Оливър Боудън

Възмездие

(книга 5 от "Орденът на асасините")

Пролог

Не го опознах. Не го опознах истински. Мислех си, че го познавам, но едва когато прочетох дневника му, осъзнах колко съм се лъгал. Вече е твърде късно. Късно е да му кажа, че съм сгрешил. Късно е да му кажа, че съжалявам.

Първа част

Откъси от дневника на Хайтам Е. Кенуей

6 декември 1735 година

I

Преди два дни трябваше да празнувам десетия си рожден ден в дома ни на Куин Анс Скуеър. Рожденият ми ден обаче отмина без тържества; имаше само погребения, а домът ни прилича на почернял изгнил зъб сред високите бели къщи край площада.

Отседнали сме в едно от именията на баща ми в Блумсбъри. Къщата е хубава и макар семейството ми да е погубено, а животът ни — съсипан, поне за това трябва да сме благодарни. Ще останем тук като зашеметени изгубени духове, докато бъдещето ни се проясни.

Огънят погълна дневниците ми и сега сякаш започвам наново. В такъв случай навярно трябва да се представя. Казвам се Хайтам — арабско име на английско момче, родено в Лондон и допреди два дни живяло идилично, далеч от градската мизерия. От площада виждахме мъглата и пушека, надвиснали над реката, и като всички други усещахме вонята, която бих могъл да опиша само като „мокър кон“, но не се налагаше да газим през смрадливите реки, извиращи от работилниците, касапниците и задниците на животните и хората. Отровните отпадъчни води, развъдник на болести — дизентерия, холера, полиомиелит.

— Побързайте, господин Хайтам. Ще пипнете магарешка кашлица!

Когато прекосявахме поляните към Хемпстед, бавачките ми ме дърпаха настрани от бледите клетници и закриваха очите ми да не виждам недъгавите деца. Болестта ги плашеше най-много. Защото, предполагам, болестта е глухоняма; няма как да я подкупиш, оръжия не я ловят и не свежда глава нито пред богатството, нито пред общественото положение. Тя е неумолим противник.

И разбира се, напада без предупреждение. Затова всяка вечер ме преглеждаха за признаци на шарка или морбили и докладваха на мама, че съм невредим, когато идваше да ме целуне за лека нощ. Аз бях от щастливците, както виждате, които имаха майка да ги целуне за лека нощ и баща, който да ги завие в леглото. Той обичаше мен и Джени — моята полусестра — и ми разказваше за богатството и за бедността, за щастливата ми звезда и за отговорността да мисля за другите; наемаше учители и бавачки, които да ме обучават и да се грижат за мен, за да стана доблестен и достоен мъж. Бях щастливец. Не бях като децата, който работят на полето и в заводите или чистят комините.

Понякога се питах обаче дали имат приятели, тези, другите деца. Представях си, че имат и — знаех, разбира се, че не бива да им завиждам, защото моят живот е много по-удобен от техния — им завиждах само за едно, за приятелите им. Аз нямах приятели, нямах и братя и сестри на моята възраст. Защо не завързвах приятелства ли? Е, бях срамежлив. Имаше и друга пречка — разбрах за нея още когато бях на пет.

Беше следобед. Именията край Куин Ане Скуеър бяха построени нагъсто и често виждахме съседите си — или на площада, или в задните им дворове. От едната страна на нашата къща живееше семейство с четири момичета — двете бяха горе-долу на моята възраст. По цели часове скачаха на въже и играеха на сляпа баба в градината и аз ги чувах в стаята, където учех под зоркия поглед на наставника ми — стария господин Флейлинг. Той имаше гъсти вежди и навика да си бърка в носа, да разглежда внимателно находката, издълбана от дебрите на ноздрите му, и тайничко да я изяжда.

Онзи следобед господин Флейлинг излезе от стаята и изчаках стъпките му да заглъхнат; побутнах листовете със задачи, отидох до прозореца и погледнах към двора на съседната къща.

Там живееше семейство Досън. Господин Досън беше магистър по философия — така казваше татко, сбърчвайки чело. Градината им беше заобиколена от висока стена, но въпреки дърветата и храстите, потънали в зеленина, виждах момичетата. Играеха на дама и бяха очертали игрището със стикове за крикет, но изглежда не вземаха много на сериозно надпреварата; навярно двете по-големи момичета разясняваха на по-малките тънкостите на дамата. Разлюлели плитки и розови надиплени рокли, те викаха и се смееха, а от време на време чувах глас на възрастна жена — вероятно бавачката, скрита от погледа ми под дървесните корони.

Забравил за момент за задачите върху писалището, аз ги наблюдавах, докато изведнъж, сякаш усетила, че я гледат, една от по-малките сестри — около година по-малка от мен — вдигна очи, видя ме зад прозореца и погледите ни се срещнаха.

Аз преглътнах и много колебливо й помахах. За моя изненада тя се усмихна лъчезарно. След миг извика сестрите си, които се скупчиха около нея, извили развълнувано вратове и заслонили очи от слънцето, за да надникнат зад прозореца, където аз стоях като музеен експонат. Само че подвижен експонат, който махаше с ръка и поруменяваше от смущение, но усещаше радостна топлота, подсказваща му, че може би ще намери приятели.

Предчувствието се изпари тутакси, щом бавачката им излезе изпод прикритието на дърветата, погледна гневно към прозореца и ме изпепели с изражение, което не оставяше никакво съмнение, че ме смята най-малкото за натрапник, а после избута четирите момичета извън полезрението ми.

Бях виждал този поглед и преди, щях да го виждам и занапред — на площада, по поляните зад къщите. Помните ли, че споменах колко усърдно ме отдръпваха бавачките от дрипавите клетници? Другите бавачки отдръпваха поверениците си по същия начин от мен. Не бях питал защо. Не ми изглеждаше странно, защото… не знам, сигурно защото нямаше причина да се чудя; това просто се случваше и толкова.

II

Когато навърших шест, Едит ми връчи кат изгладени дрехи и обувки със сребърни катарами.

Излязох иззад паравана обут с лъскавите нови обувки, в жакет и сако, и Едит извика една от прислужниците, която каза, че съм копие на баща си. Това, разбира се, беше целта.

По-късно родителите ми дойдоха да ме видят и съм готов да се закълна, че очите на татко се просълзиха малко, а мама направо се разплака, размахвайки ръка, за да й подадат кърпичка.

Застанал пред тях, аз се чувствах пораснал и помъдрял, макар отново да усещах как страните ми пламват. Запитах се дали момичетата на Досънови ще ме харесват в новия костюм, дали ще им заприличам на истински джентълмен. Често мислех за тях. Понякога ги зървах от прозореца да тичат из градината или да ги качват във файтон пред имението им. Веднъж ми се стори, че едната ме поглежда, но дори да ме видя, този път нямаше усмивки, а само сянка от изражението на бавачката й, сякаш неодобрението към мен се предаваше като мистично познание.

И така, от едната ни страна живееха Досънови — загадъчните подскачащи момиченца с плитки, а от другата страна бяха Баретови. Семейството имаше осем деца — момичета и момичета, но рядко виждах и тях. Както в случая с Досънови, зървах ги само когато се качват в каляски или отдалеч на поляните. Един ден обаче, малко преди осмия ми рожден ден, бях в градината, обикалях край високата ограда и ронех с пръчка старите червени тухли. От време на време спирах, обръщах някой камък с пръчката и оглеждах насекомите, които побягваха от убежището си — мокрици, стоножки, червеи се извиваха, сякаш да протегнат дългите си тела. Лека-полека стигнах до вратата, която отвеждаше към пътека между нашия дом и къщата на Баретови.

Тежката порта беше залостена с огромно ръждясало парче метал, което изглеждаше недокосвано от години. Аз го огледах, претегляйки го в ръка, и в същия момент чух настойчив момчешки шепот.

— Ей, ти! Вярно ли е това, което говорят за баща ти?

Гласът долиташе от другата страна на портата, макар да го разбрах едва след миг-два — мигове, през които се вкамених, стъписан и уплашен. После подскочих от страх, когато зърнах през пролуката на вратата да наднича ококорено око. Гласът повтори въпроса:

— Хайде, ще ме извикат всеки момент. Вярно ли е това, което казват за баща ти?

Успокоих се и приближих лице към пролуката.

— Кой си ти? — попитах.

— Том. Живея в съседната къща.

Знаех, че Том е най-малкият от децата на Баретови, горе-долу на моята възраст. Бях чувал да го викат.

— Ти кой си? — попита Том. — Така де, как се казваш?

— Хайтам — отвърнах и се почудих дали Том е новият ми приятел.

Ако не друго, окото му изглеждаше дружелюбно.

— Странно име.

— Арабско е. Означава „млад орел“.

— А, ясно!

— Кое е ясно?

— О, не знам. Просто се връзва с историята. И си само един, нали?

— Имам сестра — отвърнах. — И майка и баща.

— Малко семейство.

Кимнах.

— Виж — настоя той. — Вярно ли е, или не? Наистина ли баща ти е такъв, какъвто казват? И не смей да ме лъжеш, виждам ти очите. Веднага ще разбера, ако излъжеш.

— Няма. Но не знам какво казват „те“, нито кои са.

В този момент ме обзе странно и не съвсем приятно чувство — че някъде съществува представа за „нормалното“, а ние, семейство Кенуей, не отговаряме на критериите.

Навярно собственикът на окото долови нещо в гласа ми, защото добави припряно:

— Съжалявам, съжалявам, ако те обидих. Просто съм любопитен, това е. Носят се слухове и е много вълнуващо, ако са верни…

— Какви слухове?

— Ще ме помислиш за глупак.

Събрал смелост, аз приближих до пролуката и го погледнах — око срещу око.

— Какво казват хората за татко? — попитах.

Той примигна.

— Казват, че бил…

Ненадейно нещо прошумоля зад гърба му и чух гневен мъжки глас да вика:

— Томас!

Той се отдръпна уплашено от вратата.

— Съжалявам, братле — прошепна бързо, — трябва да тръгвам. Викат ме. Ще се видим пак, надявам се.

Том изчезна, а аз останах да се чудя за какво намекваше. Какви слухове? Какво говореха хората за нас, за нашето малко семейство?

След малко се сетих, че и аз трябва да вървя — наближаваше пладне, а по пладне се учех да се дуелирам.

7 декември 1735 година

I

Чувствам се невидим, приклещен в ничията земя между миналото и бъдещето. Възрастните около мен разговарят напрегнато. Лицата им са изпити, а дамите плачат. Поддържат огъня в камините, разбира се, но къщата е празна, с изключение на малкото, които останахме, и вещите, които успяхме да спасим от изгорялото имение, и мястото непрекъснато е студено. Навън вали сняг, а вътре цари тъга, която смразява до кости.

Основното ми занимание е дневникът и се надявах досега да съм разказал историята си, но явно тя е по-изпъстрена с преживелици, отколкото предвиждах, а, разбира се, занимаваха ме и други важни въпроси. Погребения. Днес е ред на Едит.

— Сигурен ли сте, господин Хайтам? — попита ме Бети с набраздено от загриженост чело и изморени очи.

От години, откакто се помня, тя помагаше на Едит. Сега скърби като мен.

— Да — отвърнах, облечен във вечния си костюм, днес с черна вратовръзка.

Едит бе сам-самичка на този свят и за помена — шунка, джинджифилова бира и кейк — под стълбището се събрахме само ние, оцелелите членове на семейство Кенуей, и прислугата. После мъжете от погребалната компания, вече подпийнали, натовариха тялото й в катафалката и поеха към параклиса. Ние ги последвахме с траурни каляски. Побрахме се в две. След това се върнах в стаята си, за да продължа да пиша.

II

Няколко дни след като разговарях с окото на Том Барет, чутото все още ме глождеше. Затова една сутрин, когато с Джени останахме сами в дневната, реших да я попитам.

Джени… Бях на осем, а тя на двайсет и една. Бях толкова близък с нея, колкото с мъжа, който доставяше въглищата. По-малко всъщност, като се замисля, защото мъжът, който докарваше въглищата, обичаше да се смее като мен, докато Джени почти не се усмихваше, камо ли да се смее.

Тя имаше блестяща черна коса, очите й бяха тъмни и… „сънливи“ според мен, макар някои да ги описваха като „загадъчни“, а един обожател дори заяви, че са „мечтателни“, каквото и да означава това. Външността на Джени бе честа тема за разговор. Тя беше истинска красавица, или поне така казваха.

Аз обаче я виждах другояче. За мен тя беше само Джени, която толкова пъти отказваше да си играе с мен, че отдавна се бях отказал да я моля; която винаги си представям седнала в стол с висока облегалка, приведена над гоблена или бродерията — каквото там се прави с игла и конец. И намръщена. Загадъчният поглед, който се привиждаше на обожателите й? Аз го наричам сърдит.

Макар да се разминавахме обаче кажи-речи като случайни гости в един и същи живот, като кораби, попаднали в едно и също пристанище, ние имахме един и същи баща. А Джени, понеже беше дванайсет години по-голяма, знаеше за него повече от мен. И въпреки че от години слушах, че съм прекалено малък да разбера или твърде глупав да разбера; а веднъж дори и прекалено нисък да разбера, каквото и да означаваше това — аз се опитвах да я заговарям. Не знам защо, понеже, както казах, винаги се оказвах недостоен за вниманието й. За да я ядосам вероятно. Но в този случай няколко дни след разговора с окото на Том я заговорих, защото наистина исках да проумея какво е имал предвид синът на Баретови.

— Какво говорят хората за нас? — попитах я.

Тя въздъхна театрално и вдигна поглед от гоблена.

— Какво намекваш, дребосък? — попита.

— Нищо. Просто се интересувам какво говорят хората за нас.

— Слуховете ли имаш предвид?

— Наричай го както щеш.

— Откога се интересуваш от слухове? Не си ли прекалено…

— Интересувам се — прекъснах я, преди да ме скастри, че съм прекалено малък, прекалено глупав или прекалено нисък.

— Нима? Защо?

— Някой ми каза нещо, затова.

Тя остави гоблена върху табуретката до крака си и сви устни.

— Кой? Кой ти го каза и какво ти каза?

— Едно момче пред портата в градината. Каза, че семейството ни е странно, а татко бил…

— Какво?

— Не разбрах.

Тя се усмихна и взе отново гоблена.

— Но се замисли, така ли?

— Ти не би ли се замислила?

— Вече знам всичко, което трябва да знам — отвърна високомерно тя. — И не давам пукнат грош какво говорят за нас съседите.

— Кажи ми тогава. Какво е правел татко, преди да се родя?

Джени се усмихваше понякога. Усмихваше се, когато надделяваше над някого, когато държеше някого в ръцете си — особено ако този някой бях аз.

— Ще разбереш — отговори тя.

— Кога?

— Когато му дойде времето. Все пак си момче. Негов наследник.

Настана дълго мълчание.

— Наследник? — попитах накрая. — А ти? Каква е разликата?

Тя въздъхна.

— В момента не е голяма, макар че теб те учат да боравиш с оръжия, а мен не.

— Така ли?

Знаех отговора, разбира се. Вече се бях питал защо аз се уча да се бия със сабя, а тя — да шие.

— Да, Хайтам. Никое дете не изучава изкуството да се сражава, поне не в Блумсбъри, а сигурно и в цял Лондон. Никое, освен теб. Не са ли те предупреждавали?

— Да са ме предупреждавали?

— Да не казваш нищо.

— Да, но…

Е, не се ли чудиш защо не бива да казваш нищо?

Вероятно съм се чудил. Навярно съм се досещал от самото начало. Не отговорих.

— Скоро ще разбереш какво те очаква — каза тя. — Животът ни е предначертан, не бой се.

— Какво е твоето бъдеще тогава?

Тя изсумтя презрително.

— „Какво“ е грешен въпрос. По-точен е „кой“. — В гласа й долових нотка, която разбрах едва по-късно, и я погледнах безмълвно. Съзнавах, че продължа ли да разпитвам, рискувам да усетя върха на иглата й.

След малко оставих книгата, която четях, и излязох от дневната е усещането, че макар да не съм научил почти нищо за татко и за семейството си, съм научил нещо за Джени — защо не се усмихва, защо е толкова зле настроена към мен.

Защото бе видяла бъдещето. Бе видяла бъдещето и беше разбрала, че то облагодетелства мен не за друго, а понеже съм момче.

Би трябвало да ми дожалее за нея. Щеше да ми дожалее, ако не беше толкова намръщена.

Това, което бях разбрал обаче, придаде още по-силно очарование на уроците по сабя на следния ден. Никой друг не изучаваше изкуството на фехтовката, освен мен. Ненадейно се почувствах, сякаш вкусвам забранен плод, още по-сочен, понеже татко ме обучаваше. Ако Джени бе права и ме подготвяха за някакво призвание, както подготвяха другите момчета за свещеници, за ковачи, касапи или дърводелци, аз не възразявах. Устройваше ме. Татко бе моят кумир. Мисълта, че той ми предава познанията си, бе успокоителна и същевременно вълнуваща.

И разбира се, познанията включваха уроци по фехтовка. За какво повече би могло да мечтае момче на моята възраст? Хвърляйки поглед назад, разбирам, че от онзи ден аз станах по-усърден и по-ентусиазиран ученик. Всеки ден — следобед или след вечеря — в зависимост от графика на татко ние отивахме в „стаята за тренировки“, както я наричахме, макар всъщност да беше игрален салон. Там шлифовах уменията си да се сражавам със сабя.

Не съм тренирал, откакто ни нападнаха. Сърце не ми дава да хвана сабята, но знам, че когато най-сетне събера сили, ще си представя тази стая с тъмни стени, облицовани с дъбова ламперия, рафтовете с книги и покритата с платнище билярдна маса, отместена, за да освободи място. А в стаята — татко, със светнали очи, проницателни, но добри, винаги усмихнат, винаги готов да ме насърчи. Блокирай, парирай, движи краката, пази равновесие, наблюдавай, предвиждай. Повтаряше тези думи като мантра. Понякога не изричаше нищо друго до края на урока, освен тези команди, кимайки, щом се справех добре, и клатейки глава, когато грешах. От време на време спираше, отмяташе косата си от челото и заставаше зад мен да нагласи краката и ръцете ми.

За мен това са — или бяха — декорите и звуците на обучението по фехтовка: рафтовете с книги, билярдната маса, мантрите на татко и звънтенето… на дърво.

Дърво.

Да, дърво.

Използвахме дървени мечове, за мое огорчение. Стоманата ще се появи по-късно, казваше татко, когато недоволствах.

III

Сутринта на рождения ми ден Едит бе извънредно мила с мен, а мама се погрижи да ми сервират любимата закуска — сардини с горчица, пресен хляб със сладко от череши, направено от плодовете в градината ни. Забелязах колко отвисоко ме гледа Джени как преглъщам лакомо, но не се смутих. След разговора ни в дневната влиянието й над мен, незначително и без друго, се бе стопило съвсем. Преди него подигравките й понякога ме обиждаха. Преди бих се почувствал малко глупаво и неловко, но не и сега. Като се вглеждам в миналото, се питам дали моят осми рожден ден не е денят, когато започнах да се превръщам от момче в мъж.

И така, аз не обръщах никакво внимание на присвитите устни на Джени, нито на грухтенето, с което ме имитираше тайничко. Виждах единствено мама и татко, които гледаха само мен. Разбирах от жестовете им — миниатюрни родителски знаци, които бях опознавал с течение на времето — че предстоят още изненади за рождения ми ден. Излязох прав. Когато закусихме, татко обяви, че надвечер ще отидем в сладкарница „Уайтс Чоклет Хаус“ на Честърфийлд Стрийт, където горещият шоколад се приготвя от твърди блокчета какао, внесени от Испания.

По-късно същия ден Едит и Бети се засуетиха около мен да ме облекат в най-хубавия ми костюм. После четиримата се качихме във файтона, спрял пред къщата. Аз погледнах скришом към прозорците на съседите ни, питайки се дали момичетата на Досънови или Том и братята му са залепили лица о стъклата. Надявах се. Надявах се да ме видят сега. Да ни видят и да си помислят: „Кенуей излизат на вечеря като нормално семейство“.

IV

Честърфийлд Стрийт бе оживена. Успяхме да спрем точно пред „Уайтс“, отвориха ни вратата, проправихме си път през гъмжилото и влязохме бързо в сладкарницата.

По краткия път от файтона до сладкарницата аз се озърнах наляво и надясно и видях нещичко от суровия лондонски свят — мъртво куче в канавката, бездомник, подпрян на парапета, цветари, просяци, пияници, улични хлапета, шляпащи в кална локва.

В сладкарницата ни посрещна натрапчива миризма на цигари, джинджифилова бира, парфюм и разбира се, шоколад, както и хор от гръмки гласове и пиано. Клиентите разговаряха на висок глас, надвесени над игралните маси. Мъжете отпиваха бира от огромни халби; жените също. Някои пиеха какао и похапваха сладкиши. Всички изглеждаха развълнувани.

Погледнах татко, който се бе заковал на място, и усетих, че се чувства неловко. За миг се притесних, да не би да се обърне и да си тръгне, но зърнах един джентълмен да ни маха с бастуна си. По-млад от татко, с ведра усмивка и весели пламъчета в очите, видни дори от другия край на стаята, той се опитваше да привлече вниманието ни. Най-сетне татко му махна благодарно и ни поведе към него, провирайки се през тесните пространства между масите, настъпвайки кучета и дори едно-две деца, щуращи се край гуляйджиите вероятно с надеждата нещо да падне от игралните маси — парче сладкиш или монета.

Стигнахме до джентълмена с бастуна. За разлика от татко, чиято коса бе хлабаво завързана на опашка на тила, той носеше бяла бухнала перука, прибрана отзад с черна копринена кърпа, и яркочервен редингот. Кимна на татко, обърна се към мен и ме поздрави с пресилен поклон:

— Добър вечер, млади господине. Честит рожден ден. Припомнете ми, моля, на колко станахте, сър? Личи си, че възмъжавате бързо. Единайсет? Дванайсет може би?

При тези думи той погледна над рамото ми със закачлива усмивка и мама и татко се разсмяха одобрително.

— На осем съм, сър — отвърнах и се изпъчих гордо, докато татко ми представи джентълмена.

Казваше се Реджиналд Бърч, един от старшите брокери в компанията му за недвижима собственост. Господин Бърч заяви, че е очарован да се запознае с мен, а после поздрави мама с дълбок поклон, целувайки й ръка.

После насочи вниманието си към Джени — улови ръката й, наведе глава и притисна устни към нея. Знаех достатъчно, за да се досетя, че я ухажва, и погледнах към татко, очаквайки да се намеси.

Татко и мама обаче изглеждаха очаровани, макар лицето на Джени да остана каменно. Изражението й не се промени, когато ни поведоха към частната зала в дъното на сладкарницата и ни настаниха — Джени и господин Бърч един до друг — а персоналът на „Уайтс“ се засуети около нас.

Ако питаха мен, щях да стоя там цяла нощ — да пия горещ шоколад и да похапвам от сладкишите, с които бе отрупана масата. Татко и господин Бърч явно се наслаждаваха на бирата. Затова в крайна сметка мама настоя да си тръгваме — преди да призлее на мен или на тях — и ние излязохме на тъмната улица, която се бе оживила още повече.

За миг глъчката и миризмата ме дезориентираха. Джени сбърчи нос, а по лицето на мама пробяга сянка на безпокойство. Татко инстинктивно застана по-близо до нас, сякаш да ни предпази от врявата.

Мръсна ръка се протегна пред лицето ми и аз вдигнах очи към просяка, мълчаливо умоляващ за монета с широки жални очи със снежнобели орбити, изпъкващи на фона на мръсното му лице и коса. Цветарка се опита да се шмугне край татко, за да се добере до Джени, и изохка разгневено, когато господин Бърч й препречи пътя с бастуна си. Някой ме бутна и видях как две улични хлапета протягат длани към нас.

После мама извика, защото един мъж — дрипав и мръсен — се втурна към нас, оголил зъби и протегнал ръце да сграбчи огърлицата й.

В следващата секунда разбрах на какво се дължи странното подрънкване на бастуна на татко. Той се извъртя да защити мама и от вътрешността на бастуна изскочи острие. Татко се озова светкавично пред мама, но преди оръжието му да излезе изцяло от ножницата, явно размисли — вероятно забелязал, че крадецът е невъоръжен — и го прибра обратно с глухо изщракване. Бастунът стана отново дървена пръчка и той отблъсна с нея ръката на крадеца.

Мъжът изпищя от болка и изненада и отстъпи назад. Налетя право върху господин Бърч, който го повали на улицата и скочи върху него, притиснал с коляно гърдите му и опрял кама в гърлото му. Аз затаих дъх.

Видях как мама се ококорва зад рамото на татко.

— Реджиналд! — извика татко. — Спри!

— Той се опита да те ограби, Едуард — каза господин Бърч, без да се обръща.

Крадецът изхленчи. Жилите по ръката на господин Бърч изпъкнаха, а кокалчетата му побеляха върху дръжката на камата.

— Недей, Реджиналд — каза спокойно татко. — Не бива.

Прегръщаше мама, която бе заровила лице в гърдите му и хлипаше тихо. Джени стоеше от едната му страна, аз — от другата. Около нас се бе събрала тълпа — крадците и бандитите, които допреди малко ни възприемаха като плячка, спазваха почтителна дистанция. Почтителна заради страха дистанция.

— Недей, Реджиналд — повтори татко. — Прибери камата и го пусни.

— Не ме злепоставяй, Едуард — каза Бърч. — Всички ни гледат. И двамата знаем, че този тук трябва да си плати, ако не с живота си, то поне с няколко пръста.

Аз поех рязко дъх.

— Не! — нареди татко. — Няма да проливаме кръв, Реджиналд. Ще прекратя отношенията ни, ако не ме послушаш. — Множеството край нас бе притихнало. Чувах как крадецът стене и шепне: „Моля ви, сър, умолявам ви, сър…“. Ръцете му бяха приклещени зад гърба, краката му ритаха и се плъзгаха безпомощно по калните павета.

Най-сетне господин Бърч сякаш се смили и отдръпна камата, оставяйки червена драскотина върху гърлото на мъжа. Изправи се и го срита, а той скочи на четири крака, без да чака второ подканване, и хукна по улицата, благодарен, че е жив.

Кочияшът ни си бе възвърнал самообладанието и стоеше до вратата на файтона, махайки ни да се качваме.

Татко и господин Бърч се гледаха втренчено. Мама ме поведе към файтона, но аз забелязах гневните искри в очите на господин Бърч. Видях и колко спокойно го погледна татко и му протегна ръка с думите:

— Благодаря, Реджиналд. От името на всички нас ти благодаря за проявения разум.

Мама ме побутна по гърба да се качвам във файтона и аз се извърнах към татко. Той продължаваше да стои с протегната ръка, а господин Бърч го изпепеляваше с поглед, отказвайки да приеме предложението за помирение.

После, точно когато сядах във файтона, видях как господин Бърч пое ръката на татко, а гневният му поглед се превърна в усмивка — леко смутена, сякаш едва сега се е опомнил. След като си стиснаха ръцете, татко възнагради господин Бърч с краткото кимване, което познавах добре. То означаваше, че всичко е наред. Означаваше, че повече думи не са необходими.

