват цялото му внимание. Това донякъде беше вярно; не им казваше обаче, че част от него е умряла с Лекси. Лекси щеше винаги да остане с него. Когато си я представяше, никога не я виждаше легнала в болничното легло. Виждаше я да съзерцава усмихнато града от Рикърс Хил; виждаше лицето й, когато за пръв път усетиха бебето да рита, или съсредоточеното й изражение, докато чете книга. Чуваше заразителния й смях. Тя беше жива, жива завинаги. Джеръми се питаше къде ли щеше да е сега, ако не беше я срещнал. Щеше ли да се ожени? В Ню Йорк ли щеше да живее? Не знаеше, никога нямаше да узнае, но хвърлеше ли поглед назад, понякога му се струваше, че животът му е започнал преди пет години. Питаше се дали след още няколко години ще си спомня изобщо дните в Ню Йорк.

Не се чувстваше нещастен. Беше доволен, че е станал такъв човек, такъв баща. Лекси беше права, че любовта осмисля живота. Ценеше миговете, когато Клер слизаше по стълбите сутрин, докато той си четеше вестника и пиеше кафе. Пижамката й висеше накриво, единият ръкав бе подгънат, коремчето й се виждаше, тъмната й коса беше бухнала като чорлав ореол. В огряната от слънцето кухня тя спираше, присвиваше очи и ги разтъркваше.

— Здрасти, татко — казваше с едва доловим глас.

— Здрасти, скъпа — отговаряше той и я прегръщаше.

Тя облягаше глава на рамото му, обвила врата му с ръчички.

— Обичам те — казваше Джеръми.

— И аз те обичам, татко.

В такива моменти го заболяваше, че не познава майка си.

Време беше. Джеръми си надяна грейката и я закопча. Тръгна по коридора, понесъл якето, шапката и ръкавиците й. Влезе в стаята й. Погали я по гърба и усети колко бързо тупти сърцето й.

— Клер? — прошепна. — Събуди се.

Побутна я леко и тя обърна глава от едната страна на другата.

— Хайде, скъпа — подкани я той.

Прегърна я и я вдигна внимателно. Стори му се ужасно лека. След няколко години обаче нямаше да може да я носи.

— Тате? — промълви тя.

Джеръми се усмихна. Клер беше най-прекрасното дете на света.

— Време е да тръгваме.

— Добре, тате — съгласи се тя със затворени очи.

Той я сложи да седне върху леглото, обу й гумените ботушки, облече й якето върху плътната пижама, надяна й ръкавиците и шапката. После я взе пак.

— Тате?

— Да?

Клер се прозя.

— Къде отиваме?

— В колата — обясни Джеръми и я пренесе през дневната.

Потупа се по джоба да се увери, че е взел ключовете.

— В колата?

— Да.

Тя се озърна с детинско недоумение, което винаги го разнежваше. Погледна към прозореца.

— Тъмно е — отбеляза.

— Да — съгласи се Джеръми. — Тъмно и мъгливо.

Въздухът навън беше резлив и влажен. Пустият път край къщата им изглеждаше така, сякаш някой го е наметнал с облак. Не се виждаха нито луната, нито звездите, все едно Вселената бе изчезнала. Прехвърли Клер на другия си хълбок, за да извади ключовете. Сложи я в столчето.

— Страшно е — каза тя. — Като в „Скуби Ду“.

— Нещо такова — призна той. — Но не се бой.

— Добре — кимна тя.

— Обичам те — добави той. — Знаеш ли колко?

Тя извъртя очи като актриса.

— Повече от рибите в морето и по-високо от луната. Знам.

— О!

— Студено е — добави тя.

— Ще пусна отоплението, щом запаля двигателя.

— При баба ли отиваме?

— Не. Тя спи. Отиваме на специално място.

Улиците на Бун Крийк бяха безлюдни; градът бе потънал в сън. С изключение на лампите по верандите, повечето къщи бяха тъмни. Джеръми караше бавно по пътя, виещ се между хълмовете.

Спря пред гробището „Седар Крийк“ и извади фенерчето от жабката. Разкопча колана на Клер и тя слезе от колата. Улови го за ръка.