V

Върнахме се у дома на Куин Ане Скуеър, където залостихме вратата и прогонихме миризмата на пушек, коне и конски тор. Аз казах на мама и татко колко хубава е била вечерта, благодарих им и ги уверих, че произшествието на улицата не е помрачило празника ми, а тайничко си мислех, че дори е било най-интересната част.

Оказа се обаче, че вечерта не е приключила, защото щом понечих да тръгна по стълбите, татко ми махна да го последвам. Поведе ме към игралната стая, където запали парафинова лампа.

— Значи си доволен, Хайтам?

— Много доволен, сър — кимнах.

— Как намираш господин Бърч?

— Много ми допадна, сър.

Татко се подсмихна.

— Реджиналд умее да създава добро впечатление с външен вид, маниери и красноречие. Не е като някои, които спазват етикецията само когато ги устройва. Той е мъж на честта.

— Да, сър — съгласих се аз, но явно гласът ми издаде колебанието, което изпитвах, защото татко ме погледна втренчено.

— А! — възкликна. — Имаш предвид случилото се след това?

— Да, сър.

— Е? Какво мислиш?

Той ме подкани да приближа до един от рафтовете с книги. Явно искаше да застана по-близо до светлината, за да вижда по-добре лицето ми. Пламъкът на лампата изостряше чертите му, а тъмната му коса блестеше. Очите му бяха благи както винаги, но ме наблюдаваха зорко. Забелязах един от белезите му, който изпъкваше по-ярко, огрян от пламъка на лампата.

— Беше вълнуващо, сър — отвърнах, добавяйки бързо: — Но се притесних за мама. Когато я спасихте, бяхте по-бърз от стрела. Не съм виждал по-светкавична реакция.

Той се засмя.

— Любовта действа така на мъжете. Ще го разбереш някой ден. А какво мислиш за господин Бърч? Как ти се стори неговата реакция, Хайтам?

— Сър?

— Господин Бърч се канеше да накаже сурово крадеца, Хайтам. Мислиш ли, че беше заслужено?

Не отговорих веднага. Четях по погледа на татко — проницателен и съсредоточен — че е важно какво ще кажа.

В разгара на събитията, предполагам, за миг си бях помислил, че крадецът заслужава да го застигне тежко възмездие. Макар и мимолетно, някакъв първичен инстинкт ми бе нашепнал, че той трябва да страда, задето е нападнал мама. Сега обаче, в меката светлина на лампата и под благия поглед на татко, се почувствах другояче.

— Отговори ми честно, Хайтам — подтикна ме той, сякаш прочел мислите ми. — Реджиналд има изострено чувство за справедливост. Справедливост, както я разбира той. Според Стария завет. Око за око. Как мислиш ти?

— Отначало усетих желание за мъст, сър. Но то отмина бързо и се зарадвах, че пощадихте мъжа.

Татко се усмихна и кимна. После се обърна рязко към библиотеката, побутна една книга и част от рафта се отмести и разкри тайник. Сърцето ми подскочи, когато извади нещо от него — кутия. Подаде ми я и ми кимна да я отворя.

— Подарък за рождения ден, Хайтам.

Аз коленичих и оставих кутията върху пода; отворих я и под капака видях кожен колан. Извадих го бързо, защото знаех, че под него ще намеря оръжие, но не дървена играчка, а блестяща стоманена сабя с красива дръжка. Беше къса сабя и срам не срам, ще призная, че изпитах известно разочарование, но тутакси разбрах колко е изящна. Моята сабя. Веднага реших, че никога няма да се разделям с нея, и вече посягах към колана, когато татко ме спря.

— Не, Хайтам. Ще остане тук и няма да се изважда, нито да се използва без мое разрешение. Ясно?

Той взе сабята и я прибра в кутията. Сложи колана отгоре й и затвори капака.

— Скоро ще започнеш да се обучаваш с нея — продължи. — Предстои ти да научиш още много, Хайтам, не само за стоманата, която държиш в ръцете си, но и за стоманата в сърцето си.

— Да, татко — казах аз, опитвайки се да скрия объркването и разочарованието, което изпитвах.

Гледах го как се обръща и прибира кутията в тайника и ако се стремеше да скрие коя книга отваря сейфа, хмм… не успя. Беше Библията на крал Джеймс.

8 декември 1735 година

I

Днес погребаха двамата войници, които пазеха къщата ни. Доколкото знам, татковият иконом господин Дигуид присъства на погребението на капитана, чието име така и не научих, но никой от семейството ни не отиде на погребението на втория войник. В момента сме потънали в толкова скръб и траур, че за повече нямаме сили, колкото и жестоко да звучи.

II

След осмия ми рожден ден господин Бърч започна да ни гостува често. Извеждаше Джени на разходка или из града с файтона си, седеше в дневната, отпиваше чай или шери и забавляваше жените е разкази за войнишкия си живот или разговаряше с татко. Всички разбираха, че иска да се ожени за Джени и има благословията на татко. Говореха обаче, че е помолил да отложат венчавката, защото иска да осигури на Джени благоденствието, което заслужава, и смята да купи имение в Саутуърк, за да живее съпругата му, както се полага.

Мама и татко бяха доволни, разбира се. Джени — не толкова. Понякога я виждах със зачервени очи или да излиза бързо от някоя стая с гневен вик, или притиснала устни с длан, едва удържайки сълзите си. Неведнъж чувах татко да казва: „Ще се вразуми“, а един път ме погледна и подбели очи.

Докато тя вехнеше под бремето на своето бъдеще, аз ликувах, предвкусвайки моето. Безграничната обич, която изпитвах към татко, заплашваше да ме заслепи; бях не само привързан към него, боготворях го. Понякога се чувствах така, сякаш с него споделяме тайна, неведома за останалия свят. Той често ме питаше например какво научавам от учителите си, изслушваше ме съсредоточено и после ме питаше: „Защо?“. Каквото и да ме попиташе — за религията, за етиката или за морала — веднага разбираше кога му отговарям механично с наизустени фрази, и казваше: „Добре, току-що научих какво мисли господин Флейлинг“, или „Знаем какво смята древният автор. Но какво усещаш тук, Хайтам?“. И ме потупваше по гърдите.

Сега разбирам какво е целял. Старият господин Флейлинг ми преподаваше факти и аксиоми; татко ме поощряваше да ги подлагам на съмнение. Откъде извираха познанията, които ми преподаваше господин Флейлинг? Кой бе държал перото и защо да му се доверявам?

Татко казваше често: „За да виждаме различно, първо трябва да мислим различно“. Звучи глупаво и вие сигурно ще се разсмеете; нищо чудно след време и на мен да ми се стори смешно, ала понякога сякаш наистина усещах как мозъкът ми се разширява, за да види света като татко. Неговият светоглед бе неповторим; той сякаш се стремеше да достигне сърцевината на истината.

Аз, разбира се, поставях под съмнение наученото от господин Флейлинг. Дори го предизвиках един ден, когато изучавахме Светото писание, и той ме перна с бастуна си по кокалчетата, обещавайки ми да осведоми татко. Спази обещанието си. Татко ме отведе в кабинета си, затвори вратата, усмихна се широко и потупа брадичка.

— Понякога, Хайтам, е по-добре да не споделяш разсъжденията си. Да ги пазиш, без да ги потулваш.

Послушах го. И открих, че наблюдавам хората край мен, мъчейки се да надникна в тях и да разгадая как гледат на света — като господин Флейлинг или като татко.

Сега, пишейки тези думи, осъзнавам колко съм се надскачал; чувствах се по-зрял, надраснал годините си — прекалено самонадеяна мисъл за осемгодишен, за деветгодишен, дори се десетгодишен. Навярно наистина съм се надценявал, смятал съм се за малкия господар на големия дом. Когато навърших девет, татко ми подари лък и стрела за рождения ден и упражнявайки се да стрелям в двора, аз си представях как момичетата на Досънови или децата на Баретови ме наблюдават през прозорците.

Беше изминала повече от година, откакто говорих с Том през портата, но понякога се помайвах край нея, надявайки се да го срещна отново. Татко обсъждаше охотно всички теми, с изключение на миналото си. Никога не разказваше за живота си преди Лондон, нито за майката на Джени, и аз се надявах Том да ме осветли. И естествено, исках да имам приятел. Не родител, бавачка, учител или ментор — от тях имах достатъчно. Исках истински приятел. И копнеех да е Том.

Вече е невъзможно, разбира се.

Утре го погребват.

9 декември 1735 година

I

Господин Дигуид дойде при мен тази сутрин. Почука, почака да го поканя и после се приведе, за да влезе в стаята, защото господин Дигуид, освен че е плешив, с изпъкнали очи и осеяни с вени клепки, е висок и кльощав, а вратите в имението са по-ниски, отколкото бяха у дома. Икономът се движеше прегърбен и походката му подсилваше впечатлението, че тук се чувства неудобно, като риба на сухо. Работеше при татко, откакто се помнех, откакто семейство Кенуей се установило в Лондон, и като всички нас, дори повече от всички нас, се бе сраснал с Куин Ане Скуеър. Страданието му се допълваше от чувство за вина, че в нощта на нападението не е бил вкъщи, а в Херефордшър. С кочияша бяха заминали по работа и се върнаха на другата сутрин.

— Надявам се да ми простите, господин Хайтам — каза ми той по-късно с бледо и изпито лице.

— Разбира се, Дигуид — отвърнах аз и не знаех какво още да кажа. Не се чувствам удобно да изричам фамилното му име; някак си ми нагарча в устата. Затова добавих само: — Благодаря.

Тази сутрин мъртвешкото му лице изглеждаше също толкова посърнало и аз разбрах, че не ми носи добри новини.

— Господин Хайтам — подхвана той.

— Да… Дигуид?

— Много съжалявам, господин Хайтам, но от Куин Ане Скуеър пристигна съобщение. Баретови не искат никой от семейство Кенуей да присъства на погребението на младия господин Томас. Изрично настояват да не ги безпокоим.

— Благодаря, Дигуид.

Той се поклони леко и тъжно и на излизане наведе глава, за да не се блъсне в ниската рамка на вратата.

Аз постоях малко, втренчен в празното пространство, докато Бети дойде да ми помогне да съблека погребалния костюм и да облека всекидневния.

II

Един следобед преди няколко седмици бях под стълбището и си играех в късия коридор, който отвеждаше от стаята на прислугата към залостената врата на килера, където се съхраняваха семейните ценности — сребърни прибори, виждащи бял свят само в редките случаи, когато мама и татко посрещаха гости, накитите на мама и някои книги, които татко смяташе за безценни, незаменими. Ключът за катинара на килера беше винаги у него. Виждал съм го да го поверява само на господин Дигуид, и то за кратко.

Обичах да играя в коридора, защото тук рядко се мяркаше някой — тоест не ме безпокояха бавачки с нареждания да стана от мръсния под, защото ще си протъркам панталоните на коленете. Нямаше добронамерени прислужници, които да ме заговарят любезно и да ме разпитват за уроците ми и за несъществуващите ми приятели. Нямаше опасност да се натъкна и на мама и татко, които да ми кажат да стана от мръсния под, за да не си протъркам панталоните, а после да ме заразпитват за уроците ми и за несъществуващите ми приятели. Или още по-зле — на Джени, която да ме изгледа презрително и ако играя с войничета, да се опита да ги срита.

Не, коридорът пред заключения килер беше едно от малкото места на Куин Ане Скуеър, където е право можех да се надявам да избегна всичко гореизброено. Затова се усамотявах там, когато не исках да ме безпокоят.

В този случай обаче ме издебна неподозирана опасност в лицето на господин Бърч, появил се точно когато започвах да подреждам войските си. Носех си фенер и го бях оставил на каменния под до мен. Пламъкът му подскочи от въздуха, нахлул през отворената врата. От мястото, където седях, виждах ръба на редингота на господин Бърчи и края на бастуна му. Вдигнах очи, срещнах погледа му и се запитах дали и в неговия бастун е скрито острие и дали потраква като татковото.

— Господин Хайтам, надявах се да си тук — усмихна се той. — Питах се дали си зает?

Аз се изправих бързо на крака.

— Играя си, сър — отвърнах припряно. — Случило ли се е нещо?

— О, не — засмя се той. — Не искам да ти пилея времето за игра, но се надявах да обсъдим един въпрос.

— Разбира се — кимнах аз и сърцето ми се сви в очакване на поредната лавина от въпроси, засягащи аритметичните ми умения. Да, обичам да решавам задачи. Да, обичам да пиша съчинения. Да, надявам се някой ден да стана умен като баща си. Да, надявам се един ден да тръгна по стъпките му.

Господин Бърч обаче махна с ръка, подканвайки ме да продължавам да играя, и дори остави бастуна и повдигна крачолите на панталоните си, за да клекне до мен.

— Какво имаме тук? — попита, сочейки дребните тенекиени фигурки.

— Просто игра, сър.

— Това са твоите войници, нали? Кой е командирът?

— Няма командир, сър — отвърнах.

Той се позасмя.

— Войниците ти се нуждаят от пълководец, Хайтам. Иначе кой ще им посочва най-добрата стратегия? Кой ще следи да спазват дисциплината и да не се отклоняват от целта?

— Не знам, сър.

— Ето — посочи господин Бърч. Пресегна се, извади един миниатюрен тенекиен войник от купчината и го изправи. — Да назначим ли този джентълмен за командир?

— Щом ви харесва, сър.

— Младежо — усмихна се господин Бърч, — това е твоята игра. Аз съм само натрапник, който се надява да му покажеш как се играе.

— Да, сър, при тези обстоятелства съм съгласен да назначим този войник за командир.

Внезапно вратата на коридора се отвори отново и аз вдигнах очи. Този път влезе господин Дигуид. В мъждукащата светлина забелязах как с господин Бърч се спогледаха.

— Може ли да почака въпросът ти, Дигуид? — попита безцеремонно господин Бърч.

— Разбира се, сър — отвърна господин Дигуид, поклони се, излезе и затвори вратата.

— Много добре — продължи господин Бърч, съсредоточен отново върху играта. — Този джентълмен ще предвожда отряда си, ще вдъхновява войниците си за велики подвизи, ще им дава пример за добродетелност и ще ги обучава на порядъчност, дисциплина и преданост. Нали, господин Хайтам?

— Да, сър — отвърнах послушно.

— Има и друго, господин Хайтам — продължи господин Бърч, взе още един тенекиен войник от купчината и го постави до командира. — Пълководците се нуждаят от доверени лейтенанти, нали?

— Да, сър — съгласих се аз. Настъпи дълго мълчание, по време на което наблюдавах как господин Бърч строява извънредно внимателно двама лейтенанти до командира. Тишината ставаше все по-неловка и накрая аз попитах, по-скоро за да я наруша, отколкото от желание да обсъждам неизбежното: — Сър, за сестра ми ли искахте да говорим?

— Четеш ми мислите, млади господине! — засмя се господин Бърч. — Баща ти е добър учител. Виждам, че те е научил да разпознаваш коварството. Освен всичко друго, разбира се.

Не бях сигурен какво точно има предвид и замълчах.

— Как вървят уроците по сабя? — попита господин Бърч.

— Много добре, сър. Напредвам с всеки изминал ден. Така казва татко — отвърнах гордо.

— Отлично, отлично. А обяснявал ли ти е баща ти целта на обучението? — поинтересува се той.

— Татко казва, че истинското ми обучение ще започне, когато навърша десет години — отговорих.

— Питам се какво ли ще научиш тогава — сбърчи чело господин Бърч. — Наистина ли не знаеш? Никаква представа ли нямаш?

— Не, сър. Знам само, че ще ми покаже път, който да следвам. Кредо.

— Ясно, ясно. Колко вълнуващо! Но никога не ти е обяснявал нищо за това кредо?

— Не, сър.

Забележително! Обзалагам се, че изгаряш от нетърпение. А дал ли ти е баща ти истинска сабя, с която да се упражняваш, или още използваш дървени тояги?

Настръхнах.

— Имам сабя, сър.

— Ще ми я покажеш ли?

— Пази се в игралната стая, сър. В тайник, до който само аз и татко имаме достъп.

— Само ти и баща ти? Искаш да кажеш, че и ти го отваряш?

Изчервих се, благодарен, че в приглушената светлина в коридора господин Бърч няма да забележи смущението ми.

— Искам да кажа, че знам къде е сабята, сър, а не че знам как да я взема — уточних.

— Разбирам — усмихна се господин Бърч. — Тайник, а? Зад рафтовете с книги?

Лицето ми явно ме издаде. Той се засмя.

— Не бой се, ще опазя тайната ти.

Погледнах го.

— Благодаря, сър.

— Няма защо.

Той стана, взе бастуна си, изтупа прахоляка — истински или въображаем — от панталоните си и се запъти към вратата.

— А сестра ми, сър? Нищо не ме попитахте за нея.

Той спря, позасмя се тихо и ме погали по главата, разчорляйки косата ми. Хареса ми. Сигурно защото и татко често правеше така.

— Не е необходимо. Ти ми каза всичко, което исках да разбера, господин Хайтам. Знаеш за красивата Дженифър по-малко и от мен, а вероятно така е редно. Жените трябва да остават загадка за нас, нали, господин Хайтам?

Нямах ни най-малка представа за какво говори, но все пак се усмихнах, а после въздъхнах облекчено, когато коридорът отново опустя.

III

Скоро след този разговор с господин Бърч на път за спалнята си минавах край кабинета на татко и чух разгорещени гласове — татковия и на господин Бърч.

За да не ме забележат, потърсих укритие по-далеч от вратата, откъдето обаче не чувах думите им. Но след минута се поздравих за благоразумието, защото вратата се отвори рязко и господин Бърч излезе с бърза крачка. Беше ядосан — гневът се четеше ясно по цвета на лицето му и в разискрените му очи — но щом ме видя, се поопомни.

— Опитах се, господин Хайтам — рече припряно и започна да се закопчава палтото. — Опитах се да го предупредя.

При тези думи той си сложи шапката и излезе. Татко се появи на прага на кабинета и го изпрати с гневен поглед. Срещата им очевидно не бе протекла гладко, но аз не се месех в делата на възрастните и скоро забравих разпрата.

Имах си свои грижи.

След няколко дни обаче ни нападнаха.

IV

Беше нощта преди рождения ми ден. Нападението имам предвид. Бях буден, сигурно защото се вълнувах предпразнично, но и защото често, след като Едит излезеше от стаята, ставах и сядах пред перваза на прозореца да погледам навън. Виждах котки, кучета и дори лисици да прекосяват огряната от луната трева. Или ако не наблюдавах животните, просто съзерцавах нощта, луната, воднистосивия цвят, който тя придаваше на поляните и дърветата. Отначало помислих, че в далечината блещукат светулки. Знаех какво са и че летят на рояци и излъчват бледо сияние, но никога не бях ги виждал. Скоро обаче осъзнах, че светлината не е бледо сияние, а ту угасва, ту пламва. Беше сигнал.

Дъхът ми заседна в гърлото. Сигналът сякаш идваше откъм дървената порта в стената, където бях видял Том онзи ден, и веднага реших, че ми дава знак. Сега ми се струва странно, но нито за миг не предположих, че сигналът е предназначен за другиго. Бързах да си навлека панталоните, да си запаша нощната риза в тях и да си закача тирантите. Облякох си и палтото. Мислех само какво чудесно приключение ми предстои.

Сега, разбира се, хвърляйки поглед назад, осъзнавам, че в съседната къща Том явно също е обичал да седи пред прозореца и да наблюдава нощния живот. И като мен сигурно е видял сигнала. Навярно го е осенила дори същата мисъл — че аз му давам знак. И в отговор е направил същото като мен — напуснал е наблюдателния си пост, надянал е връхна дреха и е тръгнал на разузнаване.

Две нови лица се бяха появили в къщата на Куин Ане Скуеър — бивши войници със строги изражения, наети от татко. Обясни, че са му необходими, защото е получил „информация“.

Само толкова. „Информация.“ Тогава се запитах — както се питам и сега — какво иска да каже и дали тази информация е свързана някак с разгорещения му спор с господин Бърч, който бях подочул. Рядко виждах войниците. Знаех, че единият дежури в дневната в предната част на къщата, а другият — до камината в стаята на прислужниците, явно за да пази килера със семейните ценности. Лесно избегнах и двамата, като се шмугнах под стълбището и се прокраднах в осветената от луната кухня, която за пръв път виждах толкова тъмна, толкова безлюдна и замряла.

И мразовита. От устата ми излизаха облачета пара и веднага се разтреперих, усетил колко по-студено е тук в сравнение с оскъдно — поне според мен — отоплената ми стая.

Близо до вратата имаше свещ и аз я запалих. Заслонил пламъка с длан, си осветявах пътя към двора пред конюшнята. И ако в кухнята ми се бе сторило студено, то навън… навън цареше такъв студ, сякаш светът беше станал чуплив като лед. Толкова студено беше, че затаих дъх и се замислих дали да продължа напред.

Един от конете изцвили, започна да рие с копита и незнайно защо шумът ме подтикна да изтичам на пръсти край кучешките колиби и да прекося сводестата порта на страничната ограда, отвеждаща към овощната градина. Прокраднах се край олиселите ябълкови дървета и излязох на моравата, представяйки си как през прозорците на къщата ме наблюдават лица — Едит, Бети, мама и татко се взират в мен и се питат защо не съм в стаята си, а се скитам като лунатик из двора. Не че се скитах като лунатик, разбира се, но това щяха да си кажат; така щеше да ме скастри Едит и така щеше да каже татко, когато ме наложи с пръчката за награда.

Но от къщата не долетя укоризнен вик. Аз стигнах външната ограда и се втурнах към портата. Още треперех, но и се питах развълнувано дали Том е донесъл лакомства за среднощен гуляй — шунка, кейк и бисквити. О, и топъл пунш нямаше да ни дойде зле…

Залая куче. Тач — ирландският сетер на татко, се обади от колибата си в двора на конюшнята. Замръзнах. Сниших се под голите, надвиснали почти до земята клони на плачещата върба, но лаят секна мигновено. По-късно, разбира се, осъзнах причината. Но в онзи момент не се замислих, защото не подозирах, че са прерязали гърлото на Тач. Сега смятаме, че нападателите са били петима, нахлули в дома ни с ками и саби. А през това време аз се криех в градината в блажено неведение.

Как бих могъл да се досетя? Бях глупаво момче, жадно за приключения и подвизи, да не споменаваме почерпката е шунка и кейк. Продължих край оградата, докато стигнах портата.

Която зееше отворена.

Какво бях очаквал? Да е затворена, предполагам, а Том да е от другата страна. Някой от нас да се покатери през оградата. Или да си побъбрим от двете страни на вратата. Ала тя беше отворена и ме обзе предчувствие, че нещо не е наред. Най-сетне ми хрумна, че сигналът, който бях видял от стаята си, навярно не е бил предназначен за мен.

— Том? — прошепнах.

Нито звук. Нощта бе притихнала — не се чуваха нито птици, нито животни, нищо. Вече поуплашен, понечих да се обърна и да се прибера в убежището на топлото си легло, но в този момент забелязах нещо. Крак. Надникнах през портата към пътеката, обляна в мръснобяла лунна светлина, която придаваше на всичко наоколо меко мътно сияние — включително на момчето, проснато на земята.

Полулегнало, полуседнало, подпряно от другата страна на оградата, облечено почти като мен — с панталони и нощна риза, но не препасана в колана като моята, а оплетена около краката, разперени под странен ъгъл върху отъпканата кал на пътеката.

Беше Том, разбира се. Том, чиито безжизнени очи се взираха сляпо към мен изпод периферията на шапката му, килната над челото. Том, е гърди, подгизнали от блесналата под лунната светлина кръв, струяща от дълбоката рана в гърлото му.

Зъбите ми затракаха. Чух хлипане и осъзнах, че аз плача. Десетки ужасени мисли се заблъскаха в главата ми.

После всичко се разви толкова бързо, че не помня точния ред на събитията. Смятам обаче, че първо издрънча счупено стъкло, а после се чу вик откъм къщата.

Бягай.

Срамувам се да призная, че гласовете, мислите, кръжащи в ума ми, изкрещяха в хор тази дума.

Бягай.

И аз им се подчиних. Побягнах. Само че не в посоката, накъдето ме пришпорваха. Дали се вслушвах в инстинктите си, както ме учеше татко, или ги пренебрегвах? Не знам. Знаех само, че макар с всяка фибра да копнеех да избягам от опасността, всъщност се втурнах право към нея.

Прекосих тичешком двора на конюшнята и влетях в кухнята, забелязвайки мимоходом, че вратата зее, увиснала върху пантите. От коридора долетя нов вик, видях кръв по пода на кухнята и тръгнах към стълбите, където се натъкнах на друго тяло. Беше един от войниците. Лежеше върху пода, стиснал корема си; клепките му пърхаха безумно, а от устните му се стичаше ручейче кръв.

Прескочих го и хукнах към стълбите с единствената мисъл да намеря родителите си. Преддверието беше тъмно, но изпълнено с крясъци, бързи стъпки и кълба дим. Опитах се да се ориентирам. Отгоре проехтя нов вик. Погледнах натам и различих танцуващи сенки и краткотраен проблясък на стомана в ръцете на един от нападателите. Срещу него на стълбищната площадка беше един от прислужниците на татко, но бледата светлина не ми позволи да видя докрай жестоката му участ. Чух я обаче, а краката ми усетиха влажното тупване на тялото му, което прелетя през парапета и се приземи недалеч от мен. Убиецът му изрева победоносно и изтрополи по коридора към спалните.

— Мамо! — изкрещях и се спуснах към стълбите в същия момент, когато вратата на стаята на родителите ми се отвори и татко излезе да посрещне неканения гостенин. Косата му беше разчорлена, носеше панталони, а тирантите бяха преметнати през голите му рамене. В едната си ръка държеше фенер, а в другата — сабята си.

— Хайтам! — изкрещя той, когато изкачих стълбите.

Нападателят беше между нас на площадката. Спря, погледна към мен и в светлината на татковия фенер го видях добре за пръв път. Носеше панталони, черен жакет от дебела кожа и маска, която закриваше само очите и носа му, сякаш е на бал. И сменяше посоката. Вместо да се насочи към татко, се втурна ухилен към мен.

— Хайтам! — изкрещя отново татко.

Отдалечи се от мама и се спусна след нападателя. Разстоянието между тях се скъси мигновено, но недостатъчно, и аз се обърнах, готов да побягна, но забелязах втори мъж пред стълбището да ми препречва пътя, вдигнал сабя. Беше облечен като първия, но имаше една разлика — ушите му бяха заострени и маската му придаваше вид на зловещ, уродлив господин Пънч. Застинах за миг, после се обърнах и видях, че ухиленият мъж се е счепкал с татко. Сабите им се сблъскаха. Татко бе оставил фенера и двамата се биеха в полумрака. Кратка яростна битка, придружена от стенания и звънтене на стомана. Дори изправен пред смъртна заплаха, ми се прииска да е достатъчно светло, за да наблюдавам как татко се сражава.

После схватката приключи и ухиленият убиец вече не се смееше; изпусна сабята, преметна се през парапета с писък и се просна на пода долу. Нападателят с щръкналите уши бе изкачил стълбите до средата, но явно размисли и се върна към входното антре.

Отдолу долетя крясък. През парапета зърнах трети мъж, също с маска, който извика остроухия и двамата изчезнаха под стълбищната площадка. Погледнах татко и в приглушената светлина забелязах как по лицето му пробягва сянка.

— Игралната зала — възкликна той.

И в следващия момент, преди мама или аз да успеем да го спрем, той прескочи парапета и се втурна към антрето долу.

— Едуард! — изпищя мама и вопълът й бе отглас на собствените ми мисли. Не! На единствената ми мисъл: „Той ни изоставя!“.

Защо ни изоставя?

С нощен халат, свлечен по раменете й, мама се втурна към мен с ужасено лице. Зад нея изскочи още един нападател, изкачил се по стълбището в далечния край на площадката. Той я настигна в същия момент, когато тя стигна до мен. Сграбчи я с една ръка, а с другата поднесе сабята пред гърлото й, готов да го пререже.

Аз дори не се замислих. Пресегнах се, взех сабята на мъртвия нападател, вдигнах я над главата си и с две ръце я забих в лицето му, преди да успее да нарани мама.

Прицелих се точно и върхът на острието се заби в окото на маската и потъна в него. Писъкът на мъжа процепи оглушително мрака; той се олюля назад със сабята, забита в главата му. После се стовари върху парапета, залитна, падна на колене и се строполи напред мъртъв, преди челото му да докосне пода.

Мама ме прегърна и зарови лице в гърдите ми. Аз я улових за ръка, взех сабята и я поведох надолу по стълбите. Колко пъти ми бе повтарял татко, когато тръгваше на работа: „Сега ти отговаряш за мама, Хайтам. Грижи се за нея, докато ме няма“. И аз се бях погрижил.

Слязохме по стълбите. Странна тишина бе надвиснала в къщата. Преддверието беше пусто и все още тъмно, макар и озарено от зловещо мъждукащо оранжево сияние. Димна пелена се стелеше над коридора, но аз видях телата. Тялото на нападателя, на прислужника, убит по-рано… И Едит, просната в локва кръв с прерязано гърло.

Мама също видя Едит, захлипа и се опита да ме поведе към главния вход, но вратата на игралната стая бе открехната и отвътре долиташе звънтене на саби. Трима мъже, единият от тях татко.

— Трябва да помогна на татко — казах, но мама разбра какво съм намислил и се вкопчи още по-отчаяно в мен.

Наложи се да дръпна ръка с такава сила, че мама се строполи на пода. Застинах за една странна секунда, разкъсван от желание да й помогна да стане и да й се извиня. Бях ужасен, че тя лежи върху пода, паднала там заради мен. От игралната зала обаче долетя вик и аз се втурнах вътре.

Първо забелязах, че тайникът в библиотеката е отворен, но кутията с моята сабя е вътре. Иначе стаята изглеждаше както винаги. Билярдната маса бе отместена настрани, както я бяхме оставили след последния ми урок, изпълнен с татковите укори и поощрения.

Само че сега татко бе рухнал на колене, и умираше.

До него стоеше мъж, забил сабята си до дръжката в гърдите му. Острието стърчеше от гърба му и по него се стичаха капки кръв и падаха върху дървения под. Недалеч видях остроухия с дълбока рана върху лицето. Двамина едва бяха смогнали да надвият татко.

Аз се втурнах толкова светкавично към убиеца, че той не успя да измъкне сабята си от гърдите на татко. Извърна се да избегне моето острие в същия момент, когато татко рухна върху пода.

Устремих се глупаво към убиеца, оголил фланга си, и в следващия миг зърнах как Остроухия скача напред. Дали нарочно, или защото не успя да се прицели точно, не съм сигурен, но вместо да ме прониже с острието, той ме удари с дръжката и ми причерня; главата ми се блъсна в нещо — крака на билярдната маса, както осъзнах след малко. Лежах върху пода замаян, с омекнало тяло, точно срещу татко, обърнат на една страна със стърчаща от гърдите му сабя. В очите му още мъждукаше живец — последни искрици — и миглите му трепнаха, сякаш да ме види по-ясно. Двамата се гледахме — двама ранени. Устните му помръднаха. През тъмния облак на болката и мъката забелязах как ръката му се протяга към мен.

— Татко — отроних.

В следващия момент убиецът се наведе и издърпа сабята си. Татко се сгърчи от болка, устните му оголиха зъбите и тялото му се отпусна бездиханно върху пода.

Един ботуш ме срита и ме обърна по гръб и аз се вгледах в очите на татковия убиец, на своя убиец, който се ухили и вдигна сабята с две ръце, за да я забие в мен.

Ако преди време вътрешният ми глас ми бе заповядал да избягам позорно, сега с гордост признавам, че той мълчеше; посрещах смъртта спокойно и с чувството, че съм се опитал да защитя семейството си; с благодарност, че скоро ще съм при татко.

Но разбира се, не ми беше писано да отида при него. Не призрак пише тези редове. С крайчеца на окото си съзрях между коленете на убиеца да се подава острие и в същия момент да отскача нагоре, разчленявайки торса му. По-късно осъзнах, че посоката на удара не издава жестокост, а по-скоро необходимост да го отдалечи от мен. Атаката обаче беше наистина жестока; нападателят изпищя, от корема му рукна фонтан от кръв, червата му се изсипаха на пода и той ги последва.

Зад него стоеше господин Бърч.

— Добре ли си, Хайтам? — попита.

— Да, сър — прошепнах аз.

Той се извърна, вдигнал сабя да блокира удара на Остроухия, който връхлиташе с блеснало оръжие.

Аз се надигнах на колене и грабнах нечия паднала сабя, готов да се притека на помощ на господин Бърч, който бе изтикал Остроухия към вратата на стаята. Противникът му явно видя нещо — нещо в коридора извън полезрението ми — и отскочи настрани. Господин Бърч се отдръпна назад и вдигна ръка да ме възпре. Остроухия се появи отново на прага, но този път със заложник. Не мама, както помислих отначало. Беше Джени.

— Назад! — изръмжа Остроухия.

Джени изхлипа и очите й се разшириха, когато усети острието на сабята му да опира в гърлото й.

Ще призная, че в този момент по-силно бе желанието ми да отмъстя за татко, отколкото да защитя Джени.

— Не мърдайте! — повтори Остроухия, дръпвайки Джени назад. Ръбът на нощницата се замота около глезените й и стъпалата й се повлякоха по пода. Изневиделица до тях застана друг маскиран мъж, понесъл горяща факла. В преддверието вече се стелеше гъст дим. Съседното крило на къщата гореше и пламъците облизваха вратата на дневната. Мъжът с факлата се втурна към завесите, подпали ги и около нас също лумна пожар, който с господин Бърч бяхме безпомощни да угасим.

Зърнах мама и благодарих Богу, че е невредима. Джени обаче беше в опасност. Докато я влачеха към вратата на къщата, тя не отлепяше очи от мен и от господин Бърч, сякаш сме последната й надежда, нападателят с факлата настигна Остроухия, отвори вратата и се спусна към файтона, който ги чакаше на улицата.

За миг си помислих, че ще пуснат Джени. Но не. Тя изпищя, когато я натикаха във файтона, и писъкът й още не бе стихнал, когато трети маскиран мъж — кочияшът — дръпна юздите, размаха камшик и конете препуснаха в нощта, оставяйки ни да избягаме от горящата къща и да спасим мъртвите от огнената стихия.

10 декември 1735 година

I

Макар че днес погребваме татко, първата мисъл, която изплува тази сутрин в съзнанието ми, не беше за него или за погребението, а за килера със семейните ценности в къщата на Куин Ане Скуеър.

Не бяха се опитали да влязат там. Татко бе наел двамата войници, защото се страхуваше от кражба, но нашите нападатели се бяха качили на втория етаж, без да си направят труда да разбият вратата на килера.

Защото са искали да похитят Джени. Или да убият татко? Дали това е била целта им?

Такива мисли ме налегнаха, когато се събудих в ледената стая — нищо необичайно впрочем, студът е по-скоро ежедневие. Днес обаче стаята бе особено студена. Студ, от който ти изтръпват зъбите, студ, който се просмуква в костите. Погледнах към камината, питайки се защо огънят не топли, но видях, че не е запалена, а решетката е посивяла от сажди.

Станах и отидох до прозореца, през който не се виждаше нищо заради плътния слой лед. Настръхнал от главата до петите, аз се облякох, излязох от стаята и се стъписах от мъртвилото, което цареше в къщата. Слязох долу, намерих стаята на Бети и почуках тихо. После по-силно. Тя не отговори и аз се подвоумих как да постъпя. Разтревожен, коленичих и надникнах през ключалката, молейки се да не видя нещо, което не бива да виждам.

Тя спеше в едното от двете легла в стаята. Другото беше празно, със спретнато изопнати завивки, но под него имаше мъжки обувки с посребрени токове. Насочих очи отново към Бети, погледах как завивката й се повдига и спуска и реших да я оставя да поспи.

Тръгнах към кухнята, където госпожа Сиърли се стресна, щом влязох, изгледа ме леко неодобрително и се съсредоточи отново върху дъската за рязане. Не че с госпожа Сиърли сме скарани, тя просто е подозрителна към всички, още повече след нападението.

— Тя не е от най-снизходителните жени на света — беше ми казала Бети един следобед.

Това е другото, което се промени след нападението — Бети е по-откровена с мен и от време на време издава истинските си чувства. Едва сега разбрах например, че с госпожа Сиърли не са в блестящи отношения и че Бети няма доверие на господин Бърч.

— Не знам защо взема решения от името на семейството — промърмори мрачно тя вчера. — Не ви е роднина. Няма и да стане.

Неодобрението на Бети някак си ми вдъхваше кураж, когато се изправях срещу госпожа Сиърли, и докато преди бих се замислил сериозно дали да вляза неканен в кухнята и да поискам храна, сега не страдах от подобни скрупули.

— Добро утро, госпожо Сиърли — поздравих.

Тя се поклони леко. Кухнята беше студена и самотна. В къщата на Куин Ане Скуеър госпожа Сиърли имаше поне трима помощници, без да броим другите прислужници, които сновяха напред-назад през голямата двукрила врата на кухнята. Това обаче беше преди нападението, когато прислугата ни беше в пълен състав, а няма по-добро средство за прогонване на обслужващия персонал от маскирани мъже, размахали саби. Повечето дори не се върнаха на другия ден.

Сега останаха само госпожа Сиърли, Бети, господин Дигуид, камериерката Емили и госпожица Дейви — камериерката на мама. Те се грижат за семейство Кенуей. Или за това, което е останало от семейството.

Излязох от кухнята с парче кейк, увито в платнена кърпа, което госпожа Сиърли ми подаде намусено, несъмнено недоволна, че се щурам из къщата толкова рано, изгладнял далеч преди времето за закуска. Харесвам госпожа Сиърли и понеже е от малцината, останали с нас след онази ужасна нощ, я харесвам още повече. Сега обаче ме вълнуват по-неотложни грижи. Татковото погребение. И мама, разбира се.

Преди да се усетя, се озовах в преддверието, вперил поглед във входната врата. Отворих я и без да се замисля, излязох на стълбите и навън, в заскрежения свят.

II

— Какво, за бога, си намислил в това студено утро, господин Хайтам?

Пред къщата спря файтон и през прозорчето надникна господин Бърч. Носеше по-дебела шапка от обикновено и вдигнат над носа шал, който му придаваше вид на разбойник.

— Просто се оглеждам, сър — отвърнах от стълбите.

Той смъкна шала и се опита да се усмихне. Когато се усмихваше преди, очите му заискряваха; сега приличаха на изтляващи въглени, опитващи се безуспешно да излъчат топлина, измъчени и изморени като гласа му.

— Мисля, че знам какво търсиш.

— Какво, сър?

— Пътя към дома.

Замислих се и осъзнах, че е прав. Само че през първите десет години от живота ми бях разчитал винаги на родителите и на бавачките да ме направляват. Знаех, че Куин Ане Скуеър е наблизо и дори може да се достигне пеш, но нямах представа къде точно се намира.

— Да отидеш там ли смяташе? — попита господин Бърч.

Свих рамене, но, да, наистина си представях, че съм в предишния си дом. В игралната зала. Представях си как вземам…

— Сабята?

Кимнах.

— Опасно е да ходиш в къщата, но ако искаш, ще отидем. Поне ще я видиш. Влизай при мен, навън дърво и камък се пука от студ.

Съгласих се, особено след като той извади шапка и палто от вътрешността на файтона.

Когато след малко спряхме пред къщата, тя не изглеждаше изобщо както си я представях. Беше много по-зле. Сякаш огромен божествен юмрук се бе стоварил върху нея от небето, смачквайки покрива и пробивайки огромна дупка във фасадата. Не приличаше на къща, а на резен от къща.

През счупените прозорци се виждаше преддверието с разбит дъсчен под и три почернели от сажди стъпала, отвеждащи към горния етаж. Мебелите бяха обгорели, опожарени картини висяха накриво по стените.

— Съжалявам, наистина е опасно да се влиза вътре — каза господин Бърч.

След миг ме поведе обратно към файтона, почука два пъти с бастуна си по покрива и потеглихме.

— Вчера обаче си позволих да взема сабята ти. — Господин Бърч бръкна под седалката и извади кутията. Тя също бе почерняла от сажди, но когато той я остави в скута си и вдигна капака, сабята лежеше вътре, бляскава като в деня, когато татко ми я подари.

— Благодаря, господин Бърч — казах развълнувано, а той затвори кутията и я остави на седалката между нас.

— Красива сабя, Хайтам. Сигурен съм, че ще я цениш.

— Да, сър.

— Питам се кога ли за пръв път ще вкуси кръв?

— Не знам, сър.

Замълчахме. Господин Бърч стисна бастуна си между коленете.

— Когато ви нападнаха, ти уби човек — каза той, извръщайки глава да погледне през прозореца. Подминавахме къщи, които се виждаха едва-едва сред мъглата от дим и заскрежен въздух. Улиците бяха безлюдни. — Как се почувства, Хайтам?

— Защитавах мама — отвърна.

— Нямал си друг избор — кимна той. — Постъпил си правилно. Безспорно. Но липсата на избор не променя факта, че е тежко да убиеш човек. За всекиго. За баща ти. За мен. Но особено за момче на твоята крехка възраст.

— Не се разкайвам за стореното. Просто действах.

— Обмислял ли си го след това?

— Не, сър. Мисля само за татко и за мама.

— А за Джени?

— О, да, сър.

Отново замълчахме и когато той проговори след малко, гласът му прозвуча безизразно и сериозно.

— Трябва да я намерим, Хайтам.

Не отговорих.

— Смятам да замина за Европа. За мястото, където мислим, че са я отвели.

— Откъде знаете, че е в Европа, сър?

— Хайтам, аз съм член на влиятелна организация. Нещо като клуб, общество. Сред многото му предимства е и фактът, че има очи и уши навсякъде.

— Как се нарича, сър? — попитах.

— Орден на тамплиерите, Хайтам. Аз съм рицар тамплиер.

— Рицар? — изгледах го втренчено.

Той се засмя.

— Сигурно не точно такъв рицар, какъвто си представяш — средновековна реликва, но идеалите ни са същите. Както преди векове предците ни са се борили за мир в Светите земи, ние сме невидимата сила, която отстоява мира и порядъка в наши дни. — Той махна с ръка към прозореца, където улиците вече се оживяваха. — Всичко това, Хайтам, се нуждае от ред и дисциплина, а редът и дисциплината изискват пример за подражание. Рицарите тамплиери са този пример.

Заинтригувах се.

— Къде се срещате? Какво правите? Имате ли ризници?

— По-късно, Хайтам, по-късно ще ти разкажа повече.

— Татко беше ли член на ордена? Беше ли рицар? — Сърцето ми биеше трескаво. — За това ли ме подготвяше? Да стана и аз рицар?

— Не, Хайтам, не те подготвяше за това. Доколкото знам, просто те обучаваше в изкуството на фехтовката, за да… е, фактът, че майка ти е жива, доказва колко полезни са били уроците. Не, отношенията ми с баща ти не бяха свързани с Ордена. Горд съм да отбележа, че той ме нае заради уменията ми в сферата на недвижимото имущество, а не заради тайните ми връзки. Знаеше обаче, че съм рицар. Все пак тамплиерите имат могъщи и богати покровители, които понякога помагат в бизнеса. Баща ти не членуваше в Ордена, но бе достатъчно прозорлив да използва връзките — приятелска дума, полезна информация… — Той пое дълбоко дъх. — Каквато получихме за нападението на Куин Ане Скуеър. Съобщих му, разбира се. Попитах го защо са го набелязали, но той ми се присмя. Предположението ми било безпочвено. Спречкахме се, Хайтам. Разменихме си по някоя остра дума, но сега ми се иска да бях по-настоятелен.

— Този спор ли чух? — попитах.

Той ме изгледа косо.

— Значи си ни чул? Не си подслушвал, нали?

Тонът му ме изпълни с признателност, че наистина не съм.

— Не, господин Бърч. Чух разговор на висок глас, сър, това е всичко.

Той ме погледна изпитателно. Доволен, че казвам истината, се взря отново напред.

— Баща ти беше колкото загадъчен, толкова и упорит.

— Но той не е пренебрегнал предупреждението, сър. Нали нае войниците?

Господин Бърч въздъхна.

— Баща ти не прие сериозно заплахата. Нямаше да предприеме нищо. Когато отказа да ме послуша, си позволих да уведомя майка ти. По нейно настояване нае войниците. Де да бях избрал хора от нашите редици! Нямаше да ги отстранят толкова лесно. Сега обаче мога само да намеря дъщеря му и да накажа виновниците за нападението. Затова трябва да разбера защо. Какво са целили нападателите? Кажи ми какво знаеш за живота му, преди да се установи в Лондон, Хайтам.

— Нищо, сър — отвърнах.

Той се засмя глухо.

— Е, ставаме двама. Повече от двама всъщност. Майка ти също не знае нищо.

— А Джени, сър?

— А! Загадъчната Джени! Беше красива и пленителна, но тайнствена и непонятна.

— „Беше“, сър?

С цялото си сърце се надявам да не е в минало време, Хайтам. Надявам се Джени да е невредима в ръцете на похитителите си, защото им е полезна само докато е жива.

— Мислите, че ще поискат откуп?

— Баща ти беше много богат. Нищо чудно да са нападнали семейството ти заради богатството му, а смъртта на баща ти да е непредвидена. Възможно е. Проверяваме това предположение. От друга страна, навярно са искали да убият баща ти. Проучваме и тази възможност — тоест аз я проучвам, защото го познавах добре и по-лесно бих разкрил враговете му. Врагове, способни да организират такова нападение, имам предвид, а не недоволни наематели. Не открих нито един, което ме навежда на мисълта, че целта е била уреждане на стари сметки. От времето преди да пристигне в Лондон. Джени е единствената, която го е познавала тогава. Възможно е да знае нещо, но е в ръцете на похитителите. Трябва да я намерим, Хайтам.

Това „ние“ ми прозвуча странно.

— Както казах, смятаме, че е някъде в Европа, и затова ще я търсим там. Имам предвид ние двамата, Хайтам.

Сепнах се. Не вярвах на ушите си.

— Сър?

— Точно така. Ти ще дойдеш с мен.

— Мама има нужда от мен, сър. Не мога да я оставя тук сама.

Господин Бърч ме погледна отново; очите му не изразяваха нито благост, нито заплаха.

— Хайтам — каза той, — опасявам се, че решението не зависи от теб.

— Мама трябва да реши — настоях.

— Именно.

— Какво искате да кажете, сър?

Той въздъхна.

— Разговарял ли си с нея след нощта на нападението?

— Тя не излиза от стаята си. Само госпожица Дейви и Емили я виждат. Госпожица Дейви казва, че ще ме извика, когато се възстанови.

— Когато я видиш, ще разбереш, че се е променила.

— Сър?

— В онази нощ Теса видя как съпругът й умира, а малкото й момче убива човек. Тези събития са я покрусили дълбоко, Хайтам. Тя сигурно вече не е жената, която познаваш.

— Значи съм й още по-необходим.

— Навярно й е необходимо спокойствие, Хайтам. И възможно най-малко спомени за онази ужасна нощ.

— Разбирам, сър.

— Съжалявам, че те изненадвам неприятно, Хайтам. — Той се намръщи. — Възможно е да греша, разбира се, но след смъртта на баща ти обсъждах деловите въпроси с майка ти и я наблюдавах. Мисля, че съм прав.

III

Мама ме извика малко преди погребението.

Когато Бети — поруменяла и сипеща порой от извинения, задето се е успала — ми съобщи, помислих, че мама се е разколебала и няма да ме изпрати в Европа с господин Бърч. Грешах. Втурнах се към стаята й, почуках и едва познах гласа й — някога мек, но властен, а сега немощен и писклив. Седеше до прозореца, а госпожица Дейви спускаше припряно завесите. Денят не беше слънчев, но мама въпреки това размахваше длан пред лицето си, сякаш да пропъди нахална птичка, а не няколко сиви лъча зимна светлина. Най-после госпожица Дейви изпълни задоволително мисията си и ми посочи стола с предпазлива усмивка.

Мама се обърна към мен много бавно и ме погледна с пресилена усмивка. Нападението я беше сломило, бе изсмукало до дъно живеца й и тя бе изгубила светлината, която винаги излъчваше — независимо дали се смееше, дали се гневеше, или както казваше татко, ни поднасяше сърцето си. Сега усмивката й се стопи бързо и тя сбърчи чело, сякаш няма сили да се преструва.

— Нали знаеш, че няма да присъствам на погребението, Хайтам? — попита без предисловия.

— Да, мамо.

— Съжалявам. Съжалявам, Хайтам, наистина, но съм изтощена.

Обикновено не ме наричаше Хайтам. Наричаше ме „скъпи мой“.

— Да, мамо — отвърнах, но знаех, че има сили.

„Майка ти е по-смела от всички мъже, които познавам, Хайтам“, казваше татко.

Запознали се скоро след като той се преместил в Лондон, и тя го преследвала „като лъвица, надушила плячка“, както се шегуваше татко. Била „гледка, която смразява кръвта, но те изпълва със страхопочитание“. Винаги си спечелваше намръщване с тази шега, която несъмнено съдържаше частица истина.

Мама не обичаше да говори за семейството си. „Състоятелно“, само така го описваше. А веднъж Джени намекна, че родителите на мама я лишили от наследство заради връзката й с татко. Защо, така и не научих, разбира се. В редките случаи, когато разпитвах мама за живота на татко преди Лондон, тя се усмихваше загадъчно. Щял да ми разкаже, когато реши. Седнал в стаята й, осъзнах, че скръбта ми отчасти се дължи на болката, че никога няма да чуя какво е искал да ми каже на рождения ми ден. Държа да уточня обаче, че това е нищожна частица от скръбта, незначителна в сравнение с мъката, че съм изгубил татко, и болката да виждам мама в такова състояние. Толкова… посърнала. Толкова… забравила смелостта, за която татко говореше.

Нищо чудно той да е бил източникът на тази смелост. Или онази кръвопролитна нощ да е сломила духа й. Казват, че се случва на войниците. Разболяват се от „войнишко сърце“ и стават сенки на предишното си аз. Кръвопролитието понякога ги променя. Питах се дали същата участ бе сполетяла мама.

— Съжалявам, Хайтам — повтори тя.

— Не се тревожи, мамо.

— Не… искам да кажа… нали знаеш, че заминаваш за Европа с господин Бърч?

— Но аз трябва да остана тук, мамо, при теб. Да се грижа за теб.

Тя се засмя.

— Малкият войник на мама, а?

Изгледа ме странно, изпитателно. Знаех какво точно си мисли. Представяше си какво се случи на стълбите.

Виждаше как забивам сабята в окото на маскирания нападател.

После тя извърна глава с толкова уплашено изражение, че останах без дъх.

— Госпожица Дейви и Емили ще се грижат за мен, Хайтам. Когато поправят къщата на Куин Ане Скуеър, ще се преместим отново там и ще наема още прислуга. Не, аз трябва да се грижа за теб и съм избрала господин Бърч за твой настойник и попечител. Така би искал баща ти.

Тя погледна учудено завесите, сякаш не помни защо са спуснати.

— Господин Бърч обеща да ти съобщи веднага, че ще заминеш с него.

— Да, каза ми, но…

— Добре.

Тя ме изгледа отново и в погледа й пак имаше нещо смущаващо; осъзнах, че тази жена не е майката, която познавам. Или аз не бях синът, когото тя познаваше?

— Така е най-добре, Хайтам.

— Но, мамо…

Тя се втренчи в мен, но бързо отвърна очи.

— Заминаваш и толкова — рече строго и пак погледна завесите.

Моите очи се насочиха към госпожица Дейви, сякаш да потърсят помощ, но не намериха; тя ми се усмихна съчувствено и повдигна вежди с изражение, което казваше: „Съжалявам, Хайтам, не съм в състояние да ти помогна, тя вече е взела решение“. В стаята се възцари тишина; чуваха се само копитата на конете, трополящи по улицата в света, продължаващ безучастно напред, макар моят да рухваше.

— Свободен си, Хайтам — каза мама и махна с ръка.

Преди — преди нападението, имам предвид — никога не ме „викаше“. И не ме „освобождаваше“. Преди никога не се разделяхме, без да ме целуне. Преди ми казваше, че ме обича. Казваше ми го всеки ден.

Аз се изправих, осъзнал, че тя изобщо не спомена онази нощ. Не ми благодари, че й спасих живота. Спрях пред прага и се обърнах да я погледна, питайки се дали не иска да е станало иначе.

IV

Господин Бърч дойде с мен на погребението — скромна церемония в същия параклис, където отслужиха опелото за Едит, с почти същите присъстващи: прислугата, господин Флейлинг и няколко служители от компанията на татко, с които господин Бърч поговори след това. Представи ме на един от тях — господин Симпкин — и ми обясни, че той ще поеме семейните дела. Трийсетинагодишният мъж ми се поклони леко с изражение, което вече разпознавах като смесица от смущение и съчувствие, борещи се да намерят излаз.

— Ще работя с майка ви, докато вие сте в Европа, господин Хайтам — увери ме той.

Едва в този момент осъзнах, че наистина заминавам и нямам друг избор, безсилен съм да променя решението. Е, всъщност избор има, предполагам — да избягам. Не че бягството е избор.

Файтоните ни върнаха у дома. Когато влизах, зърнах Бети, която ми се усмихна плахо. Новината за отпътуването ми очевидно се разпространяваше. Попитах я какво възнамерява да прави, а тя ми обясни, че господин Дигуид й е намерил нова работа. В очите й светеха сълзи, а когато излезе от стаята, аз седнах пред писалището и започнах да попълвам дневника си с натежало сърце.

11 декември 1735 година

I

Заминаваме за Европа утре сутринта. Удивен съм колко малко приготовления са необходими. Сякаш огънят вече е изпепелил всичките ми връзки с миналото. Оскъдните ми вещи се побраха в два куфара. Отнесоха ги сутринта. Днес ще пиша писма и ще разговарям с господин Бърч, за да му разкажа нещо, което се случи снощи, след като си легнах.

Унасях се, когато някой почука тихо на вратата. Седнах в леглото и казах:

— Влез.

Очаквах да е Бети. Не беше. Различих момичешки силует, който влезе бързо в стаята и затвори вратата. Вдигна свещта, за да видя лицето й, и постави показалец пред устните си. Беше русокосата Емили, камериерката.

— Господин Хайтам — каза тя. — Искам да ви кажа нещо, което не ми дава мира, сър.

— Разбира се — отвърнах, надявайки се гласът ми да не издава колко млад и уязвим се чувствам.