Той си погледна часовника. Минаваше полунощ, но им оставаха няколко минути. Клер държеше фенерчето. Листата под краката им шумоляха. Въпреки гъстата мъгла тя разбра веднага къде са.

— При мама ли отиваме? — попита. — Защото си забравил да донесеш цветя.

Когато я водеше тук, винаги носеха цветя. Преди повече от четири години погребаха Лекси до родителите й. Изискваше се изрично разрешение от областната управа, но кметът Джъркин им съдейства.

Джеръми спря.

— Ще видиш — обеща й.

— Защо сме тук? — настоя тя.

Той стисна ръката й.

— Ще видиш — повтори.

Тръгнаха мълчаливо.

— Ще проверим ли дали цветята са тук?

Той се усмихна, доволен, че тя помни и не се страхува от тъмнината.

— Разбира се, скъпа.

Джеръми посещаваше гробището през две-три седмици, обикновено с Клер. Тук й разказваше за майка й — как са седели с Лекси на върха на Рикърс Хил, как именно тук се бе влюбил в нея, как се преместил в Бун Крийк, защото не можел да си представи живота без нея. Говореше по-скоро за да не избледняват спомените му за Лекси; съмняваше се, че Клер го слуша. Но макар да не бе навършила пет, тя вече преразказваше историите му, все едно ги е преживяла. Последния път, когато бяха тук, го слушаше мълчаливо, а на връщане му се стори някак замислена.

— Искам да е жива — каза му в колата.

Беше малко преди Деня на благодарността и той се запита дали няма връзка с кошмарите. Те започнаха месец по-късно, ала нямаше как да е сигурен.

Най-сетне стигнаха гробовете, притихнали във влажната и студена нощ. Клер насочи фенерчето към тях. Джеръми видя имената на Джеймс и Клер, изписани върху надгробните плочи. До тях беше Лекси Марш и цветята, които бяха оставили в деня преди Коледа.

Поведе Клер към мястото, където с Лекси бяха видели светлините. Седна и прислони дъщеря си в скута си. Спомни си как Лекси му разказваше за родителите си и за кошмарите, които са я измъчвали. Усетила, че ще се случи нещо особено, Клер почти не помръдваше.

Джеръми си даде сметка, че тя е дъщеря на Лекси в по-голяма степен, отколкото той го съзнава. Когато светлините затанцуваха по небето, Клер се втренчи занемяла в тях. Клер, чиято баба я уверяваше, че призраците съществуват, наблюдаваше като омагьосана сияйния спектакъл. Джеръми предусети — макар да беше само предчувствие, по-късно се оказа прав — че кошмарите ще секнат и още тази нощ Клер ще спи непробудно. Не можеше да го обясни, но през последните няколко години беше разбрал, че науката не предоставя всички отговори.

Както винаги светлините бяха неземно чудо — спускаха се и описваха вълшебни спирали. Джеръми ги наблюдаваше благоговейно като дъщеря си. Тази нощ те танцуваха няколко секунди по-дълго. Виждаше удивеното лице на Клер, озарено от сиянието им.

— Мама ли е това? — попита тя.

Гласът й прозвуча тихо като вятъра в листата над тях.

Той се усмихна с пресъхнали устни. В тишината на нощта те сякаш бяха единствените хора на земята. Пое си дълбоко дъх, спомнил си Лекси, повярвал, че тя е била тук при тях. Ако можеше да я зърне сега, тя несъмнено щеше да се усмихва радостно, доволна, че дъщеря й и съпругът й се справят добре.

— Да — отговори Джеръми и прегърна крепко Клер. — Дойде да те види.

Информация за текста

$source = Моята библиотека

$id = 36738

$book_id = 7686

Издание:

Никълъс Спаркс. Дарът на светулките

Американска. Първо издание

ИК „Ера“, София, 2013

Редактор: Евгения Мирева

ISBN: 978-954-389-250-1

1

Втората поправка към Конституцията на САЩ гарантира правото да се притежава оръжие. — Б.ред.

2

Анимационен герой, наричан и Яйцеглавия. — Б.ред.

Content

Никълъс Спаркс
Дарът на светулките
(книга 2 от "Джеръми Марш")

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Епилог

Информация за текста

1