— Познавам камериерката на Баретови — каза бързо тя. — Вайълет. Излязла пред къщата онази нощ. Била близо до файтона, когато отвели сестра ви, сър. Госпожица Джени я погледнала и й подвикнала нещо. Вайълет ми го каза, сър.

— Какво ти каза?

— Госпожица Джени говорела много бързо, било шумно и преди да успее да довърши, я избутали във файтона. Вайълет обаче смята, че чула думата „предател“. На другия ден един мъж дошъл при Вайълет. Разпитвал я какво е чула. Сторило й се, че говори със западняшки акцент. Заплашил я, но Вайълет му казала, че не е чула нищо. Извадил страшен нож, сър, от колана си, но тя пак не му казала нищо.

— Но каза на теб?

— Вайълет ми е сестра, сър. Тревожи се за мен.

— Казвала ли си на другиго?

— Не, сър.

— Утре сутринта ще съобщя на господин Бърч.

— Но, сър…

— Какво?

— Ако предателят е господин Бърч?

Аз се засмях и поклатих глава.

— Невъзможно е. Той ми спаси живота. Биеше се с… — Осени ме идея. — Но някой не беше вкъщи тогава.

II

На другата сутрин веднага уведомих господин Бърч, разбира се, й той стигна до същото заключение като мен.

След час пристигна друг мъж, когото поканиха в кабинета. Беше горе-долу на възрастта на татко; имаше сбръчкано лице, осеяно с белези, и студени втренчени очи като на подводен обитател. Беше по-висок от господин Бърч и по-широкоплещест и сякаш изпълваше стаята с присъствието си. Злокобно присъствие. Погледна ме и сбърчи презрително нос.

— Това е господин Брадок — каза господин Бърч, докато аз стоях хипнотизиран от новодошлия. — И той е тамплиер. Доверявам му се изцяло, Хайтам. — Прочисти гърло и продължи: — Понякога обаче поведението му не отговаря на чувствата, които изпитва.

Господин Брадок изсумтя и го изпепели с поглед.

— Хайде, хайде, Едуард! Сгълча го Бърч. — Хайтам, господин Брадок ще се заеме да издири предателя.

— Благодаря, сър — отвърнах.

Господин Брадок ме огледа от главата до петите и каза на господин Бърч:

— Този Дигуид… Ще ми покажеш ли стаята му?

Понечих да тръгна след тях, но господин Брадок изгледа намръщено господин Бърч, който кимна почти незабележимо и се обърна към мен с усмивка и изражение, умоляващо да проявя снизхождение.

— Хайтам — каза той, — защо не се заемеш с нещо друго? С подготовката за отпътуването например?

Бях принуден да се върна в стаята си, където погледнах вече опакования багаж и се залових да опиша в дневника събитията от деня. Преди малко господин Бърч дойде при мен и ми съобщи със сериозно лице, че Дигуид е избягал. Увери ме обаче, че ще го открият. Тамплиерите винаги залавяли предателите, а междувременно плановете ни нямало да се променят. Заминаваме за Европа.

Чувствам се странно, че за последен път пиша в дневника си у дома, в Лондон. Това са последните думи от стария ми живот, преди да започне новият.

Втора част

1747, дванайсет години по-късно

10 юни 1747 година

I

Проследих как предателят обикаля пазара. Носеше шапка с пера, пъстра тока и жартиери и когато спираше пред сергиите, блещукаше под лъчите на яркото испанско слънце. С някои от търговците се шегуваше и смееше, с други разменяше остри думи. Не беше нито дружелюбен, нито деспотичен. Впечатлението, което си изградих от разстояние, бе за справедлив мъж, дори добросърдечен. Но той не бе предал тези хора, а Ордена. Нас.

Телохранителите му го придружаваха неотлъчно и си личеше, че си вършат съвестно работата. Очите им обхождаха пазара и когато един от търговците го потупа приятелски по рамото и му подаде хляб от сергията си, той махна на по-високия телохранител, който взе подаръка с лявата си ръка, оставяйки дясната свободна, готова да извади сабята. Добре. Прилежен мъж. Тамплиер.

След малко едно момченце се втурна към тях и очите ми се стрелнаха към телохранителите; видях как се напрягат, преценяват заплахата и после…

Отпуснаха се?

Присмяха се на себе си, че са толкова подозрителни?

Не. Останаха нащрек. Наблюдаваха зорко, защото не бяха глупци и знаеха, че момчето може да е уловка.

Бяха добри. Запитах се дали учението на работодателя им — заклел се да служи на една кауза, а проповядващ идеалите на друга — ги е покварило. Надявах се да не е, защото бях решил да не ги убивам. И ако това решение ви се струва удобно, ако ви изглежда, че всъщност е продиктувано от нежелание да влизам в схватка с двама толкова калени мъже, значи се лъжете. Те очевидно са пъргави, несъмнено боравят изкусно със сабите; владеят изкуството на смъртта.

Но аз също съм пъргав. И аз боравя изкусно със сабята. И аз владея изкуството на смъртта. Удава ми се по природа. Макар че за разлика от теологията, философията, класическата литература и езиците, особено испанския, който владея толкова добре, че минавам за испанец — вярно, неразговорлив испанец — тук, в Алтея, не се опиянявам от умението да убивам. Просто съм добър.

Ако жертвата ми беше Дигуид, тогава вероятно щях да изпитам известно удовлетворение, че съм го убил. Но не преследвам него.

II

През петте години, след като напуснахме Лондон, с Реджиналд обикаляхме из Европа, от държава в държава, с ескорт от прислуга и събратя рицари, които ту ни придружаваха, ту си заминаваха. Ние двамата оставахме постоянни величини, пътешестващи из Европа. Понякога тръгвахме по дирите на турски робовладелци, нарочени, че държат Джени в плен, друг път се отправяхме в търсене на Дигуид, сподиряни от Брадок. Яздехме месеци наред, но винаги се връщахме с празни ръце.

Реджиналд ми стана учител и в това отношение приличаше на татко. Първо, защото вземаше на подбив почти всичко, написано в книгите, повтаряйки, че съществува по-висше, по-напредничаво познание от запазеното в прашните стари учебници. По-късно разбрах, че става дума за тамплиерското учение. Второ, и той като татко настояваше да мисля самостоятелно.

Разликата бе, че татко ме подтикваше да градя собствени умозаключения. Реджиналд възприемаше света по-категорично. С татко понякога се чувствах, сякаш мисленето е достатъчно, дори самодостатъчно, а изводите — някак по-маловажни от пътя до тях. С татко не само фактите, но и съдейки от написаното в предишните ми дневници, дори идеята за абсолютната истина изглеждаше като подвижна, променлива величина.

Реджиналд не вярваше в двусмислия. Понякога, през първите години, когато се опитвах да му противореча, той се усмихваше и казваше, че вижда татко у мен. Обясняваше ми колко забележителен мъж е бил баща ми и колко мъдър и вещ със сабята, ала отношението му към познанието не било от най-научно издържаните.

Срамно ли е да призная, че с течение на времето започнах да предпочитам подхода на Реджиналд, по-строгото тамплиерско учение? Той бе винаги добронамерен, не пестеше шегите и усмивките, но му липсваше естествената радост, дори палавост на татко. Винаги беше спретнат и изрядно облечен и фанатично държеше на точността. Настояваше редът да се спазва на всяка цена. Въпреки това, макар и неохотно, у Реджиналд откривах стабилност и сигурност — душевна и външна — която ми допадаше все повече и повече.

Един ден разбрах защо. Защото нямаше съмнения, нямаше объркване, нерешителност, колебание. Увереността, усещането, че знам, което Реджиналд възпита у мен, ми служеше като пътеводна звезда от детството към зрелостта. Не забравих наученото от татко, напротив, той би се гордял с мен, защото поставях под съмнение идеалите му. И постепенно, поставяйки ги под съмнение, възприех нови идеали.

Не открихме Джени. През годините спомените ми за нея се изпълниха с повече топлота. Препрочитайки дневниците си, разбирам колко безразлична ми е била навремето — нещо, от което сега се срамувам, защото съм пораснал и виждам света другояче.

Не че младежката ми антипатия към нея е възпрепятствала издирването й, разбира се. В тази мисия господин Бърч влагаше плам и за двама ни. Но не пожъна резултати. От господин Симпкин в Лондон получавахме щедри суми, но не в неограничено количество. Намерихме къща във Франция, близо до Тройе в областта Шампан, където се установихме и господин Бърч продължи да ме обучава; по-късно ходатайства да ме приемат като адепт, а преди три години — и като пълноправен член на Ордена.

Седмици, а после и месеци минаваха без никаква вест за Джени или Дигуид. Други тамплиерски мисии обсебваха вниманието ни. Войната за австрийския трон бе погълнала сякаш цяла Европа в ненаситния си търбух. Бяхме длъжни да защитим тамплиерските интереси. Моята „вродена склонност“, способността ми да убивам, стана очевидна и Реджиналд бързо прозря ползите от нея. Първият убит — не първото ми убийство, разбира се, а да речем, първата ми жертва — беше алчен ливърпулски търговец. Втората — австрийски принц.

След като убих търговеца — преди две години — се върнах в Лондон. Открих, че още ремонтират къщата на Куин Ане Скуеър, а мама… мама се оказа твърде изморена да ме приеме.

— Няма сили дори да отговаря на писмата ми ли? — попитах госпожица Дейви, която се извини и сведе поглед.

После препуснах за Херефордшър с надеждата да открия семейството на Дигуид. Ударих на камък. Явно никога нямаше — няма — да намерим предателя.

Напоследък обаче желанието за мъст не пламти толкова силно в сърцето ми, вероятно защото съм пораснал. Или защото Реджиналд ме научи да се владея, да сдържам чувствата си.

Макар и по-слабо обаче, то продължава да гори у мен.

III

Съпругата на съдържателя на пансиона ме посети, надничайки припряно към стълбите, преди да затвори вратата. Докато съм бил навън, дошъл пратеник, обясни ми тя, и ми подаде посланието с похотлив поглед, от който бих се възползвал, ако не ме вълнуваха по-сериозни мисли. За събитията от снощи например.

Отпратих я и седнах да прочета съобщението. Заръчваха ми щом свърша работата си в Алтея, да не се връщам у дома във Франция, а да замина за Прага, където да се срещна с Реджиналд в зимника на къщата на улица „Целетна“ — щабквартирата на тамплиерите. Искал да обсъди с мен неотложен въпрос.

Междувременно съм приготвил сиренето. Тази нощ предателят ще умре.

11 юни 1747 година

Мъртъв е. Предателя имам предвид. И макар да не липсваха усложнения, екзекуцията се смята за сполучлива, щом той е отстранен, а аз — неразкрит, и затова мога да си позволя известна доза задоволство от свършената работа.

Казваше се Хуан Ведомир и задачата му бе да защитава интересите ни в Алтея. Орденът подходи с разбиране към факта, че той изгражда своя империя; твърдяха, че контролира пристанището и пазара добронамерено и — съдейки по видяното през деня — явно се радваше на известна подкрепа. Постоянното присъствие на телохранителите му обаче подсказваше, че има и врагове.

Дали не бе твърде добронамерен? Реджиналд смяташе така, а проведеното разследване разкри, че Ведомир е загърбил тамплиерската идеология до степен, граничеща с предателство. В Ордена на търпим предатели. Изпратиха ме в Алтея. Наблюдавах го. А снощи взех сиренето и напуснах завинаги пансиона. Тръгнах по павираните улички към дома му.

— Да? — каза телохранителят, който отвори вратата.

— Имам сирене — отвърнах.

— Надушвам го — констатира той.

— Надявам се да убедя сеньор Ведомир да ми позволи да търгувам на пазара.

Носът му се сбърчи още повече.

— Задачата на сеньор Ведомир е да привлича клиенти, а не да ги прогонва.

— Хората с по-изтънчено небце вероятно не споделят мнението ви, сеньор.

Той присви очи.

— Акцентът ти… Откъде си?

Беше първият, усъмнил се в испанското ми потекло.

— Роден съм в Република Генуа — отговорих с усмивка, — където сиренето е специалитет.

— Сиренето ти не може да се съревновава със сиренето на Варела.

Усмивката не слезе от лицето ми.

— Убеден съм, че е по-добро. Сигурен съм, че сеньор Ведомир ще го оцени.

Той очевидно се съмняваше, но отстъпи настрани и ме пусна да вляза в просторното преддверие — хладно, дори студено, макар че нощта беше топла. Беше и оскъдно мебелирано — с два стола и маса, върху която лежаха карти. Погледнах ги. Доволно отбелязах, че играта е пикет, следователно играчите бяха двама и други стражи не дебнеха по ъглите.

Първият телохранител ми посочи да оставя увитото в кърпа сирене върху масата. Послушах го. Вторият отстъпи назад, стиснал дръжката на сабята си, докато първият ме проверяваше за оръжие. Потупа старателно дрехите ми, претърси чантата, която бях преметнал през рамо и в която носех само няколко монети и дневника си. Нямах хладно оръжие.

— Не е въоръжен — заключи първият телохранител, а вторият кимна. Първият посочи сиренето. — Искаш сеньор Ведомир да го опита, така ли?

Кимнах въодушевено.

— Дали да не го опитам аз? — погледна ме изпитателно първият.

— Надявах се да го поднеса цялото на сеньор Ведомир — отвърнах с раболепна усмивка.

Телохранителят изсумтя.

— Носиш достатъчно. Защо не го опиташ ти?

— Но аз се надявах да… — запротестирах.

Той улови дръжката на сабята си.

— Опитай го — настоя.

Кимнах.

— Разбира се, сеньор. — Развих кърпата, отчупих парченце и го изядох. Той ми посочи да отчупя от друго място и аз се подчиних с изражение, издаващо неземна наслада. — Защо не го опитате сега и вие?

Телохранителите се спогледаха и най-сетне първият се усмихна, отиде до дебелата дървена врата в дъното на коридора, почука и влезе. После се появи отново и ми махна да вляза в стаята на Ведомир.

Вътре беше мрачно и миришеше натрапчиво на парфюм. Копринената тапицерия на ниския таван се диплеше леко. Ведомир седеше с гръб към нас. Дългата му тъмна коса беше спусната, той носеше нощна риза и пишеше на светлината на свещ, изправена върху писалището.

— Да остана ли, сеньор Ведомир? — попита телохранителят.

Ведомир не се обърна.

— Нашият гост не е въоръжен, нали?

— Не е, сеньор — отвърна телохранителят. — Но миризмата на сиренето му може да повали цяла армия.

— Тази миризма за мен е благоухание, Кристиано — засмя се Ведомир. — Покани госта ни да седне, а аз ще приключа след минута.

Настаних се върху ниска табуретка пред празната камина. Той покри страницата с попивателната хартия, стана и тръгна към мен, спирайки да вземе малък нож от масичката до писалището.

— Сирене значи?

Усмивката му раздели тънкия му мустак и той седна на табуретката срещу мен.

— Да, сеньор.

Той ме погледна.

— О? Казаха ми, че си от република Генуа, но гласът ти издава, че си англичанин.

Аз се стреснах, но широката му усмивка ми подсказа, че няма от какво да се боя. Поне засега.

— Мислех се за голям умник, защото успявах да прикрия откъде съм — признах впечатлен. — Но вие ме разкрихте, сеньор.

— Очевидно съм първият, щом главата ти е още върху раменете. Страните ни воюват, както знаеш.

— Цяла Европа воюва, сеньор. Понякога се чудя дали е ясно кой е кого воюва.

Ведомир се засмя и очите му заискриха.

— Хитрец си, приятелю. Мисля, че всички знаем кого подкрепя вашият крал Джордж и какви амбиции таи. Британската флота се смята за най-добрата на света. Французите, испанците, да не споменавам шведите, не са съгласни. Англичанин в Испания рискува много.

— Да разбирам ли, че животът ми е в опасност, сеньор?

— Тук, при мен? — Той разпери ръце и се усмихна иронично. — Лаская се от мисълта, че стоя над дребнавите капризи на кралете, приятелю.

— На кого тогава служите, сеньор?

— На хората от града, разбира се.

— А кому сте предан, ако не на крал Фердинанд?

— На по-висши сили, сеньор — усмихна се Ведомир, приключвайки категорично темата и насочвайки поглед към сиренето, което бях оставил до камината. — А сега — продължи той — ми обясни откъде е това сирене. От република Генуа или от Англия?

— Това е моето сирене, Сеньор. Моите сирена са най-добрите под всички флагове.

— Достатъчно добри да изместят Варела?

— Или да търгувам редом с него?

— Но Варела ще недоволства.

— Да, сеньор.

— Това навярно не ви вълнува, сеньор, но аз ежедневно се сблъсквам с такива проблеми. Дайте ми да опитам сиренето, преди да се разтопи.

Преструвайки се, че ми е горещо, аз разхлабих шала и го свалих от врата си. Бръкнах тайно в чантата и извадих монета. Когато той погледна сиренето, увих монетата в шала.

Ножът просия, озарен от пламъка на свещта, когато Ведомир отряза парче от сиренето и го помириса — ненужно старание, защото го подушвах от мястото си. Лапна го, задъвка замислено, погледна ме, отряза второ парче.

— Хмм… — промърмори след малко. — Грешите, сеньор, това сирене не е по-добро от сиренето на Варела. То е същото като неговото. — Усмивката му се стопи и лицето му помрачня. Разбрах, че съм разкрит. — Всъщност това сирене е на Варела.

Отвори уста да извика за помощ, но аз усуках копринения шал с монетата като гарота и скочих напред с кръстосани ръце, увивайки го около врата му.

Той размаха ножа, но бе твърде бавен и сварен неподготвен. Острието му започна да сече диво копринената тапицерия по стената, докато аз притисках монетата към гръкляна му, сподавяйки опитите му да извика. Разоръжих го, стиснал гаротата с една ръка, захвърлих ножа върху възглавница на пода и пристегнах гаротата с две ръце.

— Казвам се Хайтам Кенуей — изрекох равнодушно, надвесен над него, за да срещна погледа на ококорените му, изпъкнали очи. — Ти предаде Ордена на тамплиерите. Затова си осъден на смърт.

Ръката му се вдигна в безплоден опит да издраска очите ми, но аз обърнах глава и се втренчих в пърхащата коприна, докато животът го напускаше.

Отнесох тялото му върху леглото и взех дневника му от писалището, както ми бяха наредили. Беше отворен и очите ми пробягаха по думите: „Para ver de manera diferente, primero debemos pensar diferente“.

Прочетох ги отново, превеждайки ги внимателно, сякаш уча нов език: „За да виждаш различно, първо трябва да мислиш различно“.

Погледах ги замислено няколко секунди, после затворих книгата и я прибрах в чантата си, съсредоточавайки се върху настоящето. Щяха да открият мъртвия Ведомир едва на сутринта. Аз отдавна щях да съм поел към Прага, където се зарекох да попитам нещо Реджиналд.

18 юни 1747 година

I

— Искам да ти съобщя нещо за майка ти, Хайтам.

Той стоеше пред мен в сутерена на щабквартирата на улица „Целетна“. Не беше си направил труда да се облече като местните. Изглеждаше като типичен англичанин със спретнатите бели чорапи, черните бричове и разбира се, бялата перука, чиято пудра се бе посипала по раменете на редингота му. Осветяваха го пламъците на високите железни светилници от двете му страни, окачени върху тъмни, почти черни стени, озарени от бледите ореоли на факлите. Обикновено стоеше отпуснат, с ръце зад гърба или облегнат на бастуна, но днес излъчваше тържественост.

— Мама?

— Да, Хайтам.

Болна е, бе първата ми мисъл. Веднага ме заля толкова горещо чувство за вина, че се олюлях. Не бях й писал от седмици; дори не се бях сещал за нея.

— Мъртва е, Хайтам — каза Реджиналд, свеждайки очи. — Преди седмица паднала. Наранила си много лошо гърба. Опасявам се, че страданието я е сломило.

Погледнах го. Угризенията ми стихнаха тъй бързо, както се бяха надигнали, а мястото им зае празнота, пустота вместо чувства.

— Съжалявам, Хайтам. — По обветреното му лице се изписа съчувствие, очите му сияеха меко. — Майка ти беше добра жена.

— Благодаря.

— Заминаваме веднага за Англия. Ще присъстваме на погребалната церемония.

— Разбирам.

— Ако се нуждаеш от нещо… аз съм насреща.

— Благодаря.

— Сега Орденът е твоето семейство, Хайтам. Винаги сме на твое разположение.

— Благодаря.

Той прочисти неловко гърло.

— Ако искаш да поговорим… съм готов да те изслушам.

Опитах се да сдържа усмивката, напираща върху устните ми.

— Благодаря, Реджиналд, но не искам да говоря.

— Добре.

Възцари се мълчание.

Той сведе поглед.

— Изпълнена ли е задачата?

— Хуан Ведомир е мъртъв, ако това имаш предвид.

— Донесе ли дневника му?

— Не.

По лицето му се изписа разочарование, после — строгост. Чертите му се изопнаха. Бях виждал и преди това изражение в момент на слабост.

— Какво? — отрони той.

— Убих го, защото предаде каузата ни, нали?

— Да… — отвърна предпазливо Реджиналд.

— Защо ни е тогава дневникът му?

— Съдържа полезни сведения.

— За какво? — попитах.

— Хайтам, имам основания да смятам, че предателството на Ведомир надхвърля предаността му към доктрината. Мисля, че е започнал да служи на асасините. Кажи ми истината, моля те, донесе ли дневника му?

Извадих го от чантата си и му го подадох. Той застана под единия свещник, прелисти го набързо и го затвори.

— Чете ли го? — попита ме.

— Кодиран е.

— Не целият — поправи ме безизразно Бърч.

Кимнах.

— Да, прав си, успях да прочета няколко страници. Размислите му за живота. Интересни са. Всъщност, Реджиналд, възгледите на Хуан Ведомир напомнят татковите. Не е ли любопитно?

— Възможно е.

— Но ме изпрати да го убия?

— Изпратих те да убиеш предател на Ордена. Което е съвсем различно. Знам, разбира се, че баща ти не споделяше множество — дори повечето — доктрини на Ордена, но той не членуваше в него. Фактът обаче, че не бе тамплиер, не помрачаваше уважението ми към него.

Погледнах го. Запитах се дали не греша, че се съмнявам в него.

— Защо тогава те интересува дневникът на Ведомир?

— Не заради житейската му философия — усмихна се Реджиналд. — Както казваш, тя е сходна със светогледа на баща ти. Интересувам се от кодираните страници, които, ако се окажа прав, съдържат сведения за пазителя на ключа.

— Ключ за какво?

— Всичко с времето си.

Изръмжах недоволно.

— Щом дешифрирам дневника, Хайтам — не отстъпи той. — Ако не греша, тогава ще преминем към следващия етап от операцията.

— И какъв е той?

Той отвори уста да отговори, но аз го изпреварих.

— „Всичко с времето си, Хайтам“, нали? Нови тайни, а, Реджиналд?

Той настръхна.

— Тайни? Така ли мислиш? С какво съм заслужил подозрението ти, Хайтам? Като те взех под крилото си, като помогнах да те приемат в Ордена, като ти дадох нов живот? Понякога си доста неблагодарен, наистина.

— Така и не открихме Дигуид, нали? — отвърнах предизвикателно аз. — Никой не поиска откуп за Джени, значи главната цел на нападението е била да убият татко.

— Надявахме се да открием Дигуид, Хайтам. Надявахме се да отмъстим. Надеждите ни не се оправдаха, но това не означава, че не сме положили усилия. Аз имах и друг дълг, Хайтам — да се грижа за теб — и смятам, че го изпълних. Вече си мъж, уважаван рицар тамплиер. Нали не омаловажаваш този факт? Нима забрави, че смятах да се оженя за Джени? Обзет от желание да отмъстиш за баща си, навярно определяш неуспеха ни да открием Дигуид като най-съществения ни провал, но не е, защото не намерихме и Джени, нали? Но, разбира се, участта на сестра ти не те трогва!

— Обвиняваш ме в коравосърдечност? Жестокост?

Той поклати глава.

— Просто те подканвам да осъзнаеш собствените си недостатъци, преди да започнеш да хулиш мен.

Изгледах го съсредоточено.

— Не споделяше с мен никакви подробности за издирването.

— Брадок го търсеше. Държеше ме в течение.

— Но ти не ме уведомяваше.

— Беше малко момче.

— Което порасна.

Той наведе глава.

— Тогава ме извини, че не съм взел под внимание този факт, Хайтам. В бъдеще ще се отнасям с теб като с равен.

— Започни отсега. Разкажи ми за дневника.

Той се засмя, сякаш играем шах и заплашвам царя му.

— Печелиш, Хайтам. Добре… Дневникът е първата стъпка, сочеща местонахождението на един храм — храм от времето на Първата цивилизация, построен навярно от Първите обитатели.

Помислих си: „Това ли било!“. После се разсмях.

Отначало той ме погледна стъписано, вероятно припомнил си първия път, когато ми разказа за така наречените Предци.

— Чии предци? — не се сдържах и отсякох презрително тогава.

— Нашите предци — отвърна рязко той. — Онези, които предшестват човечеството. По-древна цивилизация.

Сега Реджиналд ми се намръщи.

— Още ли ти е смешно, Хайтам?

Поклатих глава.

— Не чак толкова, не. По-скоро… — Потърсих точните думи. — По-скоро ми е трудно да повярвам. Раса, съществувала преди хората. Богове…

— Не богове, Хайтам, а цивилизация, контролирала човечеството. Оставили са ни артефакти, Хайтам, които притежават ненадминато могъщество, за каквито можем само да мечтаем. Смятам, че който открие тези артефакти, ще властва над човешката съдба.

Смехът ми замря, защото видях колко сериозно е лицето му.

— Много грандиозна цел, Реджиналд.

— Наистина. Ако беше скромна, нямаше да ни заинтригува, нали? Нямаше да заинтригува и асасините.

Очите му светеха. Пламъците на светилниците се отразяваха и танцуваха в тях. Познавах това изражение отпреди, но го бях зървал само в редки случаи. Не когато ми преподаваше езици, философия, класическа литература или принципите на сражението. Дори не когато ме запознаваше с доктрините на Ордена.

Не, само когато говореше за Предците.

Понякога Реджиналд се надсмиваше над емоционалните изблици. Смяташе ги за слабост. Когато заговореше за Първата цивилизация обаче, звучеше като фанатик.

II

Ще пренощуваме в щабквартирата в Прага. Седя в аскетичната стая със сиви каменни стени и усещам бремето на хилядите години тамплиерска история.

Мислите ми се насочват към къщата на Куин Ане Скуеър, където мама се бе върнала. Господин Симпкин ни уведомяваше как напредва строителството; Реджиналд следеше работата дори когато скитахме из Европа, издирвайки Дигуид и Джени. (Да, Реджиналд има право. Фактът, че не успяхме да открием Дигуид, не ми дава мира, но почти никога не се замислям за Джени.)

Един ден Симпкин ни извести, че домакинството се е пренесло от Блумсбъри на Куин Ане Скуеър — там, където му е мястото. Тогава аз си спомних стените с дървена ламперия на родния ми дом и открих, че си представям живо и хората в него — особено мама. Но, разбира се, си представях майката, под чиито грижи бях отрасъл, която грееше, ярка като слънцето и дважди по-топла, в чийто скут бях познал съвършеното щастие. Обичта ми към татко бе пламенна, по-силна може би, но към мама беше по-чиста. Боготворях татко, възхищавах му се толкова искрено, че понякога се чувствах като джудже до него. Това усещане предизвикваше и тревога — дали ще успея да последвам примера му, дали ще оправдая надеждите му, как ще израсна в огромната сянка, която хвърляше той.

Мама не ме изпълваше с несигурност, а само с чувство за уют, привързаност и закрила. А и тя беше красавица. Харесваше ми, когато ме сравняваха с татко, защото той беше неповторим, но кажеха ли, че приличам на мама, значи имаха предвид, че съм красив. За Джени, естествено, казваха: „Ще разбие няколко сърца“, или „Мъжете ще се бият за нея“. Говореха за битки и конфликти. Мама описваха другояче. Нейната красота беше нежна, майчинска, грижовна; не предизвикваше страхопочитание, а топлота и възхищение.

Аз, разбира се, не познавам майката на Джени, Каролайн Скот, но съм си изградил представа за нея — че е „като Джени“ и е запленила татко с външния си вид, както Джени заслепяваше ухажорите си.

Мама обаче беше съвсем различна жена. Била невзрачната Теса Стивънсън-Оукли, когато срещнала татко. Така поне казваше тя: „невзрачната Теса Стивънсън-Оукли“. На мен не ми звучеше правдоподобно, но няма значение. Татко се преместил в Лондон, пристигнал сам, без прислуга, но с достатъчно голяма кесия да си я осигури. Когато наел къща от богатия й собственик, дъщеря му предложила на татко да му помогне да си намери свой дом, както и да му намери прислуга. Дъщерята, разбира се, била „невзрачната Теса Стивънсън-Оукли“.

Мама е намеквала веднъж-дваж, че семейството й не останало доволно от връзката им; ние наистина не виждахме никога роднините й тя посвети цялата си енергия на нас и до онази ужасна нощ човекът, средоточие на вниманието и на безкрайната й безусловна обич, бяха аз.

Последния път обаче, когато я видях, от тази жена нямаше и помен. Спомням си сега тази наша среща и като на живо си представям подозрението в погледа й, подозрение, граничещо с презрение. Убивайки мъжа, който щеше да я убие, аз се бях променил в очите й. Вече не бях момчето, присядащо в скута й.

Бях убиец.

20 юни 1747 година

На път за Лондон препрочетох стар дневник. Защо? Интуиция, предполагам. Някакво подсъзнателно предчувствие… или съмнение.

Каквото и да е, когато препрочетох какво съм написал на 10 декември 1735 година, веднага разбрах какво трябва да направя, когато се върна в Англия.

2–3 юли 1747 година

Днес беше службата, а също и… добре, ще обясня.

След опелото оставих Реджиналд да разговаря с господин Симпкин на стълбите пред параклиса. Господин Симпкин ме помоли да подпиша няколко документа. След смъртта на мама семейното състояние беше мое. С раболепна усмивка той ми каза, че се надява да остана доволен от начина, по който е управлявал семейните дела досега. Аз кимнах, усмихнах се, отговорих уклончиво, обясних, че искам да се усамотя, и се измъкнах, уж да се отдам на размишления.

Тръгнах нехайно по главната улица, отбягвайки колелата на файтоните, които вдигаха фонтани от кал и конски тор. Проправях си път през тълпата — месари в окървавени кожени престилки, уличници и перачки. Но не се разхождах напосоки. В никакъв случай.

Една жена вървеше пред мен и също си проправяше път през гъмжилото, сама и вероятно потънала в мисли. Видях я на службата, разбира се. Седеше до прислужниците — Емили и още две-три, които не познах — в далечния край на параклиса, притиснала кърпичка пред носа си. Тя също ме видя, сигурен съм, но не ми кимна. Чудех се възможно ли е Бети, старата ми бавачка, да не ме е познала.

А сега я следвах от известно разстояние, за да не ме забележи, ако се обърне. Здрачаваше се, когато стигнахме къщата, където работеше сега — голямо имение, извисило се на фона на сумрачното небе, напомнящо къщата на Куин Ане Скуеър. Запитах се дали е бавачка, или заема по-висок пост? Носеше ли униформа на гувернантка под палтото? Улицата се обезлюди и аз се отдръпнах в сенките, когато тя се спусна по няколкото стъпала към сутерена и влезе в къщата.

Прекосих улицата и тръгнах небрежно към къщата, внимавайки да не привличам внимание, ако някой ме зърне през прозорците. Навремето аз се взирах през прозорците на къщата на Куин Ане Скуеър, наблюдавах минувачите и се питах накъде са се запътили. Дали и в тази къща някое малко момче не ме гледаше сега, чудейки се кой съм? Откъде съм дошъл? Къде отивам?

Минах бавно край парапета на оградата и надникнах към имението да видя кои прозорци светят в крилото за прислугата. В същия момент за мой късмет зърнах силуета на Бети да се появява зад стъклото и да дръпва завесата. Вече знаех това, за което бях дошъл.

Върнах се след полунощ, когато всички пердета в къщата бяха спуснати, а улицата бе тъмна — осветяваха я само фенерите на файтоните, подминаващи ме от време на време.

Отново застанах до оградата на имението, озърнах се наляво и надясно и я прескочих. Приземих се безшумно в канавката от другата страна и тръгнах по нея към прозореца на Бети. Спрях и много предпазливо опрях ухо о стъклото. Вслушвах се няколко секунди, докато се уверих, че никой не се движи вътре.

После с безкрайно търпение улових с върха на пръстите си рамката на прозореца и бавно я повдигнах, молейки се да не проскърца. Молитвите ми бяха чути и аз влязох вътре и затворих прозореца.

Тя се размърда леко в леглото — поразбудена от повея откъм отворения прозорец или несъзнателно усетила присъствието ми? Замръзнах като статуя и я зачаках да задиша отново равномерно. Въздухът около мен се успокои, а аз се слях със стаята, сякаш съм част от нея и винаги съм бил част от нея — като дух.

Извадих сабята. По ирония на съдбата това беше сабята, подарена ми от татко. Напоследък рядко се разделям с нея.

Преди години Реджиналд ме попита кога за пръв ще вкуси кръв и тя вече е опитвала многократно този вкус. И ако изляза прав за Бети, ще я вкуси отново.

Седнах върху леглото, приближих острието до гърлото й и запуших устата й.

Тя се събуди. Очите й тутакси се ококориха ужасено. Устните й се раздвижиха и дланта ме загъделичка и завибрира от сподавения й вик.

Тя се замята, а аз я притиснах безмълвно, позволявайки й само да фокусира поглед, за да ме види. Сигурно ме разпозна. И как иначе — нали десет години ме беше гледала, беше се грижила за мен като майка? Как да не познае господин Хайтам Кенуей?

Когато се отказа да се бори, аз прошепнах:

— Здравей, Бети. — Без да отлепям длан от устните й, продължих: — Искам да те питам нещо. Ще трябва да ми отговориш. Ще махна ръка от устата ти, но ако се изкушиш да извикаш…

Притиснах острието на сабята към гърлото й, за да ме разбере. После много бавно отместих длан от устата й.

Очите й бяха твърди като кремък. За миг се върнах в детството, уплашен от яростта и огъня в тях, сякаш видът им отключи спомен как ме корят, на който съм безпомощен да не откликна.

— Заслужаваш пердах, господин Хайтам — просъска тя. — Как смееш да се вмъкваш при дама, която спи? Нищо ли не си научил от мен? На нищо ли не те научи Едит? Майка ти? — Гласът стана по-писклив. — Баща ти?

Детският уплах ме обзе отново и се наложи с всички усилия на волята да събера решимост, да се преборя с желанието да оставя сабята и да кажа „Извинете, гувернантке“, да й обещая да бъда послушно и добро момче.

Мисълта за татко ми помогна.

— Вярно е, че навремето ми беше като майка, Бети — казах й — Вярно е, че постъпвам ужасно и непростимо. Не дойдох тук с леко сърце. Но твоята постъпка също е ужасна и непростима.

Тя присви очи.

— Какво съм направила?

С другата си ръка бръкнах в джоба на редингота и извадих сгънат лист хартия. Протегнах го да го види в тъмната стая.

— Помниш ли Лаура, кухненската прислужница?

Тя кимна предпазливо.

— Изпрати ми писмо — продължих. — Пише за връзката ти с Дигуид. Откога татковият иконом ти е любовник, Бети?

Нямаше никакво писмо. Листът, който държах, не съдържаше никакви откровения, а само адресът на пансиона, където щях да нощувам. Разчитах, че мракът ще я заблуди. Истината е, че когато препрочетох дневника си, спомените ме отведоха в онзи ден преди много, много години, когато бях отишъл да потърся Бети. Тя се беше успала в мразовитото утро и когато надникнах през ключалката на стаята й, видях мъжки обувки. Тогава не бях осъзнал значението им, защото бях малък. Видях ги с очите на деветгодишен и не им обърнах внимание. Нито тогава. Нито след това.

Докато не прочетох отново дневника и като шега, чийто смисъл ненадейно разбираш, проумях — обувките бяха на любовника й. Разбира се. Не бях толкова сигурен дали мъжът е Дигуид. Помня, че говореше за него с умиление, но не беше само тя — той бе успял да заблуди всички. Когато заминах за Европа с Реджиналд обаче, Дигуид й беше намерил нова работа.

Въпреки това само предполагах, че са били любовници — обмислена, логична хипотеза, но рискована и с тежки последствия, ако се окажеше погрешна.

— Помниш ли онзи ден, когато се беше успала, Бети? — попитах. — Помниш ли?

Тя кимна предпазливо.

— Тръгнах да те търся — продължих. — Беше ми студено. Спрях в коридора пред стаята ти и неудобно ми е да призная, но коленичих и надникнах през ключалката на стаята.

Усетих как поруменявам леко въпреки всичко. Тя ме гледаше гневно, очите й окаменяха, устните й се присвиха, сякаш простъпката от миналото е по-лоша от днешната.

— Не видях нищо — поясних припряно. — Само теб, свита под завивките, и чифт мъжки обувки, които познах. Бяха на Дигуид. Бяхте любовници, нали?

— О, господин Хайтам — прошепна тя, клатейки глава с тъжни очи. — Какво е станало с теб? В какъв човек те е превърнал Бърч? Да притискаш нож в гърлото на възрастна дама, о… това е лошо, много лошо. Но да сипеш обиди, обвинявайки ме, че съм се впуснала в афера, че съм жена, която разбива семейства! Колко несправедливо! Господин Дигуид имаше деца, вярно, но за тях се грижеше сестра му, защото съпругата му бе починала много години преди да постъпи на служба при господин Кенуей. Не бяхме любовници, както си представя мръсното ти съзнание. Бяхме влюбени и е срамота да ме обвиняваш. Срамота!

Тя поклати отново глава.

Усетих как ръката ми стисва по-здраво дръжката на сабята и затворих очи.

— Не, не аз трябва да изпитвам угризения! Държиш се с мен като с пакостливо дете, но фактът е, че ти си… била… близка… няма значение как го наричаш… с Дигуид, а той ни предаде. Ако не беше предал семейството, татко щеше да е жив. Мама щеше да е жива и аз нямаше да притискам нож в гърлото ти. Не обвинявай мен, Бети, обвинявай него!

Тя пое дълбоко дъх, за да се успокои.

— Нямаше избор — каза най-сетне. — Джак нямаше избор. О, така се казваше впрочем. Джак. Знаеше ли му името?

— Ще го прочета върху надгробната му плоча — процедих през зъби. — Дали го знам или не, няма никакво значение, Бети, защото той е имал избор. Независимо дали е трябвало да избира между дявола и дълбокото синьо море… Все едно. Но е имал избор.

— Не… Мъжът го заплашил да убие децата му.

— Мъжът? Какъв мъж?

— Не знам. Мъжът, който заговорил Джак в града.

— Виждала ли си го?

— Не.

Как го описваше Дигуид? От Запада ли е бил?

Да, Джак каза, че говорел с акцент. Защо?

— Когато отвлякоха Джени, тя изкрещяла, че някой ни е предал. Вайълет от съседната къща я чула. На другия ден мъж със западняшки акцент я предупредил да не споменава пред никого какво е чула.

Западът. Забелязах, че Бети побледнява.

— Какво? — просъсках. — Какво казах?

— Вайълет, сър — промълви тя. — Скоро след като заминахте с Бърч за Европа — навярно ден след това, — тя загина при уличен обир.

— Спазили са думата си — отбелязах. — Погледнах я. — Разкажи ми за мъжа, с когото е разговарял Дигуид.

— Нищо не знам. Джак спомена само, че го заплашил. Дръзнел ли да предупреди господаря, щели да намерят момчетата му и да ги убият бавно. Обяснили му, че смятат да нахлуят в къщата, но кълна се в живота си, господин Хайтам, обещали никой да не пострада. Щели да нападнат посред нощ. Когато всички спят.

Хрумна ми нещо.

— Защо им е трябвал?

Тя ме погледна объркано.

— Той дори не беше в къщата, когато ни нападнаха — продължих аз. — Нахлуха без чужда помощ. Отведоха Джени, убиха татко. Защо им е трябвал Дигуид?

— Не знам, господин Хайтам — отвърна тя. — Наистина не знам.

Погледнах я. Чувствах се изтощен. Преди, докато чаках да падне нощта врях и кипях от гняв, подклаждан от спомена за предателството на Дигуид, за съучастничеството на Бети.

Исках да е невинна. Повече от всичко исках да е флиртувала с другиго от домакинството. А ако е била любовница на Дигуид, исках да не е знаела за предателството му. Исках да е невинна, защото, ако беше виновна, трябваше да я убия. Ако е могла да спре кръвопролитието, но не го е спряла, заслужаваше да умре. Така беше… така бе справедливо. Причина и следствие. Око за око. Вярвам в това. Зъб за зъб. Това е моето кредо. Начин да си пробиваш път през живота, начин, който има смисъл. Дори когато самият живот изглежда безсмислен. Начин да въдворяваш порядък в хаоса.

Сега обаче не изпитвах никакво желание да я убия.

— Къде е той? — попитах тихо.

— Не знам, господин Хайтам. — Гласът й потрепери уплашено. — За последно го видях призори в деня, когато избяга.

— Кой още знае, че сте били любовници?

— Никой — отвърна тя. — Бяхме много дискретни.

— Само дето оставяхте обувките си на видно място.

Очите й просветнаха студено.

— Малцина имат навика да надничат през ключалките.

Не продумах.

— А сега какво, господин Хайтам? — попита предизвикателно тя.

— Заслужаваш да те убия, Бети — отвърнах лаконично и вглеждайки се в очите й, разбрах как проумява, че наистина съм способен да изпълня заплахата си, ако пожелая.

Проплака.

Аз станах.

— Онази нощ взе твърде много жертви. Няма да се срещнем повече. Понеже си служила дълги години на семейството ми и си се грижила за мен, ти подарявам живота и те оставям със срама ти. Сбогом.

14 юли 1747 година

I

От две седмици не съм попълвал дневника си и се събра много за разказване. Ще започна от нощта, когато посетих Бети.

След разговора с нея се върнах в пансиона, поспах дълбоко няколко часа, станах, облякох се, взех файтон и се върнах пред къщата й. Наредих на кочияша да спре на известно разстояние, достатъчно близо да виждам, но без да предизвиквам подозрение, и докато той дремеше, благодарен за отдиха, аз седях и наблюдавах през прозорчето. Чаках. Какво? Не бях сигурен. Ала отново се доверявах на инстинкта.

И за пореден път той не сгреши. Скоро след зазоряване Бети излезе.

Освободих кочияша, последвах я пеша и разбира се, тя влезе в пощенския клон на Ломбард Стрийт. Появи се след няколко минути и пое обратно по улицата, където тълпата скоро я погълна.

Проследих я с поглед. Не чувствах нищо — нито желание да я настигна и да й прережа предателското гърло, нито повей от някогашната привързаност, която изпитвах към нея. Нищичко.

Застанал под съседния безистен, наблюдавах как светът се върти и пропъждах просяците и уличните търговци с бастуна си. Чаках почти час, докато…

Да, той се появи най-после — разносвачът с камбанката и чантата, пълна с писма. Отблъснах се от стената и размахвайки бастуна, тръгнах след него. Приближавах се бавно, докато той сви в странична уличка, където нямаше много пешеходци, и аз съзрях своя шанс.

След миг бях коленичил до окървавения, изпаднал в несвяст пощальон и преглеждах съдържанието на чантата му. Намерих бързо плика, адресиран до Джак Дигуид. Прочетох писмото — Бети му казваше колко го обича и как съм разбрал за връзката им. Дотук всичко ми беше известно. Но аз не се интересувах толкова от съдържанието на писмото, колкото от местоназначението му, отбелязано върху плика — Шварцвалд, Петрус. Петрус беше малко градче недалеч от Фрайбург.

След двуседмично пътуване с Реджиналд зърнахме градчето в далечината — шепа къщи, сгушени в долчинка сред зелени поля и гори. Това се случи тази сутрин.

Влязохме в Петрус по пладне, мръсни и изморени от пътуването. Яздехме бавно из лабиринта от тесни улички. Местните ни поглеждаха — от тротоарите или от прозорците — и бързо затваряха вратите на къщите си или спускаха завесите. Ние носехме смърт и известно време мислех, че те някак си го усещат или просто са плашливи. Не знаех обаче, че днес не сме първите странници, галопиращи през града. Хората вече бяха уплашени.

Писмото бе адресирано до бакалницата в Петрус. Стигнахме малък площад с фонтан, засенчен от кестенови дървета, и помолихме една разтреперана жена да ни упъти. Другите ни заобикаляха отдалеч, докато тя ни сочеше посоката, а после се отдалечи бързо, забила поглед в обувките си. След малко завързахме конете пред магазина и влязохме вътре. Единственият клиент ни погледна и реши да напазарува по-късно. С Реджиналд се спогледахме озадачено. Аз огледах магазина. По трите стени чак до тавана се редяха дървени рафтове, пълни с буркани и завързани с канап пакети. Зад високия тезгях в дъното стоеше собственикът, препасан с престилка. Усмивката под гъстите му мустаци угасна като изтляла свещ още щом видя кои сме.

Вляво от мен имаше стълба за по-високите рафтове. Върху нея седеше момче на около десет години — очевидно синът на собственика. Той едва не се препъна, спускайки се по стълбата. Застана мирно в средата на магазина и зачака нареждания.

— Добър ден, господа — поздрави бакалинът на немски. — Явно сте яздили дълго. Необходими са ви провизии за из път? — Той посочи тезгяха. — Или искате да се освежите? С питие?

Помаха на момчето.

— Кристоф, забрави ли какво повеляват добрите обноски? Поеми палтата на господа.

Пред тезгяха имаше три високи стола и бакалинът ги посочи.

— Седнете, моля.

Погледнах отново Реджиналд, видях, че се кани да приеме поканата на бакалина, и го спрях.

— Не, благодаря — казах. — С приятеля ми няма да се застояваме. — Забелязах как раменете на Реджиналд се отпускат разочаровано, но той не продума. — Искаме само информация.

По лицето на бакалина се изписа подозрение.

— Да? — рече предпазливо.

— Търсим един човек. Казва се Дигуид. Джак Дигуид. Познавате ли го?

Той поклати глава.

— Не сте го виждали? — настоях аз.

Той пак поклати глава.

— Хайтам… — обади се Реджиналд, сякаш прочел мислите ми.

Не му обърнах внимание.

— Сигурен ли сте? — попитах.

— Да, сър — отвърна бакалинът.

Мустаците му трепнаха нервно. Преглътна тежко. Стиснах зъби. Преди другите да помръднат, измъкнах сабята си и я опрях под брадичката на Кристоф. Момчето ахна, надигна се на пръсти и очите му се завъртяха в орбитите, щом острието притисна гърлото му. Не свалях поглед от бакалина.

— Хайтам… — повтори Реджиналд.

— Не се бъркай, Реджиналд — отсякох и се обърнах към бакалина: — Писмата до Дигуид се изпращат на този адрес. Питам те още веднъж. Къде е той?

— Господине! — примоли се бакалинът, втренчен в Кристоф, който издаваше глухи звуци, сякаш не успява да преглътне. — Не наранявайте сина ми.

Молбата му не срещна разбиране.

— Къде е той? — повторих.

— Господине! — изхленчи бакалинът и преплете умолително пръсти. — Не мога да ви кажа.

Аз притиснах сабята по-силно към гърлото на Кристоф и бях възнаграден с жаловито стенание. С крайчеца на окото си забелязах как момчето се надигна още по-високо на пръсти и усетих, но не видях смущението на Реджиналд до мен. През цялото време очите ми останаха приковани в лицето на бакалина.

— Моля ви, господине, умолявам ви! — изрече припряно той, протегнал ръце, сякаш крепи много крехко стъкло. — Не мога да ви кажа. Предупредиха ме да не казвам.

— Аха — рекох аз. — Кой? Кой те предупреди? Той ли? Дигуид?

— Не, господине — отвърна бакалинът. — Не съм виждал господин Дигуид от няколко седмици. Беше… беше друг, но не мога да ви кажа… не мога да ви кажа кой. Тези… тези мъже не се шегуваха…

— Нали разбираш, че и аз не се шегувам? — усмихнах се. — Разликата между мен и тях е, че тях ги няма, а аз съм тук. Кажи ми! Колко бяха, кои бяха и какво те питаха?

Очите му отскочиха от мен към Кристоф, който, макар да се държеше смело, стоически и да проявяваше сила на духа, каквато се надявам и моят син — ако имам син — да притежава, не се сдържа и изхлипа. Бакалинът явно не издържа и взе решение. Мустаците му потрепераха още веднъж и той заговори бързо, сипейки думите като порой:

— Бяха тук, господине. Преди час. Двама мъже с дълги черни палта и червени униформи на британски войници.

Влязоха в магазина също като вас и попитаха къде е господин Дигуид. Казах им, господине, без да се замисля, и лицата им станаха много сериозни. Предупредиха ме, че и други ще дойдат да ме разпитват за господин Дигуид. Казаха ми да отричам, че го познавам. Заплашиха да ме убият, ако не ги послушам и ги издам.

— Къде е той?

— Живее в колиба. В гората на петнайсет мили северно оттук.

Не продумах. Реджиналд също мълчеше. Знаехме, че не бива да губим нито миг и без повече приказки — без да заплашваме повече и без да се сбогуваме, без дори да се извиним на Кристоф, че сме го уплашили до смърт — двамата излетяхме през вратата, развързахме конете, възседнахме ги и ги пришпорихме с викове.

Препускахме възможно най-бързо половин час. Изминахме навярно осем мили по стръмни пасбища и конете ни грохнаха. Стигнахме тясна ивица борове, отвъд които се издигаше хълм, опасан с пръстен от дървета. В равнината пред нас се простираха още гори, а по-нататък — хълмиста местност като огромен килим, осеян с дървета, морави и долчинки.

Спряхме и извадихме малкия телескоп. Конете ни пръхтяха, а аз огледах местността пред нас, отначало обхождайки я трескаво от ляво надясно с телескопа. Притиснат от времето, се поддавах на паниката. Насилих се да се успокоя. Поех си дълбоко дъх, отворих и затворих очи няколко пъти и започнах отново. Сега движех телескопа бавно и методично. Разделих местността на квадрати и местех телескопа от единия към другия, систематично и ефикасно, подвластен на хладния разсъдък, а не на чувствата.

Реджиналд наруши тишината от нежен ветрец и птичи песни.

— Щеше ли да го направиш?

— Какво, Реджиналд?

Имаше предвид детето.

— Щеше ли да убиеш момчето?

— Няма смисъл да отправяш заплаха, ако не си способен да я изпълниш. Бакалинът щеше да разбере, че блъфирам. Щеше да го прочете в погледа ми. Щеше да усети.

Реджиналд се намести неспокойно върху седлото.

— Значи „да“. Щеше да го убиеш?

— Точно така, Реджиналд. Щях да го убия.

Възцари се мълчание. Аз огледах нов къс земя, после следващия.

— Откога кредото ни позволява да убиваме невинни? — попита Реджиналд.

Изсумтях.

— Ти си ме учил да убивам, Реджиналд, но това не ти дава право да определяш кого да убивам и с каква цел.

— Учех те да си мъж на честта. Преподавах ти кодекса на честта.

— Помня как преди години и ти се опита да раздадеш правосъдие пред „Уайтс“. Спазваше ли тогава принципите на честта?

Поруменя ли наистина? Със сигурност се помести смутено върху коня.

— Онзи мъж беше крадец — отсече.

— Мъжете, които търся, са убийци, Реджиналд.

— Въпреки това — отвърна раздразнено той — ревностният стремеж навярно замъглява преценката ти.

Отново изсумтях презрително.

— Кой го казва! Съобразено ли е твоето увлечение по Предците с тамплиерската политика?

— Разбира се.

— Нима? Сигурен ли си, че не пренебрегваш другите си задължения в негова полза? Пишеш ли писма, попълваш ли дневника си, четеш ли напоследък, Реджиналд?

— Достатъчно — отвърна възмутено той.

— Имам предвид четива, които не са свързани с Предците — уточних.

— Сега съм тук, нали? — възкликна той с вид на почервенял дебелак, комуто са сервирали развалено месо за вечеря.

В този момент съзрях тънка панделка дим да се вие над гората.

— Реджиналд, виждам пушек сред дърветата, вероятно е от колибата. Да вървим натам.

Преди да довърша, забелязах движение сред елховата горичка пред нас. От нея изскочи ездач и препусна към най-далечния хълм на хоризонта.

— Гледай, Реджинад! Натам! Виждаш ли го?

Нагласих телескопа. Ездачът беше с гръб към нас, разбира се, но ми се стори, че различавам ушите му. Бях сигурен, че е Остроухия.

— Виждам един мъж, Хайтам, но къде, е вторият? — попита Реджиналд.

Дръпнах юздата на коня си и отвърнах:

— В колибата, Реджиналд. Хайде!

III

Пристигнахме след двайсетина минути. Двайсет минути, през които пришпорвах безмилостно кобилата, рискувайки да се блъсне в някое дърво или да се препъне в прекършен от вятъра клон. Реджиналд остана далеч зад мен, а аз галопирах към дима, към колибата, където знаех, че ще открия Дигуид.

Жив? Мъртъв? Не знаех. Бакалинът обаче бе казал, че го търсят двама мъже, а ние видяхме само един. Изгарях от нетърпение да срещна втория. Дали беше препуснал напред? Или все още беше в колибата?

Най-сетне я съзрях — в средата на горска поляна. Ниска дървена постройка с един прозорец и комин, от който се виеха клъбца дим. Отпред бе завързан кон, а предната врата зееше отворена. Широко отворена. Щом връхлетях насред поляната, чух вик отвътре и пришпорих кобилата към вратата, изваждайки сабята си. С оглушителен тропот налетяхме върху дъските пред колибата и аз се надигнах в седлото да погледна вътре.

Дигуид беше вързан за стол, раменете му висяха, главата му бе клюмнала. Лицето му приличаше на кървава маска, но виждах, че устните му мърдат. Беше жив, а над него бе надвесен вторият мъж, стиснал окървавен нож — нож с извито назъбено острие. Канеше се да довърши започнатото. Да пререже гърлото на Дигуид.

Не бях използвал сабята си като копие и от мен да знаете, тя не е подходяща за това, но в този момент главната ми грижа бе да опазя Дигуид жив. Исках да говоря с него, а освен това само на мен се полагаше да го убия. Хвърлих сабята. Нямах време за друго. И макар силата и прицелът да не бяха на ниво, острието улучи ръката на мъжа точно когато падаше. Беше достатъчно — достатъчно да го накара да залитне назад с болезнен рев. В същия миг аз скочих от коня върху дъските пред колибата и се хвърлих напред, измъквайки късата си сабя в движение.

Успях да спася Дигуид. Приземих се точно до него. Ръцете и краката му бяха пристегнати към стола с окървавено въже. Дрехите му бяха разкъсани и почернели от кръв, лицето — подуто и изранено. Устните му продължаваха да мърдат. Очите му се плъзнаха лениво към мен и аз се запитах какво ли си помисли в краткия миг, когато видя кой съм. Дали ме позна? Чувство за вина ли го обзе или искрица надежда?

После очите ми се стрелнаха към прозореца в дъното на стаята, зад който краката на мъжа тъкмо изчезваха. Чух го как тупва на земята от другата страна. Да го последвам през прозореца означаваше да се поставя в уязвимо положение — приклещен в тясната рамка, докато онзи разполага с цялото време на света да забие ножа си в мен. Хукнах към предната врата и излязох на поляната, за да го подгоня. Реджиналд тъкмо пристигаше. Бе забелязал мъжа, виждаше го по-добре от мен и вече се прицелваше с лъка си.

— Не го убивай — изкрещях аз, а той изрева разочаровано, защото стрелата му подмина целта.

— По дяволите, беше ми в кърпа вързан — извика той. — Вече е между дърветата.

Заобиколих колибата и се втурнах по килима от сухи борови иглички към горичката, където бе изчезнал мъжът.

— Искам го жив, Реджиналд — изкрещях. — Дигуид е в колибата. Пази го, докато се върна.

Шмугнах се сред дърветата и листата и клоните зашибаха лицето ми. В гъсталака пред мен различих тъмен силует, проправящ си път пред гората не по-изящно от мен. Всъщност по-тромаво от мен, защото го настигах.

— Там ли беше? — извиках. Когато убиха баща ми?

— Пропуснал съм това удоволствие, момче — подвикна ми той през рамо. — Жалко! Но и аз допринесох с нещичко. Аз бях посредникът.

Разбира се. Говореше със западняшки акцент. Кого бяха описали така? Човекът, изнудвал Дигуид. Мъжът, заплашил Вайълет със зловещ нож.

— Спри! — изкрещях му. — Щом си толкова жаден за кръвта на семейство Кенуей, опитай да пролееш моята.

Бях по-пъргав от него. По-бързо и все по-близо. Чух как свисти дъхът му, когато проговори. Щях да го настигна всеки момент. Той разбра и вместо да се изморява още, реши да се обърне и да се бие. Отметна последен клон и се озова на полянка. Застана с лице към мен, вдигнал закривения нож. Ножът с назъбеното острие, „зловещият“ нож. Брадата му сивееше, а лицето му бе ужасно сипаничаво, белязано от детска болест. Задъхан, изтри устни с опакото на дланта си. Шапката му бе отхвръкнала при гонитбата, разкривайки ниско подстригана посребрена коса. Палтото му — черно, както го бе описал бакалинът — беше разкъсано, а отдолу се виждаше червената му войнишка униформа.

— Ти си британски войник — казах.

— Такава униформа нося — ухили се той, — но служа на друг.

— Нима? На кого? — попитах. — Асасин ли си?

Той поклати глава.

— Аз съм единак, момче. Нещо, за което само можеш да мечтаеш.

— Отдавна не ме наричат „момче“.

— Мислиш, че си се прославил ли, Хайтам Кенуей? Хайтам Убиеца. Тамплиерският сабленосец. Защото си убил неколцина дебели търговци? За мен си момче. Момче си, защото мъжете застават лице в лице с жертвите си, а не се прокрадват зад тях в мрака като змии. — Той замълча и добави: — Като асасини.

Започна да прехвърля ножа си от едната в другата ръка. Ефектът беше почти хипнотичен — поне така го подведох да смята.

— Мислиш, че не умея да се бия? — попитах.

— Не си доказал, че можеш.

— Сега е моментът.

Той се изплю и е една ръка ме подкани да приближа, въртейки ножа в другата.

— Хайде. Бъди воин за пръв път в живота си. Опитай как е. Хайде, момче. Бъди мъж.

Искаше да ме ядоса, но всъщност ми помогна да се съсредоточа. Трябваше ми жив. За да го накарам да проговори.

Прескочих клона и се озовах на полянката, размахал диво късата сабя, за да го принудя да отстъпи. Възвърнах си бързо равновесието, преди той да контраатакува на свой ред. Известно време се дебнехме, всеки очакващ другия да предприеме нападение. Аз разчупих патовото положение, хвърляйки се напред, замахвайки и връщайки се веднага в защитна позиция.

За секунда той си помисли, че съм пропуснал. После усети кръвта, струяща по бузата му, и докосна с длан лицето си с разширени от изненада очи. Първи точен удар за мен.

— Подцени ме — казах.

Този път усмивката му беше малко пресилена.

— Няма да има втори.

— Ще има — отвърнах и се спуснах отново към него. Посегнах наляво, а после надясно, когато тялото му залитна в погрешната посока.

В свободната му ръка зейна рана. Кръв рукна по разкъсания му ръкав и закапа по горския килим — яркочервена върху кафяви и зелени иглички.

— По-добър съм, отколкото предполагаш — констатирах. — Очаква те смърт. Ако не проговориш, разбира се. Ако не ми кажеш всичко, което знаеш. За кого работиш?

Подскочих напред и замахнах. Той завъртя бясно ножа си. И другата му буза прокърви. Две нови алени резки се появиха върху смуглата му кожа.

— Защо убиха баща ми?

Отново скочих напред и пронизах опакото на дланта, с която стискаше ножа. Надявах се да го изпусне, но останах разочарован. Успях обаче да му демонстрирам убедително уменията си. Пролича си по лицето му. Окървавеното му лице. Вече не се усмихваше.

Но все още не беше изгубил самообладание. Спусна се бързо и плавно към мен, прехвърляйки ножа от едната в другата ръка, за да ме заблуди. Едва не ме улучи. Едва. Нищо чудно да бе успял, ако не ми бе показал предварително номера си; ако раните, които му бях нанесъл, не го бяха забавили.

Аз се сниших под острието му и замахнах нагоре, забивайки моето в хълбока му. Тутакси изругах. Бях го ударил прекалено силно; в бъбрека. Смъртоносно. Вътрешният кръвоизлив щеше да го убие за трийсетина минути, но вероятно щеше да припадне веднага. Не знам дали и той го разбра, защото отново ми налетя с оголени зъби. Забелязах, че са почервенели от кръв. Отскочих леко встрани, улових му ръката, извих я и я счупих в лакътя.

Звукът, който издаде, не приличаше на писък, а по-скоро на болезнено дихание. Аз извих още по-силно ръката му — повече за ефект, отколкото търсейки някаква полза — и той изпусна ножа. Оръжието тупна върху килима от иглички, а той го последва, строполявайки се на колене.

Пуснах ръката му, която увисна безжизнено — кожена торба с потрошени кости. Забелязах, че лицето му вече е побеляло, а върху кръста му расте черно петно. Палтото му се надипли по земята около него. Със здравата си ръка той опипа счупената и ме погледна жално. Не се трогнах.

— Защо го уби? — попитах безучастно.

Като вода, стичаща се от пробита манерка, той се люшна и падна на една страна. Сега го интересуваше само фактът, че умира.

— Кажи ми — настоях и се приведох към лицето му, по което бяха полепнали борови иглички.

Поемаше последните си глътки въздух, притиснал устни към горската поляна.

— Баща ти — подхвана той, изкашля струйка кръв и продължи: — Баща ти не беше тамплиер.

— Знам — прекъснах го. — Затова ли го убиха? — Усетих как челото ми се смръщва. — Убиха го, защото отказа да постъпи в Ордена?

— Той беше… асасин.

— И тамплиерите го убиха? Убиха го заради това?

— Не. Убиха го заради това, което имаше.

— Какво? — Приведох се още по-наблизо, стремейки се отчаяно да доловя всяка негова дума. — Какво имаше?

Никакъв отговор.

— Кой? — изкрещях. — Кой го уби?

Но той бе изгубил свяст. Отвори уста, клепките му запърхаха и очите му се затвориха. Зашлевих го, после още веднъж, но той отказваше да дойде в съзнание.

Асасин. Татко е бил асасин. Обърнах мъжа по гръб, затворих втренчените му очи и започнах да изпразвам джобовете му. Извадих необичайна колекция от тенекиени кутийки и няколко смачкани листа хартия. Разгънах единия. Оказа се документ за постъпване на военна служба. Бяха за полк, по-точно за гвардейски полк, по една и половина гвинеи за постъпване и по шилинг дневно. Името на платеца също беше записано — подполковник Едуард Брадок.

Брадок се сражаваше в Холандия с французите. Сетих се за Остроухия, когото бях видял по-рано през деня. Разбрах накъде препуска.

IV

Тръгнах през гората и се върнах бързо в колибата. Отвън трите коня пасяха търпеливо под ярките слънчеви лъчи; вътре бе мрачно и по-хладно. Реджиналд стоеше до Дигуид, който бе обронил глава, все още вързан за стола. Разбрах още щом го видях.

— Мъртъв е — казах и погледнах Реджиналд.

— Опитах се да го спася, Хайтам, но клетникът бе отишъл твърде далеч.

— Как така? — попитах рязко.

— Умря от раните си — тросна се Реджиналд. — Погледни го, за бога.

Лицето на Дигуид приличаше на маска от засъхнала кръв. Дрехите му бяха подгизнали. Личеше си, че мъжът с ножа го е измъчвал жестоко.

— Беше жив, когато тръгнах.

— Беше жив и когато пристигнах, мътните го взели — разяри се Реджиналд.

— Каза ли ти нещо?

Реджиналд сведе очи.

— Преди да умре, каза, че съжалява.

Аз замахнах яростно със сабята и я забих в гредата над камината.

— Само това ли? Нищо за нощта на нападението? Причина? Имена?

— По дяволите, Хайтам! По дяволите, да не би да мислиш, че съм го убил? Мислиш ли, че бих толкова път и загърбих задълженията си, само и само да видя Дигуид мъртъв? Исках да го намеря не по-малко от теб. Исках да го намеря жив не по-малко от теб!

Усетих как кръвта в жилите ми кипва.

— Съмнявам се — процедих през зъби.

— Какво се случи с другия? — попита Реджиналд.

— Умря.

— О, разбирам — подхвърли иронично Реджиналд. — И чия е вината?

Не му отговорих.

— Брадок познава убиеца — казах.

— Така ли? — изненада се Реджиналд.

Бях прибрал документите в джоба си. Сега ги извадих, смачкани на топка като зелка.

— Ето — документите му за постъпване на служба. В гвардейския полк под командването на Брадок.

— Хайтам, войниците на Едуард са петнайсет хиляди. И са откъде ли не. Сигурен съм, че всичките имат тъмно минало, за което Едуард не знае нищо.

— Смяташ, че е съвпадение? Бакалинът каза, че са в униформи на британската армия. Предполагам, че ездачът е поел към другарите си. Има преднина от… колко? Един час? Ще го последвам. Брадок е в Холандия, нали? Ездачът препуска към своя генерал.

— Внимавай, Хайтам — каза Реджиналд. В очите и в гласа му пропълзя стоманен хлад. — Едуард ми е приятел.

— Открай време не го харесвам — отвърнах с нотка на детинско безочие.

— О, триста дяволи! — избухна Реджиналд. — Мнение, което си изградил като малък, защото Едуард не ти е показал дължимото уважение. Той обаче положи извънредни усилия да залови убийците на баща ти и да ги накаже. Едуард служи на Ордена, Хайтам, служи му предано и винаги му е служил предано.

Обърнах се към него и от устата ми едва не се изплъзнаха думите: „Но татко е бил асасин?“. Не ги изрекох. Някакво… чувство или инстинкт — трудно ми е да определя — ми нашепна да запазя тази информация за себе си.

Реджиналд забеляза — забеляза как думите засядат зад зъбите ми и навярно дори зърна лъжата в очите ми.

— Убиецът — настоя той. — Каза ли ти нещо? Успя ли да научиш нещо от него, преди да умре?

— Колкото ти си успял да научиш от Дигуид — отвърнах.

В ъгъла на стаята имаше малка печка, а до нея — дъска за рязане. Върху нея лежеше самун хляб. Натъпках го в джоба си.

— Какво правиш? — попита Реджиналд.

— Взимам си припаси за из път.

Имаше и купа с ябълки. Щяха да ми потрябват за коня.

— Престоял хляб. Няколко ябълки? Няма да ти стигнат, Хайтам. Поне се върни в града да се снабдиш с провизии.

— Няма време, Реджиналд. А и преследването ще е кратко. Преднината му е нищожна и не знае, че го гонят. Ако извадя късмет, ще го настигна, преди да огладнея.

— Може да си набавим храна пътьом. Ще ти помогна.

Аз го спрях. Обясних му, че тръгвам сам, и преди да възрази, яхнах коня и го пришпорих в посоката, накъдето бях видял да поема Остроухия, надявайки се да го настигна бързо.

Надеждите ми не се оправдаха. Яздих неуморно, но се здрачи и стана твърде опасно да продължавам. Не исках конят да пострада. Кобилата беше изтощена и аз неохотно реших да спра и да я оставя да отдъхне няколко часа.

Сега седя и пиша и се питам защо след всичките години, през които Реджиналд ми бе и баща, и ментор, и учител и наставник, защо реших да тръгна сам? И защо не му казах какво съм научил за татко?

Променил ли съм се? Той ли се е променил? Или се е променила връзката ни?

Захладня. Кобилата ми — реших, че заслужава да й дам име, и понеже ме побутва гальовно, когато иска ябълка, я нарекох Ласка — лежи до мен със затворени очи и изглежда доволна. Аз пиша в дневника. Мисля за Реджиналд и за разговора ни. Питам се дали е прав да се съмнява в пътя, по който съм тръгнал.

15 юли 1747 година

Станах още щом се зазори, зарових гаснещата жар на огъня и яхнах Ласка.

Преследването продължи. Докато яздех, обмислях възможностите. Защо Остроухия и другарят му се бяха разделили? И двамата ли възнамеряваха да се върнат в лагера на Брадок в Холандия? Дали Остроухия очакваше съратникът му да го настигне?

Не знаех. Надявах се само, че каквото и да са планирали, мъжът пред мен няма представа кой е по петите му.

Ако нямаше обаче — и как би могъл да има — защо тогава не го настигах?

Препусках бързо, но предпазливо, защото не биваше да се появявам изневиделица зад гърба му.

След около три четвърти час видях мястото, където бе нощувал. Ако бях пришпорвал по-яростно Ласка, щях ли да го изненадам? Коленичих и докоснах огнището му, за да проверя колко е топло. Ласка надуши нещо на земята — парче недоядена наденица — и стомахът ми закъркори. Реджиналд имаше право. Остроухия бе далеч по-добре запасен от мен с моя половин самун и няколкото ми ябълки. Наругах се, че не съм претърсил пътната чанта на другаря му.

— Хайде, Ласка. Хайде, момиче.

Яздих цял ден. Забавих ход само колкото да извадя телескопа от джоба си и да огледам хоризонта, търсейки следи от Остроухия. Той продължаваше да е пред мен. Далеч пред мен. През целия ден. Когато започна да се смрачава, се разтревожих, че съм изгубил напълно дирите му. Надявах се да съм прав поне за посоката.

Накрая бях принуден да спра отново, да лагерувам, да запаля огън, да позволя на Ласка да отдъхне и да се моля, че не съм се заблудил.

Стоя буден и се питам защо не успявам да го настигна.

16 юли 1747 година

I

Тази сутрин се събудих, осенен от прозрение. Разбира се. Остроухия беше войник на Брадок, а армията на Брадок се бе присъединила към войската на принц Орански в Холандия. Остроухия би трябвало да е там. Причината да бърза бе…

Бързаше, защото е напуснал тайно лагера и иска да се върне, преди да разкрият отсъствието му.

Което означаваше, че появата му в Шварцвалд не бе официална мисия. Тоест Брадок, неговият командир, не знаеше за набега му. Или вероятно не знаеше.

Съжалявам, Ласка. Пришпорвах я отново с всички сили — за трети пореден ден — и забелязвах колко е изморена, колко я забавя изтощението. Въпреки това едва след половин час се натъкнахме на лагера на Остроухия. Този път не спрях да проверявам въглените. Продължих напред и оставих Ласка да си почине, когато изкачихме следващото възвишение. Извадих телескопа и огледах местността пред нас метър по метър, сантиметър по сантиметър. Най-после го забелязах — миниатюрна точица, препускаща по хълма пред нас. Докато наблюдавах, той изчезна сред рехава горичка.

Къде бяхме? Не знаех дали сме прекосили холандската граница. От два дни не бях виждал жива душа, не бях чувал друг звук, освен тропота на копитата на Ласка и своето дихание.

Това скоро щеше да се промени. Пришпорих Ласка и след двайсет минути навлязохме в същата горичка, където се бе скрила плячката ми. Първо забелязах изоставена каруца. Наблизо лежеше мъртвият кон със слепи очи, покрити с мухи. Ласка изцвили уплашено. И тя като мен бе свикнала със самотата — само ние, дърветата и птиците. Но ненадейно пред нас бе изникнал неприятен знак, че Европа е смутна, на ръба на войната.

Сега яздехме по-бавно, защото заобикаляхме дървета и всякакви препятствия, изпречващи се на пътя ни. Колкото по-навътре навлизахме в горските дебри, толкова повече бяха почернелите стволове, изгорени, стъпкани или прекършени. Тук явно някой бе водил сражение. Виждахме тела на мъже с безжизнено отпуснати крайници и изцъклени мъртви очи. Тъмна кръв и кал покриваха войниците, обричайки ги на анонимност. Само тук-там се виждаха части от униформи — бялото на френската армия и синьото на холандската. Навсякъде се валяха счупени мускети, байонети и саби. Всичко оцеляло в битката вече беше плячкосано. Прекосихме горичката и се озовахме на поляна — бойно поле — където телата бяха още повече. По стандартите на войната схватката не изглеждаше сериозна, но смъртта сякаш витаеше навсякъде.

Не знаех кога се е състояла, освен че е минало достатъчно време всичко ценно да бъде разграбено, но недостатъчно, за да отнесат мъртъвците. Реших, че е минал най-много един ден, съдейки по състоянието на телата и димната завеса, все още стелеща се над поляната като сутрешна мъгла, пропита с миризма на барут.

Тук калта беше по-гъста, разровена от конските копита и краката на войниците, и Ласка започна да залита. Насочих я настрани, за да заобиколим бойното поле. Точно когато тя се плъзна в калта и аз едва не се прекатурих през главата й, зърнах Остроухия. Беше от другата страна на полето, навярно на половин миля пред нас — смътна, почти неразличима фигура, също клатушкаща се върху разкаляния терен. Конят му очевидно бе изтощен като моя, защото той беше слязъл от седлото и го дърпаше за юздата с приглушени ругатни, които вятърът довяваше към нас през полето.

Извадих телескопа да го разгледам по-добре. За последно го бях виждал отблизо преди дванайсет години и тогава той носеше маска. Питах се — надявах се — дали, когато го погледна сега, ще ме озари прозрение. Ще го позная ли?

Не. Той беше просто мъж с обветрено лице и побеляла коса като другаря си, мръсен и изтощен от ездата. Не ме осени просветление. Нищо не си дойде на мястото. Той беше просто мъж, британски войник като онзи, когото бях убил в Шварцвалд.

Видях как извръща глава и се взира към мен през мъглата. Извади от джоба си телескоп и за миг двамата се оглеждахме през увеличителните стъкла. После той улови повода на коня си и с възобновени сили го задърпа, поглеждайки през рамо към мен.

Позна ме. Добре. Ласка се движеше по-стабилно и аз я насочих натам, където почвата беше по-твърда. Най-сетне успяхме да напреднем. Виждах все по-ясно Остроухия и различавах разкривеното му от напрежение лице; после забелязах как разбира, че няма да избяга и аз ще го настигна след няколко кратки минути.

Взе единственото възможно решение. Пусна юздите на коня и се затича. В същия момент земята под копитата на Ласка се разкаля отново и тя пак се запрепъва. Прошепнах и бързо „благодаря“ и скочих от седлото.

Хукнах да догоня Остроухия. Умората, натрупана през последните няколко дни, заплашваше да ме сломи. Калта полепваше по обувките ми, вече не тичах, а газех в нея, дъхът свистеше в дробовете ми, сякаш вдишвам пясък. Всеки мускул крещеше от болка, молейки ме да спра. Надявах се жертвата ми да страда като мен, дори повече от мен, защото единственото, което ме подтикваше да продължавам напред, единственото, което задвижваше измъчените ми крака и вдъхваше сили на гърдите ми да гълтат въздух, бе мисълта, че го настигам.

Той погледна назад. Беше достатъчно близо и забелязах как очите му се разширяват от страх. Сега не носеше маска. Нямаше зад какво да се скрие. Въпреки болката и изтощението аз му се усмихнах зловещо и усетих как пресъхналите ми напукани устни оголват зъбите ми.

Той крачеше напред, ръмжейки от усилието. Започна да ръми и ситните капки сгъстиха мъглата. Движехме се сякаш сред оцветена с въглен природа.

Той рискува отново да погледне назад. Видя, че съм още по-близо, спря и извади сабята си. Улови я с две ръце, прегърбен от умора, задъхан. Едва се държеше на краката си. Приличаше на мъж, яздил дни наред без почивка. Приличаше на мъж, предвкусващ поражение.

Оказа се, че греша. Той ме подмамваше да продължа напред и аз, глупакът, се хванах в капана. В следния миг се препънах и залитнах в огромна локва гъста лепкава кал, която буквално ме погълна.

— Божичко — отроних.

Стъпалата ми изчезнаха, после глезените и преди да се усетя, бях потънал до коленете. Опитах да се измъкна, търсейки опора в по-твърдата почва до локвата. Вдигнах сабята си с другата ръка и погледнах Остроухия. Сега беше негов ред да злорадства. Той приближи и стиснал сабята с две ръце, я стовари върху мен — силно, но тромаво. Стенейки, парирах удара и го отблъснах няколко крачки назад. Когато залитна, издърпах единия си крак от локвата. Обувката ми остана вътре и видях как чорапът ми — макар и мръсен — белее ярко на фона на черната кал.

Разбрал, че губи предимството си, Остроухия се втурна отново към мен, този път опитвайки се да ме намушка с острието. Отблъснах стоманата веднъж, после още веднъж. За секунда се чуваха само стенанията ни, звънтенето на сабите и ромоленето на дъждовните капки. Вече по-едри, те цопваха звучно в калта. Мълком благодарях Богу, че триковете на противника ми са се изчерпали.

Така ли беше наистина? Той осъзна, че ще ме победи по-лесно, ако ме заобиколи изотзад, но аз прочетох мислите му и замахнах със сабята. Улучих го по коляното, точно над ботуша, и той се олюля назад с болезнен рев. Изправи се със стон и ругатня, движен от гнева, че победата му се изплъзва, и се опита да ме ритне със здравия си крак.

Аз улових глезена му със свободната си ръка и го извих с всички сили. Той залитна и падна по лице в калта.

Понечи да се извърти настрани, но беше прекалено бавен или прекалено зашеметен и аз забих сабята си в бедрото му, приковавайки го към земята. Използвах дръжката като опора и се отблъснах от калта, разделяйки се и с втората си обувка.

Той изпищя и се загърчи, но сабята го обездвижваше. Тежестта ми върху ранения му крак, когато се измъквах от калта, използвайки сабята като лост, навярно е била непоносима. Остроухия изпищя и очите му заплуваха в орбитите. Продължаваше обаче да размахва диво сабята си. Аз бях невъоръжен и когато се хвърлих върху него като риба на сухо, острието ме близна по врата и ме поряза. От раната рукна топла кръв.

Улових китките му и двамата се вкопчихме в сабята. Борехме се, стенейки и ругаейки през зъби. Иззад гърба ми долетя звук — несъмнено шум от приближаващи стъпки. После се чуха гласове. Мъж говореше на холандски. Изругах.

— Не — изрече някой и едва след миг осъзнах, че съм аз.

Остроухия също чу шума.

— Закъсня, Кенуей — изръмжа той.

Стъпките приближаваха. Дъждът се сипеше върху нас. Повтарях:

— Не, не. Не!

Прекъсна ме глас, нареждайки ми на английски:

— Вие там! Спрете веднага!

Отдръпнах се от Остроухия, налагайки разгневено лепкавата кал с юмруци, докато се изправях. Преструвайки се, че не чувам дрезгавия му пресеклив смях, станах и се обърнах към войниците, които изплуваха от дъждовната пелена. Изопвайки рамене, изрекох:

— Казвам се Хайтам Кенуей и съм приятел на подполковник Едуард Брадок. Настоявам този мъж да остане под мое наблюдение.

Отекна смях — не бях сигурен дали се смее Остроухия, все още прикован към земята, или някой от малобройния отряд войници, появили се като призраци, надигнали се от бойното поле. Командирът бе мустакат, облечен в мръсна двуредна униформа, обвезана с шевица, отдавна изгубила златистия си блясък. Видях го как вдига нещо, нещо, което пробяга пред очите ми. Осъзнах, че ме удря с дръжката на сабята си миг преди да ме улучи и да изгубя съзнание.

II

Не убиват мъже, изпаднали в несвяст. Недостойно е. Дори в армия, командвана от подполковник Едуард Брадок.

Следващото, което почувствах, бе студена вода, плисната върху лицето ми. Или длан, стоварваща се върху лицето ми? Както и да е, разбудиха ме грубо и когато се опомних, недоумявах кой съм, къде съм…

И защо около врата ми има примка.

А ръцете ми са вързани зад гърба.

Намирах се в единия край на дървена платформа. Отляво имаше още четирима мъже с примки около вратовете. Първият увисна във въздуха, тялото му се разтресе и краката му заритаха напосоки.

Пред мен се надигна ропот и осъзнах, че има публика. Вече не бяхме на бойното поле, а на малка полянка. Мъжете, събрали се наоколо, носеха униформи на британската армия и гвардейски шапки от меча кожа. Лицата им бяха пепеляви, очевидно ги бяха довели насила да наблюдават как клетникът в другия край на платформата рита безпомощно, устата му се отваря, а върхът на окървавения му прехапан език се подава между зъбите, докато се бори за глътка въздух.

Мъжът се гърчеше и риташе, тялото му клатеше дървеното скеле над главите ни. Вдигнах очи и видях, че и моята примка е вързана за него. После сведох поглед към дървения сандък под краката ми, под обутите ми в бели чорапи крака.

Възцари се тишина. Чуваха се само стоновете на умиращия и дървеното скеле, проскърцващо под тежестта му.

— Това сполита крадците — изрева екзекуторът, посочи го и тръгна към втория осъден, подвиквайки на онемялата тълпа: — Срещат Създателя, увиснали на въже по заповед на подполковник Едуард Брадок.

— Познавам Брадок — изкрещях аз. — Къде е той? Доведете го тук!

— Млъквай! — изръмжа екзекуторът и вдигна показалец.

Помощникът му, мъжът, лиснал вода върху лицето ми, застана от дясната ми страна и ме зашлеви, този път не за да ме свести, а за да ме смълчи.

Изръмжах и заизвивах китки да се освободя от стегналото ги въже, но не прекалено яростно, за да не загубя равновесие и да падна от сандъка, върху който бях опасно кацнал.

— Казвам се Хайтам Кенуей — извиках и въжето се заби в гърлото ми.

— Казах ти да млъкнеш — изрева екзекуторът и помощникът му ме удари отново толкова силно, че едва не се катурнах от сандъка. За пръв път погледнах войника вляво от мен и осъзнах кой е. Беше Остроухия. Около бедрото му имаше превръзка, почерняла от кръв. Той ме измери със замъглени очи иззад притворени клепки и по лицето му се разля бавна ленива усмивка.

Екзекуторът застана до втория мъж в редицата.

— Този тук е дезертьор — изкрещя той. — Оставил е другарите си да загинат. Мъже като вас. Изоставил е вас! Кажете ми как да го накажем?

Тълпата отвърна без особен ентусиазъм:

— Обесете го!

— Щом казвате — ухили се екзекуторът и ритна мъжа по гърба, наслаждавайки се на отвратените изражения на зрителите.

Аз тръснах глава да си проясня ума и продължих да се боря с въжето. Екзекуторът застана пред третия мъж, зададе същия въпрос на множеството и получи същия глух, дежурен отговор. Блъсна нещастника и платформата заскърца и се разклати под тежестта на тримата, увиснали на въжетата. Дървеното скеле над главата ми простена; видях как сглобките се разделят за миг и пак се събират.

Екзекуторът застана до Остроухия.

— Този мъж се наслаждавал на малка забежка в Шварцвалд. Смятал да се върне незабелязано, но сметките му излезли грешни. Кажете ми как да го накажем?

— Обесете го — отвърна равнодушно тълпата.

— Заслужава ли да умре? — изкрещя екзекуторът.

— Да — отговори множеството.

Забелязах обаче как някои клатят скришом глави, а лицата на други, отпиващи от кожени мехове, изразяват доволство — доволство, купено с бира. На това ли се дължеше ступорът на Остроухия? Той продължаваше да се усмихва, когато екзекуторът застана зад него и го ритна по гърба.

— Да обесим дезертьора! — изкрещя.

— Не! — извиках аз и задърпах трескаво въжетата в отчаян опит да се освободя. — Не, той трябва да остане жив! Къде е Брадок? Къде е подполковник Едуард Брадок?

Помощникът на екзекутора се яви пред мен, разтеглил в беззъба усмивка устни, скрити сред рунтава брада.

— Глух ли си? Казаха ти да мълчиш!

Вдигна юмрук да ме удари. Не успя. Краката ми се изстреляха напред, събориха сандъка и се сключиха около врата му с кръстосани глезени. Стиснах силно. Той изпищя. Стиснах още по-здраво. Писъкът му заглъхна и лицето му се зачерви. Ръцете му уловиха глезените ми, мъчейки се да ги разделят. Аз се заклатих наляво-надясно, разтърсвайки го като куче с плячка в челюстите. Напрягах мускули и се стараех тежестта ми да не обтяга примката около врата ми. Остроухия се люлееше на въжето до мен. Езикът му се подаде между устните и невиждащите му очи изпъкнаха, сякаш ще изскочат от черепа.

Екзекуторът се бе отдалечил в другия край на платформата и дърпаше краката на обесените, за да се увери, че са мъртви. Суматохата обаче привлече вниманието му и той погледна към нас. Видя помощника си, приклещен в зловещата примка на краката ми, и се втурна с ругатни към нас, изваждайки сабята си.

Аз изкрещях и извих тяло с всички сили, повличайки помощника с мен. Като по чудо успях да го запратя право срещу екзекутора, който се строполи с рев от платформата.

Мъжете пред нас стояха, зяпнали от смайване, и не смееха да помръднат.

Аз сключих още по-силно крака и бях възнаграден с хрущящ звук откъм врата на помощника. От носа му шурна кръв. Ръцете му, стиснали краката ми, се отпуснаха. Извъртях се отново, крещейки от болката, пронизала мускулите ми, и го запратих на другата страна — към дървеното скеле.

Тресящото се, скърцащо, разпадащо се скеле.

Изстенах още веднъж. С последно усилие — силите ме напускаха и ако не успеех, щях да подпиша смъртната си присъда — блъснах мъжа в скелето и този път, най-сетне, то поддаде. Усетих как ми причернява, сякаш тъмен покров забулва съзнанието ми. Натискът върху врата ми внезапно отслабна, когато подпорната греда се свлече на земята, напречната дъска рухна, а самата платформа се огъна под тежестта на мъжете и се разби на трески.

Последната ми мисъл, преди да изгубя съзнание, беше „Дано да е жив“. Първите ми думи, когато се свестих в палатката, където лежа сега, бяха:

— Жив ли е?

III

— Кой? — попита лекарят с изискано засукани мустаци и акцент, подсказващ, че е с по-благородно потекло от мнозина тук.

— Остроухия — отвърнах и се опитах да седна, но той ме натисна с длан по гърдите да се върна в легнало положение.

— Опасявам се, че нямам дори бегла представа за кого говориш — рече ми любезно. — Разбрах, че познаваш подполковник Брадок. Навярно той ще ти обясни всичко, когато пристигне на сутринта.

И така, не ми остава друго, освен да лежа тук и да описвам случилото се през деня, очаквайки посещението на Брадок.

17 юли 1747 година

Той приличаше на уголемена, по-достолепна версия на войниците си е униформата и позата, полагаща се на ранга му. Лъскавите му черни ботуши бяха високи до коленете. Носеше редингот е бяла шевица над тъмна, закопчана догоре туника. Около врата му бе завързан бял шал, а сабята му бе препасана около кръста върху дебел кожен колан.

Косата му бе завързана на тила е черна панделка. Хвърли шапката си върху ниската масичка до леглото ми, скръсти ръце и ме изгледа с дълбокия безцветен поглед, който познавах добре.

— Кенуей — отбеляза лаконично. — Реджиналд не ми съобщи, че ще идваш.

— Решавах в движение, Едуард — отвърнах, внезапно почувствал се по-млад, дори поуплашен.

— Разбирам — рече той. — Решил си просто да ме навестиш?

— Откога съм тук? — попитах. — От колко дни?

— Три — отговори Брадок. — Доктор Тенант се тревожеше, че ще развиеш треска. Според него по-слаб мъж не би оцелял. Радвай се, че си жив, Кенуей. Не всеки успява да избегне и ешафода, и треската. Радвай се и че ме уведомиха как един от осъдените е поискал да разговаря лично с мен, иначе хората ми щяха да довършат започнатото. Видя как наказваме сгрешилите.

Докоснах с длан превръзката около врата си, пострадал от битката с Остроухия и охлузен от примката.

— Да, Едуард, вече знам от опит как се отнасяш с хората си.

Брадок въздъхна и махна с ръка да отпрати доктор Тенант. Той излезе от палатката, а Брадок се настани тежко до леглото ми, вдигайки крак върху него, сякаш да демонстрира правото си на собственост.

— Това не са мои хора, Кенуей, а престъпници. Холандците те доведоха в компанията на дезертьор, избягал с друг войник. Естествено, предположили, че ти си другарят му.

— А човекът, с когото бях, Едуард, какво стана с него?

— За него ли питаше? Доктор Тенант каза, че си се интересувал живо от него. От… как се изрази той… Остроухия?

В гласа му прозвуча неприкрито презрение.

— Този човек, Едуард, беше в къщата ни в онази нощ. Нощта на нападението. Той е един от мъжете, които търсим дванайсет години погледнах го втренчено. — И го намирам в твоята армия?

— Да, в армията ми. И какво от това?

— Съвпадение ли е?

Брадок винаги беше намръщен, но сега се начумери още повече.

— Защо не зарежеш намеците, момче, и не ми кажеш какво наистина мислиш? Къде е Реджиналд впрочем?

— Разделихме се в Шварцвалд. Сигурно вече е преполовил пътя до дома.

— За да продължи да се захласва по митове и народни предания? — отбеляза високомерно Брадок. Изпитах странно желание да защитя Реджиналд и проучванията му въпреки собствените ми съмнения.

— Реджиналд смята, че ако успеем да разгадаем тайната на хранилището, Орденът ще възвърне влиянието си от епохата на Кръстоносните походи. Ще стане дори по-могъщ от тогава. Ще управляваме света.

Той ме изгледа изморено, погнусено.

— Ако наистина го вярваш, значи си глупав идеалист като него. Не са ни необходими магии и трикове, за да убедим хората в правотата на каузата ни. Необходими са ни мечове.

— Защо не и двете? — попитах аз.

Той се приведе напред.

— Защото едното е чиста загуба на време.

Погледнах го.

— Може би. Не смятам обаче, че най-добрият начин да печелиш сърцата и умовете на хората е като ги бесиш.

— Ще повторя. Не става дума за хора, а за измет.

— Умря ли той?

— Приятелят ти? Остроухия?

— Насмешките ти са ми безразлични, Едуард. Подигравките значат за мен толкова, колкото и уважението ти. Нищо. Мислиш, че ме търпиш само заради Реджиналд. Е, чувствата ни са взаимни. А сега ми кажи дали Остроухия е мъртъв?

— Умря на бесилото, Кенуей. Заслужи присъдата си.

Затворих очи за секунда, вслушан само в обърканите си чувства — зловещо врящо гърне от скръб, гняв, безпомощност, недоверие и подозрение. Усещах болезнено и крака на Брадок върху леглото ми и си представях как го изтривам завинаги от живота си с един замах на сабята.

Това обаче беше неговият начин. Не моят.

— Бил е там значи? Онази нощ? — рече Брадок. Стори ми се, че пак долавям насмешка в гласа му. — Съучастникът на убийците на баща ти е бил през цялото време сред нас, а ние сме тънели в неведение. Горчива ирония, нали, Хайтам?

— Да. Ирония или съвпадение.

— Внимавай, момче. Реджиналд не е тук, за да ходатайства за теб.

— Как се казваше?

— Като стотици мъже в армията ми — Том Смит. От провинцията. Не знаем друго. Укривал се е от съда или е убил сина на господаря си, обезчестил е дъщеря му или се е забавлявал със съпругата му. Кой знае? Не задаваме въпроси. Ако ме попиташ дали съм изненадан, че един от мъжете, които издирвахме, е бил във войската ми, ще ти отговоря отрицателно.

— Имал ли е приятели? Които да разпитам?

Брадок свали бавно крака си от леглото ми.

— Понеже си мой събрат, ще ти предоставя възможност да проведеш разследването си. Надявам се в замяна да ни окажеш помощ.

— Каква помощ?

— Французите обсаждат крепостта Берген. Вътре има наши съюзници — холандци, австрийци, хановерци и есенци. И британци, разбира се. Французите вече са превзели външните окопи и копаят успореден ров. Скоро ще започнат да бомбардират крепостта. Искат да я превземат преди дъждовете. Мислят, че тя ще им отвори пътя към Холандия, а съюзниците смятат, че трябва да я задържим на всяка цена. Необходими са ни хора. Разбираш защо наказвам дезертьорите. Имаш ли сили за битка, Кенуей, или желанието за мъст те е обсебило докрай?

Трета част

1753, три години по-късно

7 юни 1753 година

I

— Имам задача за теб — каза Реджиналд.

Кимнах. Не се изненадах. Отдавна не бяхме се виждали и предусещах, че молбата му да се срещнем не е само повод да си побъбрим. Седяхме в „Уайтс“ и отпивахме от халбите с джинджифилова бира, които любезната и — бях забелязал, естествено — едрогърда сервитьорка охотно допълваше.

На масата вляво няколко джентълмени — обвеяните с позорна слава „уайтски комарджии“ — играеха шумно на зарове, но иначе заведението беше празно.

Не бях виждал Реджиналд от онзи ден в Шварцвалд преди шест години — много вода бе изтекла оттогава. Присъединявайки се към армията на Брадок в Холандия, аз се сражавах с гвардейците при обсадата на Берген и останах във войската, докато Договорът от Екс ла Шапел не сложи край на войната на другата година. След това участвах в няколко миротворчески кампании и с Реджиналд си разменяхме само писма. Неговите пристигаха или от Лондон, или от имението в Ландес. Понеже знаех, че вероятно четат кореспонденцията ми, преди да я изпратят, аз пишех завоалирано, очаквайки с нетърпение момента да споделя страховете си на четири очи с Реджиналд.

Щом се върнах в Лондон обаче и заживях отново в къщата на Куин Ане Скуеър, разбрах, че той е „възпрепятстван“. Поне така ми казваха. Обясняваха ми, че се е уединил с книгите си — и с Джон Харисън, друг рицар от Ордена, споделящ манията му по древни храмове, хранилища и призраци от миналото.

— Помниш ли, че празнувахме тук осмия ми рожден ден? — попитах го, обзет от странно желание да отложа момента, когато ще науча кого трябва да убия. — Помниш ли какво се случи отвън? И как изигра ролята на пламенния ухажор, готов да въздаде правосъдие на място, на улицата?

Той кимна.

— Хората се променят, Хайтам.

— Ти си се променил наистина. Сега си отдаден изцяло на проучванията на Първата цивилизация.

— Близо съм, Хайтам. — Сякаш темата смъкна паравана от предпазливост, зад който се криеше.

— Успя ли да дешифрираш дневника на Ведомир?

Той се намръщи.

— Не, ударих на камък. Но не защото не полагам усилия, уверявам те. По-правилният отговор всъщност е „не още“, защото залових жена, специалист по разгадаване на кодове. Жена, представяш ли си? Италианка, сътрудничка на асасините. Държим я във френското имение дълбоко в гората, но твърди, че й е нужна помощта на сина й, за да дешифрира дневника. Синът е в неизвестност от няколко години. Аз лично се съмнявам в думите й и смятам, че е способна да разгадае кода и сама. Мисля, че ни използва да намерим сина й. Но се съгласи да ни съдейства, ако го открием, и ние най-сетне успяхме.

— Къде е?

— В Корсика, закъдето ти ще заминеш да го доведеш.

Значи бях сгрешил. Нямаше да убивам, а да дундуркам синчета.

— Какво? — взря се той в лицето ми. — Мислиш, че те подценявам? Нищо подобно, Хайтам. Това е най-важната задача, която някога съм ти възлагал.

— Не, Реджиналд — въздъхнах. — Така ти се струва.

— О? Какво намекваш?

— Че вероятно увлечението ти по Предците те заслепява и загърбваш задълженията си. Дали не си изпуснал нечии юзди?

— Чии юзди? — попита объркано той.

— На Едуард Брадок.

Той очевидно се изненада.

— Разбирам… Искаш да ми кажеш нещо за него? Нещо, което досега не си споделял?

Посочих да ни долеят халбите с бира и сервитьорката кимна усмихнато. Напълни чашите и се отдалечи с разлюлени бедра.

— Какво знаеш за действията на Брадок през последните години? — попитах.

— Рядко ми пише, още по-рядко се виждаме — отвърна Реджиналд. — През последните шест години сме разговаряли само веднъж, доколкото си спомням, а писмата му са съвсем лаконични. Не одобрява интереса ми към Предците и за разлика от теб, не крие негодуванието си. Явно мненията ни се разминават коренно по въпроса как да разпространяваме тамплиерското послание. Тоест знам много малко за него. Всъщност ще науча повече, ако някой, придружавал го в кампаниите му, благоволи да ми разкаже. — Той се усмихна саркастично. — Къде ли да открия такъв човек?

— Аз няма да ти свърша работа — подсмихнах се. — Знаеш добре, че колкото до Брадок, не съм безпристрастен наблюдател. От самото начало не го харесвах, а сега го харесвам още по-малко. Щом липсват обективни свидетели обаче, ще се задоволиш с моето заключение — той се е превърнал в тиранин.

— Как така?

— Проявява жестокост. Към войниците си, но също и към невинни хора. Видях го със собствените си очи в Холандия.

— Как се отнася с хората си, е негова работа — сви рамене Реджиналд. — Войниците се нуждаят от дисциплина, Хайтам, знаеш го.

Поклатих глава.

— В последния ден на обсадата се случи нещо…

Реджиналд се облегна назад, готов да ме изслуша.

— Да?

Аз продължих:

— Оттегляхме се. Холандските войници размахваха юмруци и проклинаха крал Джордж, че не е изпратил повече войници, за да освободим крепостта. Не знам защо не пристигнаха подкрепления. Не знам и дали щяха да помогнат. Не съм сигурен, че някой зад стените имаше представа как да отблъснем френските противници, които се сражаваха брутално, безмилостно и упорито. Брадок беше прав — французите изкопаха успоредни окопи и започнаха да бомбардират града, стеснявайки обръча около стените. През септември вече залагаха мини под укрепленията и ги срутваха. Ние водехме сражения извън крепостта, опитвайки се да пробием обсадата. Напразно. На осемнайсети септември французите проникнаха в града — в четири сутринта, ако не ме лъже паметта. Свариха съюзническите сили буквално заспали и ни сразиха, преди да се усетим. Избиха почти целия гарнизон. Спряха да се подчиняват на командирите си и се нахвърлиха върху цивилното население. Развихри се истинска касапница. Едуард бе подготвил кораб в пристанището, за да евакуира хората си, ако французите нахлуят в града. Така и стана. Отидохме на пристанището, където зареждаха с провизии кораба. Бяхме поставили малоброен отряд пред портата на кея да отблъсква френските набези, а Едуард и приближените му наблюдаваха как товарят кораба. Бяхме довели в крепостта четиринайсет хиляди войници, но половината бяха загинали в сраженията. На кораба имаше място. Не кой знае колко — едва ли бихме успели да сместим много пътници, несъмнено нямаше как да поберем всички, побягнали от крепостта — но все пак имаше място. — Погледнах Реджиналд. — Можехме да ги вземем…

— Кого, Хайтам?

Отпих голяма глътка от джинджифиловата бира.

— Едно семейство дойде на пристанището. Водеха немощен старец и няколко деца. Млад мъж приближи до мен и ме попита дали на кораба има място. Кимнах утвърдително — защо не? — и посочих Брадок. Вместо да им позволи да се качат на палубата обаче, той вдигна ръка и им нареди да напуснат пристанището. После извика на войниците си да се качват по-живо. Младият мъж се изненада не по-малко от мен. Аз отворих уста да възразя, но той ме изпревари. С мрачно лице каза на Брадок нещо, което не чух, но очевидно го обиди. Брадок ми обясни по-късно, че го нарекъл „мерзавец“. Не е смъртна обида и категорично не заслужаваше това, което последва. Брадок извади сабята си и я заби в младежа. Край него винаги се навърташе малобройна групичка мъже. Най-редовните му придружители бяха екзекуторът Слейтър и помощникът му — новият му помощник, разбира се. Аз убих стария. Тези мъже бяха нещо като телохранители. Определено бяха по-близки с него от мен. Не знам дали им се доверяваше, но те му бяха предани и се втурнаха да го защитят още преди тялото на младежа да падне на земята. Нападнаха семейството, Реджиналд, Брадок и двамата му лакеи, и избиха всички до крак — двамата мъже, възрастна жена, по-млада жена и естествено, децата. Едното бе пеленаче. — Стиснах зъби. — Беше истинска кървава баня, Реджиналд. На по-нечовешка жестокост не съм ставал свидетел през цялата война. А видях много зверства, повярвай ми.

Той кимна сериозно.

— Разбирам. Това, естествено, те настрои срещу Едуард.

— И още как! — възкликнах. — Всички сме воини, Реджиналд, но не сме варвари.

— Разбирам, разбирам.

— Нима? Прозря ли най-сетне, че Брадок е неуправляем?

— Чакай, Хайтам. Неуправляем? Да побеснееш е едно, да си неуправляем — съвсем друго.

— Брадок се отнася с хората си като с роби, Реджиналд.

Той сви рамене.

— Е, и? Те са британски войници. Очакват да ги третират като роби.

— Мисля, че Брадок се отдалечава от нас. Мъжете, които му служат, не са тамплиери, а наемници.

Реджиналд кимна.

— Двамата в Шварцвалд? Бяха ли от вътрешния кръг на Брадок?

Погледнах го. Наблюдавах го много внимателно, докато му отговарях:

— Не знам.

Замълчахме. За да не го поглеждам в очите, отпивах от бирата и се преструвах, че се възхищавам на сервитьорката. Зарадвах се, че сменихме темата, когато Реджиналд най-после се наведе напред да ми обясни подробностите около предстоящото пътуване до Корсика.

II

С Реджиналд се сбогувахме пред „Уайтс“ и всеки се качи във файтона си. Когато моят измина известно разстояние, аз почуках по тавана и кочияшът ми спря, слезе от мястото си, озърна се наляво и надясно да не би някой да ни наблюдава, отвори вратата и влезе вътре. Настани се срещу мен, свали си шапката, остави я на съседната седалка и ме погледна с искрящите си любознателни очи.

— Е, господин Хайтам?

Аз поех дълбоко дъх и се взрях през прозореца.

— Тази нощ ще отплавам. Ще се върнем на Куин Ане Скуеър, където ще си събера багажа, и веднага ще поемем към пристанището, ако не възразяваш.

Той свали въображаема шапка и се поклони.

— На вашите услуги, господин Кенуей, сър. Започнах да свиквам с файтона. Много чакане е, вярно, досадно е, но поне французите не стрелят по теб. Нито пък собствените ти офицери. Всъщност това е истинското преимущество на работата ми.

Понякога беше доста отегчителен.

— Разбира се, Холдън — съгласих се и се намръщих, за да го накарам да млъкне, но нейсе!

— Е, сър, научихте ли нещо?

— Нищо конкретно, опасявам се.

Погледнах през прозореца разколебан, обзет и от подозрения, и чувство за вина. Питах се дали е останал някой, комуто наистина се доверявам, комуто наистина съм предан.

По ирония на съдбата човекът, на когото вярвах най-много, беше Холдън.

Срещнах го в Холандия. Брадок удържа на думата си и ми позволи да разпитам войниците му дали са знаели нещо за увисналия на бесилото Том Смит. Не се изненадах, когато разследването ми се оказа безплодно. Никой не призна дори, че познава въпросния Смит, ако така се казваше наистина. Една нощ обаче чух стъпки пред входа на палатката ми и седнах в леглото точно когато човекът влезе.

Беше млад, около трийсетте, с късо подстригана червеникава коса и широка дяволита усмивка. Представи ми се като редник Джим Холдън от Лондон, добър човек, който иска справедливостта да възтържествува. Обесили брат му в деня, когато и аз се разминах на косъм със смъртта. Екзекутирали го, защото откраднал яхния — това било престъплението му. Откраднал купа яхния, защото умирал от глад. Да го накажат с бой, добре, но те решили да го обесят. Най-голямата му грешка явно била, че откраднал яхнията от един от лакеите на Брадок.

Холдън ми разказа, че петнайсетте хиляди гвардейци са предимно британски войници като него. Имало обаче малоброен отряд наемници, избрани лично от Брадок. Слейтър и помощникът му например били от тях. Както и двамата мъже, отишли в Шварцвалд.

Разтревожих се. Нито един от приближените на Брадок не носеше пръстена на Ордена. Те бяха шайка главорези. Питах се защо се е обградил с такива хора, а не с рицари тамплиери. Колкото повече време прекарвах край него, толкова по-очевиден ставаше отговорът — Брадок се отдалечаваше от Ордена.

Сега погледнах Холдън. Онази нощ отказах да му повярвам, но той бе съзрял развалата, разяждаща сърцевината на организацията на Брадок. Искаше възмездие за смъртта на брат си и моите възражения не го трогнаха ни най-малко. Държеше да ми помага, независимо дали желая или не.

Съгласих се, но при условие че ми съдейства тайно. За да заблудя онези, които сякаш винаги бяха на крачка пред мен, исках да изглежда така, сякаш съм се отказал да издирвам убийците на татко — да не ме водят вече с една крачка.

И така, когато напуснахме Холандия, Холдън ми стана камериер и кочияш — поне околните смятаха така. Никой не знаеше, че всъщност провежда разследване от мое име. Дори Реджиналд не знаеше.

Особено Реджиналд.

Холдън забеляза чувството за вина, изписано по лицето ми.

— Сър, вие не лъжете господин Бърч. Постъпвате също като него — запазвате в тайна някои подробности, докато не се уверите, че с чист. Сигурен съм, че ще се уверите, сър. Нали е най-старият ви приятел?

— Ще ми се да споделях оптимизма ти, Холдън. Хайде, да тръгваме! Мисията ми е неотложна.

— Разбира се, сър, и къде ще ви отведе тя?

— Корсика — отвърнах. — Заминавам за Корсика.

— А! В сърцето на революцията.

— Точно така, Холдън. Място, където цари смут, е най-подходящо за укритие.

— И какво ще правите там, сър?

— Не мога да ти кажа. Не е свързано обаче с убийците на баща ми. Приеми го като странично занятие. Работа, дълг, нищо повече. Надявам се обаче, докато ме няма, ти да продължиш да търсиш.

— Естествено, сър.

— Отлично! И гледай никой да не разбира.

— Не бойте се, сър. Всички знаят, че господин Кенуей се е отказал да раздава правосъдие. Които и да са виновниците, сър, рано или късно ще се успокоят и ще се издадат.

25 юни 1753 година

I

В Корсика бе горещо през деня, но нощем захладняваше. Не много — не ставаше студено — но достатъчно да превърне скалистия хълм, на който лежах незавит, в неудобно ложе.

Побиваха ме тръпки, но имах по-важни грижи — генуезките войници например, които се катереха по възвишението, блазнейки се от мисълта, че са безшумни.

Не бих искал да ги разочаровам, но не бяха.

Върху платото на върха на хълма се издигаше имение. Наблюдавах го от два дни; телескопът ми не се отлепяше от прозорците и вратите на внушителната сграда и разпръснатите около нея хамбари и пристройки. Следях кой влиза и кой излиза — предимно бунтовници, пристигащи с провизии или заминаващи с провизии. През първия ден малоброен отряд корсикански въстаници — преброих осмина — се отправи, както по-късно разбрах, на бойна мисия срещу генуезките господари. Върнаха се само шестима, изтощени и окървавени, но безмълвните им сдържани лица излъчваха триумф.

Не след дълго дойдоха жени с провизии и празненството продължи до късно през нощта. Тази сутрин пристигнаха още бунтовници с мускети, увити в одеяла. Всички изглеждаха добре екипирани и явно местните ги подкрепяха. Нищо чудно, че генуезците искаха да изтрият крепостта им от картата.

Два дни обикалях в подножието на хълма, за да не ме видят. Теренът бе каменист и аз се придържах на безопасно разстояние от сградите. Призори на втория ден обаче осъзнах, че имам компания — друг мъж, друг съгледвач. За разлика от мен той не помръдваше от укритието си — залегнал в гнездо от камъни, снишен зад храсталаците и хилавите дървета, оцеляващи някак си върху иначе голото възвишение.

II

Човекът, когото търсех, се казваше Лусио. Криеше се при бунтовниците. Нямах представа дали и те са сътрудници на асасините, а и нямаше значение. Преследвах само него — двайсет и една годишно момче, разковничето за разбулването на загадката, измъчваща клетия Реджиналд от шест години. Невзрачен на вид младеж с коса до раменете. Помагаше на бунтовниците, като носеше ведра с вода, хранеше добитъка, а вчера изви врата на едно пиле.

Поне знаех къде е. Това беше добре. Но не липсваха затруднения. Първо, имаше телохранител. По петите го следваше мъж в асасинска мантия. Очите му обхождаха хълма, докато Лусио носеше вода или хранеше кокошките. На кръста му бе препасана сабя, а пръстите на дясната му ръка току се свиваха. Дали носеше прословутото скрито острие на асасините? Вероятно. Трябваше да внимавам с него, това беше сигурно; да не говорим за бунтовниците, имението гъмжеше от тях като мравуняк.

Налагаше се да взема предвид още нещо — очевидно се канеха да напуснат щабквартирата. Навярно бяха използвали имението като временна база, докато осъществят набега; явно очакваха, че генуезците скоро ще потърсят отмъщение. Пренасяха провизии в хамбарите и несъмнено ги товареха на каруци. Смятах, че ще тръгнат на другия ден.

Тоест бях принуден да нападна през нощта. Тази нощ. Сутринта успях да открия къде спи Лусио — делеше неголяма постройка с асасина и поне шестима бунтовници. Имаха парола за достъп до постройката и аз прочетох думите по устните им: „Работим в мрака, за да служим на светлината“.

Операцията изискваше известна подготовка, но щом се наканих да напусна хълма, за да приведа в ход плана си, забелязах другия мъж и планът ми се промени. Промъкнах се по-близо до него и установих, че е генуезки войник. Ако не грешах, той беше съгледвач на отряд, който щеше да се опита да завземе бунтовническата твърдина. Другарите му щяха да се появят, но кога?

Скоро, рекох си. Сигурно искаха да отмъстят светкавично за поражението, нанесено им предния ден. Несъмнено държаха да покажат на бунтовниците, че отвръщат веднага на ударите. Сигурно щяха да атакуват тази нощ.

Отдалечих се от съгледвача. Позволих му да продължи да разузнава и вместо да се оттегля, останах на възвишението, подготвил нов план. Замисълът ми включваше генуезките войници.

Съгледвачът беше добър. Прикриваше се умело и щом се смрачи, се прокрадна безшумно към подножието на хълма. Къде, питах се, са другарите му?

Недалеч. Час по-късно забелязах движение под възвишението и дори чух приглушена ругатня на италиански. Надигнах се и осъзнал, че не след дълго генуезците ще нападнат, се придвижих по-близо до платото. Сниших се до оградата около обора. На петдесетина крачки виждах постови. Миналата нощ стражите бяха общо петима, разположени по целия периметър на имението. Днес несъмнено щяха да са повече.

Извадих телескопа и го насочих към най-близкия страж. Осветен от луната зад гърба му, той оглеждаше старателно подножието на хълма. Нямаше как да ме забележи — аз бях просто поредната смътна сянка сред пейзаж от сенки. Нищо чудно, че бяха решили да напуснат имението веднага след набега. Не беше най-доброто убежище на света. Всъщност бунтовниците щяха да са лесна плячка, ако генуезците не бяха толкова отчайващо непохватни. Само съгледвачът им заслужаваше похвала. Другите очевидно не знаеха какво е да се промъкваш тихомълком. Започвах да долавям все повече шум откъм подножието на хълма. Не след дълго щяха да ги чуят и бунтовниците. А чуеха ли ги, щяха да избягат преспокойно. А побегнеха ли, щяха да отведат Лусио.

Реших да помогна на генуезците. Всеки постови отговаряше за определен район. Най-близкият до мен се движеше бавно напред-назад, обхождайки разстояние от приблизително двайсет и пет метра. Беше добър; заставаше така, че докато оглежда част от територията, да не загърбва напълно останалата. Но не стоеше на едно място, което ми предоставяше безценни секунди да се промъкна по-близо.

И аз се промъквах. Крачка по крачка. Докато най-сетне различих чертите на лицето му — чорлава посивяла брада, шапка с периферия, хвърляща тъмна сянка върху очите. Мускетът му бе преметнат през рамо. Макар все още да не чувах и да не виждах оттук генуезците, долавях присъствието им и скоро той също щеше да ги усети.

Предполагах, че същата сцена се разиграва от другата страна на хълма — тоест налагаше се да действам светкавично. Извадих късата сабя и се подготвих. Дожаля ми за постовия и се помолих безмълвно. Не ми беше сторил нищо, просто изпълняваше съвестно и вещо задачата си и не заслужаваше да умре.

В този момент сякаш окаменях върху скалистия хълм. За пръв път в живота си се усъмних дали съм способен да изпълня мисията си. Спомних си семейството на пристанището, посечено от Брадок и лакеите му. И внезапно ме осени убеждение, че вече не съм в състояние да убивам. Нямах сили да пронижа със сабята си този постови, който не ми беше враг. Просто не можех.

Колебанието едва не ми струва скъпо, защото тромавите генуезки войници се издадоха и нощният ветрец довя трополене на срутени камъни и ругатня първо до моите, а после и до ушите на постовия.

Той насочи поглед към шума и посегна към мускета, вперил поглед надолу към склона. Видя ме. За секунда очите ни се срещнаха. Колебанието ми се изпари и аз стопих разстоянието помежду ни с един скок.

Приземих се, протегнал свободната си ръка като лапа на хищник, стиснал сабята в лявата. Сграбчих врата му с дясната си ръка и забих сабята в гърлото му. Той тъкмо се канеше да вдигне тревога, но викът му замря, удавен в кърваво гъргорене. Червен фонтан рукна през пръстите ми и обля гърдите му. Без да пускам главата му, аз го прихванах и го положих леко и безшумно върху утъпканата земя в двора на имението.

Залегнах. На шейсетина метра беше вторият постови — смътна фигура в тъмнината. Видях обаче, че се кани да се обърне към мен. Щеше да ме забележи. Втурнах се напред — толкова бързо, че нощният вятър засвистя в ушите ми. Стигнах до него точно когато се извърна. Улових и него за врата с дясната си ръка и забих сабята. И този мъж умря, преди да докосне земята.

От склона отново долетя издайническо трополене; генуезците напредваха в блажено неведение, че съм им помогнал да не ги разкрият преждевременно. Съратниците им обаче от другата страна на хълма, явно бяха също тъй непохватни и без ангел пазител в мое лице постовите ги чуха.

Тревожен вик огласи нощта и за секунди зад прозорците на имението грейнаха светлини. Бунтовниците наизлизаха, понесли запалени факли, нахлузвайки в движение ботушите си, навличайки жакети и подавайки си мускети и саби. Аз наблюдавах, снишен в сенките, как вратата на хамбара се отвори и двама мъже започнаха да издърпват каруца, натоварена догоре с провизии. Трети ги следваше, повел коня.

Генуезците разбраха, че времето да се промъкват крадешком е изтекло, и се втурнаха по хълма с бойни викове.

Аз имах предимство — вече се бях прокраднал в имението, а и не бях в униформа на генуезки войник. Използвах суматохата да се смеся с тичащите бунтовници, без да привличам внимание.

Тръгнах към постройката, където бе настанен Лусио. И едва не се сблъсках с него. Той излетя през вратата с разрошена коса, но облечен. Сподиряше го бунтовник, който го дърпаше към хамбара. Последва ги асасинът, който с едно движение закопча мантията си пред гърдите и извади сабята си. Двама генуезки войници изскочиха иззад пристройката и той ги пресрещна, подвиквайки през рамо на Лусио:

— Бягай към хамбара!

Отлично. Точно това ми трябваше — някой да отвлече вниманието на асасина.

В същия момент забелязах друг генуезец да връхлита на платото, да вдига мускета си и да се прицелва в Лусио, който носеше запалена факла. Не успя обаче да стреля, защото аз се хвърлих върху него, преди да ме забележи. Нададе един-единствен приглушен вик, когато забих сабята си до дръжката в гърба му.

— Лусио! — изкрещях и натиснах пръста на войника върху спусъка.

Мускетът стреля, но куршумът излетя към небето. Лусио спря, заслони очи и погледна към мен. Аз пуснах демонстративно бездиханното тяло на генуезеца и то се свлече върху земята. Придружителят на Лусио продължи напред, както се надявах. Асасинът още се сражаваше и аз се възхитих от вещината, с която отблъскваше двамата си противници едновременно.

— Благодаря — извика ми Лусио.

— Чакай — отвърнах аз. — Трябва да се измъкнем оттук, преди да завземат имението.

Той поклати глава.

— Отивам към каруцата. Благодаря ти още веднъж, приятелю.

Обърна се и хукна към хамбара.

По дяволите! Изругах и тръгнах след него, стараейки се да се прикривам в сенките. Вдясно видях генуезец да изкачва върха на възвишението. Очите му се разшириха, когато погледите ни се срещнаха. Преди да реагира, го улових за ръката, извъртях се и забих сабята си под мишницата му, точно над ризницата. Той се затъркаля с писъци надолу по ската. Преди да падне, взех факлата му и продължих да тичам успоредно с Лусио, за да го пазя. Стигнах до хамбара преди него. Притаих се отново в сенките и надникнах през отворената врата. Двама бунтовници впрягаха кон в каруцата, а други двама стояха на пост. Единият стреля, а другият презареди мускета си и коленичи, готов за стрелба. Аз се притиснах към стената на хамбара и едва не се сблъсках с генуезки войник, който се канеше да влезе през страничната врата. Забих сабята в основата на гръбнака му. Той се сгърчи, прикован към острието. Аз го избутах пред мен през прага, подхвърлих горящата факла към задната част на каруцата и се отдръпнах в сенките.

— Избийте ги! — извиках, надявайки се, че имитирам що-годе прилично акцента на генуезки войник. — Избийте до крак бунтовническата сган! — После добавих, този път с произношение на корсикански въстаник: — Каруцата гори!

Пристъпих на светло, понесъл трупа на генуезеца, и го пуснах, сякаш току-що съм го убил.

— Каруцата гори! — повторих и погледнах Лусио, който тъкмо влизаше в хамбара. — Да бягаме, Лусио! Ела с мен!

Забелязах как двама от бунтовниците се споглеждат объркано, питайки се кой съм и защо ми е притрябвал Лусио. Чу се изстрел и край нас се разлетяха трески. Един от бунтовниците падна. В окото му бе забит куршум от мускет. Спуснах се към другия, уж да го защитя от куршумите, но всъщност забих нож в сърцето му. Докато умираше, осъзнах, че е придружителят на Лусио.

— Загина — казах, изправяйки се.

— Не! — изкрещя Лусио. В очите му вече напираха сълзи. Нищо чудно, че разчитаха на него само да храни добитъка, помислих си, щом се разплаква, когато убиват другарите му.

Хамбарът гореше. Другите двама бунтовници, разбрали, че не могат да спасят нищо, побягнаха презглава към възвишението и изчезнаха в мрака. И други въстаници бягаха. Забелязах, че генуезците подпалват и другите постройки.

— Трябва да почакам Мико — извика Лусио.

Предположих, че Мико е телохранителят му, асасинът.

— Той се сражава. Помоли ме, като член на Братството, да се погрижа за теб.

— Сигурен ли си?

— Добрият асасин не се доверява лесно — похвалих го. — Мико те е обучил добре. Но сега не е време за уроци. Трябва да вървим.

Той поклати глава.

— Кажи ми паролата — настоя.

— Свобода да избираш.

Най-сетне сякаш приспах подозренията на Лусио и го склоних да тръгне с мен. Поехме по ската към подножието на възвишението; тайничко злорадствах и благодарях Богу, че съм успял да го подведа. Той обаче все още се колебаеше. Спря.

— Не — поклати глава. — Не мога. Не мога да изоставя Мико.

Страхотно, помислих си.

— Той ми нареди да те отведа — отвърнах. — И да го чакаме в долчинката, където са завързани конете ни.

В имението зад нас бушуваха пожари; откъслечни схватки огласяха нощта. Генуезците отблъскваха последните бунтовници. Недалеч се търколиха камъни. От мрака изплуваха силуетите на двама въстаници. Лусио ги видя и понечи да ги извика, но аз запуших устата му с длан.

— Не, Лусио — прошепнах. — Сигурно ги преследват войници.

Той се ококори.

— Те са ми другари. Приятели. Не бива да ги изоставям. Трябва да видим дали Мико е невредим.

От върха на хълма долитаха писъци и молби за пощада. Очите на Лусио се стрелкаха диво като отражението на борбата в ума му — да помогне ли на приятелите си горе, или да последва побягналите. Личеше си обаче, че не иска да е с мен.

— Страннико — подхвана той и аз си помислих: „Странник, видите ли!“. — Благодаря ти, че ме спаси, и се надявам да се срещнем отново при по-благоприятни обстоятелства. Тогава, вярвам, ще успея да изразя по-сполучливо признателността си. Сега обаче съм необходим на хората си.

Понечи да тръгне нагоре. Аз го улових за рамото да го спра. Той се отдръпна решително.

— Слушай, Лусио — рекох. — Майка ти ме изпрати да те заведа при нея.

Той залитна назад.

— О, не! Не, не, не.

Не очаквах такава реакция.

Пресегнах се към него, но той ме отблъсна.

— Не! — възкликна. — Не знам кой си, но те моля да ме оставиш на мира.

— Боже мили!

Аз се признах за победен и го сграбчих през врата, сломявайки съпротивата му и притискайки сънната му артерия, за да намаля притока на кръв — колкото да изгуби временно съзнание, без да му причинявам трайна вреда.

Метнах го през рамо — беше лек като перце — и го понесох надолу, странейки от последните групички бунтовници, побегнали от генуезците. Питах се защо не го обезвредих още от самото начало.

III

Спрях в подножието на хълма, до ръба на пролома, и пуснах Лусио на земята. Извадих въже, завързах го здраво за най-близката скала и то спуснах в тъмната бездна. После закопчах ръцете му с колана му, препасах другия край на колана през бедрата му и привързах безжизненото му тяло към гърба си. Заспусках се бавно.

Когато преполових склона, тежестта стана непоносима. Бях предвидил обаче тази възможност и стиснах зъби, докато стигнах до отверстие в скалния зъбер, отвеждащо към непрогледна пещера. Вмъкнах се вътре и свалих Лусио от гърба си. Тялото ми си отдъхна благодарно.

От вътрешността на пещерата долетя шум. Долових леко движение, а после чух прищракване.

Такъв звук издават скритите остриета на асасините, когато изскачат от каниите.

— Знаех, че ще дойдеш тук — каза глас, гласът на асасина Мико. — Знаех, че ще дойдеш тук, защото аз щях да постъпя така.

В следващия миг той ме нападна; връхлетя върху мен от търбуха на пещерата, възползвайки се от смайването и недоумението ми. Аз извадих сабята си и остриетата ни се сблъскаха — неговото замахна хищнически и удари моето с такава сила, че го изби от ръката ми. То се търкулна към гърлото на пещерата и потъна в мрака под него.

Сабята ми. Татковата сабя.

Нямах време да тъгувам за нея, защото асасинът ме връхлетя отново и беше добър, много добър. В тясното пространство без оръжие нямах никакъв шанс. Единственото, на което можех да разчитам, бе късметът…

И Фортуна ме благослови. Притиснах се към стената на пещерата, а прицелът на асасина се оказа леко неточен, колкото да наруши на косъм равновесието му. При други обстоятелства, срещу всеки друг противник той щеше да се съвземе веднага и да довърши започнатото, но обстоятелствата не бяха други, а аз не бях кой да е противник и го накарах да си плати дребния пропуск. Скочих към него, сграбчих го за ръката, извъртях я и го блъснах напред, към мрака. Той обаче ме повлече със себе си към ръба на пещерата. Изкрещях от болка, опълчвайки се на инерцията, тласкаща ме към пропастта. Легнах по корем и го погледнах. Стискаше ръката ми и се опитваше да докопа въжето. Напипах каишката на скритото му острие, протегнах свободната си ръка и започнах да я разкопчавам. Той осъзна твърде късно какво правя и пусна въжето, за да ми попречи. Известно време ръцете ни се боричкаха за острието. Успях да разкопчая първата катарама и да разхлабя канията, която се изхлузи по-нагоре върху китката му. Той се разлюля още по-опасно над ската, размахал другата си длан като крило. Не ми трябваше повече — с последно измъчено стенание разкопчах каишката, изтръгнах я от китката му и захапах ръката му. Болката и липсата на опора най-сетне си казаха думата и той полетя в тъмнината. Видях как мракът го поглъща и се помолих да не падне върху коня ми. Не чух обаче никакъв звук. Нищо. В същия момент забелязах въжето — изопнато и разлюляно, и подадох глава над скалния ръб. Присвих очи и затърсих в тъмното. Усилията ми веднага бяха възнаградени — Мико, на няколко крачки под мен, жив и здрав, се катереше нагоре.

Поднесох острието му към въжето.

— Изкачиш ли се още една стъпка, ще прережа въжето и ще те убия — извиках. Вече беше достатъчно близо и различавах очите му, впити в моите. В погледа ми се четеше колебание. — Не заслужаваш такава смърт, приятелю — добавих. — Слизай надолу и живей, защото те очакват нови битки.

Започнах да прерязвам бавно въжето и той спря. Погледна надолу. Дъното на дерето тънеше в мрак.

— Острието ми е у теб — каза той.

— Трофеите се падат на победителя — свих рамене.

— Сигурно ще се срещнем отново — каза той. — Тогава ще си го поискам.

— Предчувствам, че само единият от нас ще оцелее при следващата ни среща.

Той кимна.

— Може би — рече и се заспуска надолу.

Бях принуден да се изкатеря обратно и да се откажа от коня си — неприятен факт, но за предпочитане, вместо да се изправя отново срещу асасина.

Сега отдъхваме. Е, аз отдъхвам. Клетият Лусио още не се е свестил. По-късно ще го предам на приятелите на Реджиналд, които ще го отведат в закрита каруца, ще го качат на кораб, за да прекосят Средиземно море до южния бряг на Франция. Там, в имението, го очаква майка му, жената, която умее да разгадава кодове.

Аз ще отплавам с кораб за Италия. Ще се постарая да ме забележат, споменавайки веднъж-дваж „младия си спътник“. Ако и когато асасините тръгнат да издирват Лусио, ще започнат да търсят оттам.

Реджиналд заяви, че след това не съм му необходим. Заръча ми да изчезна в Италия, да се стопя безследно, заблуждавайки евентуалните преследвачи.

12 август 1753 година

I

Събудих се във Франция, където се върнах. На думи изглежда лесно, но не беше. Заминах за Италия, за да заблудя асасините, когато тръгнат по петите ми, за да освободят Лусио. Връщайки се във Франция, мястото, където криехме него и майка му, подлагах на риск както собствената си корсиканска мисия, така и всички усилия на Реджиналд през последните години. Опасен ход. Толкова опасен, че замислех ли се, сърцето ми се свиваше. Питах се дали съм оглупял? Що за безумец би поел такъв риск?

Отговорът бе: „Безумец, обзет от съмнения“.

II

На стотина метра от портата се натъкнах на самотен постови, облечен като селянин, с мускет, преметнат през рамо. Изглеждаше сънен, но всъщност беше нащрек и се озърташе зорко. Щом наближих, погледите ни се срещнаха за кратко. Позна ме и очите му трепнаха. Наклони леко глава да ми посочи, че съм свободен да продължа. Знаех, че пред портата има втори постови. Тръгнах през горичката покрай високата ограда, докато стигнах сводестата дървена порта, в която бе вградена по-малка врата. До нея стоеше страж, когото познавах от годините, когато живеех в имението.

— Я виж ти! — каза той. — Та това е господин Хаишм. Вече истински мъж!

Усмихна се и пое юздите на конете ми, отвори вратата и аз прекрачих в двора, примижавайки под ярките слънчеви лъчи, защото очите ми бяха свикнали с горския сумрак.

Пред мен се стелеше моравата. Тръгнах по нея, завладян от странно усещане — носталгия, разбира се, по младежките години, които бях прекарал тук. По времето, когато Реджиналд… продължаваше да ми преподава познанията, чиито семена бе посял татко? Така твърдеше. Сега обаче знаех, че ме е заблуждавал. По отношение на бойните умения и ловкостта да се прокрадвам незабелязано навярно бе спазил традицията, но ме беше възпитал в убежденията на тамплиерския орден; учеше ме, че пътят на тамплиерите е единственият път и онези, които следват друга посока, са в най-добрия случай заслепени, а в най-лошия — покварени.

Аз обаче бях разбрал, че татко е бил от онези заслепени, покварени мъже. На какво ли щеше да ме научи, докато раста? Бог знае.

Тревата беше остра и буйна въпреки присъствието на двамата градинари, препасали къси саби през кръстовете си. Ръцете им уловиха дръжките на оръжията, когато тръгнах към къщата. Единият скоро ме позна и кимна.

— За мен е чест най-сетне да ви видя, господин Кенуей — каза той. — Мисията ви приключи успешно, нали?

— Да, благодаря — отвърнах му. Градинар ли беше или страж? Не знаех. За него обаче аз бях рицар, сред най-изтъкнатите в Ордена. Възможно ли бе да мразя Реджиналд, след като под неговите напътствия бях пожънал такава слава? Бях ли подлагал някога на съмнение възгледите му? Не. Насилваха ли ме да ги споделям? Отново не. Имах възможност да избирам пътя си, безспорно, но бях останал в Ордена, защото вярвах в доктрината.

Въпреки това той ме беше излъгал.

Не, не точно излъгал. Как се бе изразил Холдън? „Беше спестил част от истината.“

Защо?

И друг, по-належащ въпрос — защо Лусио реагира така, когато му казах, че ще види майка си.

Чул името ми, вторият градинар се втренчи в мен, а когато минавах край него, се приведе в поклон. Аз му кимнах, почувствал се ненадейно по-висок. Изпъчил гърди, пристъпих към входната врата, която познавах като стар приятел. Преди да почукам, се обърнах още веднъж към моравата, където двамата градинари стояха, вперили очи в мен. Бях тренирал на тази морава безброй часове, усъвършенствайки саблената си техника.

Почуках. Отвори ми мъж в подобни дрехи. И той носеше къса сабя на кръста си. В къщата нямаше толкова служители, когато аз живеех тук, но, да, когато живеех тук, нямахме виден гост като жената, специалист по дешифриране на кодове.

Първото познато лице, което зърнах в къщата, бе на Джон Харисън, който ме погледна и едва не подскочи.

— Хайтам! — възкликна. — Какво, по дяволите, търсиш тук?

— Привет, Джон — поздравих го невъзмутимо аз. — Тук ли е Реджиналд?

— Да, Хайтам, но Реджиналд трябва да е тук. За разлика от теб.

— Дойдох да нагледам Лусио.

— Какво? — Лицето на Харисън започна да се зачервява. — Дойде да нагледаш Лусио? — Дар словото очевидно му изневеряваше. — Какво? Защо? Какво, за бога, си мислиш, че правиш?

— Джон — рекох вразумително, — успокой се, моля те. Никой не ме проследи. Никой не разбра, че напускам Италия. Никой не знае, че съм тук.

— Е, да се надяваме.

— Къде е Реджиналд?

— Долу. С пленниците.

— О? Пленници?

— Моника и Лусио.

— Ясно. Нямах представа, че се водят пленници.

Вратата под стълбището се отвори. Появи се Реджиналд. Знаех, че тази врата отвежда към зимника — тъмна влажна стая с плесенясали полупразни рафтове за винени бутилки край едната стена.

— Здравей, Хайтам — процеди Реджиналд. — Не те очаквах.

До него застана един от стражите, последван не след дълго от втори. Погледнах ги, после насочих очи отново към Реджиналд и Джон, които приличаха на двойка угрижени духовници. Не бяха въоръжени, но дори да бяха, вероятно щях да надвия и четиримата. Ако се стигнеше дотам.

— Да — рекох. — Джон тъкмо ми обясняваше колко е изненадан от посещението ми.

— Наистина, Хайтам! Много безразсъдна постъпка…

— Навярно, но исках да проверя дали се грижите добре за Лусио. Сега разбирам, че е пленник тук. Научих достатъчно…

Реджиналд се подсмихна.

— А ти какво очакваше?

— Каквото ми бе обяснено. Че целта на мисията е да събере майка и син, а жената се е съгласила да дешифрира дневника на Ведомир, ако успеем да спасим сина й от бунтовниците.

— Не съм те излъгал, Хайтам. Тя наистина започна да дешифрира дневника, откакто доведохме Лусио.

— Но не доброволно, както си представях.

— Не проработи ли морковът, използваме тоягата — отсече Реджиналд със студени очи. — Съжалявам, ако си останал с впечатлението, че морковът ще преобладава.

— Искам да я видя — казах и Реджиналд се съгласи, кимвайки отсечено.

Поведе ни през вратата, която отвеждаше към няколко каменни стъпала, спускащи се надолу. По стените танцуваха светлини.

— Колкото до дневника, Хайтам, вече сме близо — каза той, докато слизахме. — Установихме, че съществува амулет, свързан някак си с хранилището. Ако намерим амулета…

Под стълбите железни светилници по стените осветяваха пътя към вратата, пред която стоеше страж. Той прекрачи встрани и ни отвори да влезем. Зимникът изглеждаше точно както го помнех, осветен от треперливите пламъци на няколко факли. В единия край имаше писалище, закрепено неподвижно за пода. Лусио бе прикован към него.

До него бе майка му — причудлива гледка. Седеше на стол, който явно бе донесен отгоре специално за целта. Носеше дълга пола и закопчана догоре блуза. Щеше да прилича на жена на неделна литургия, ако не бяха ръждивите железни окови, пристягащи китките й към облегалките на стола, и намордника върху лицето й.

Лусио ме видя и в очите му пламна омраза. После заби поглед в листовете пред себе си.

Спрях в средата на стаята, между вратата и писалището.

— Реджиналд, какво означава това? — Посочих майката на Лусио, която ме изгледа злостно иззад намордника.

— Временна мярка, Хайтам. Сутринта Моника обсипа с прекалено гръмогласни проклятия тактиката ни. Затова ги преместихме тук. — Той заговори по-високо, за да го чуят пленниците. — Сигурен съм, че утре ще възвърнат добрите си обноски и ще се върнат в обичайното си жилище.

— Не постъпваш правилно, Реджиналд.

— По принцип са настанени далеч по-удобно, Хайтам — обясни ми сприхаво той.

— Въпреки това не бива да се отнасяш така с тях.

— Ти също не биваше да сплашваш клетото дете в Шварцвалд, притискайки нож в гърлото му — сряза ме Реджиналд.

Зяпнах. Устните ми помръднаха, но думите ми убягваха.

— Тогава… тогава…

— Беше различно? Защото тогава търсеше убийците на баща си? — Той ме улови за лакътя и ме изведе от зимника. Излязохме в коридора и заизкачвахме стълбите. — Това тук е по-важно. Вероятно не споделяш мнението ми, но е така. Заложено е бъдещето на Ордена.

Вече не бях сигурен. Не бях сигурен кое е по-важно, но замълчах.

— И какво следва, когато дешифрират дневника? — попитах, щом се върнахме отново в преддверието.

Той ме погледна.

— О, не! — възкликнах, разбрал безмълвния му отговор. — Не бива да пострадат.

— Хайтам, не приемам заповеди от теб.

— Тогава не го възприемай като заповед — просъсках. — А като заплаха. Ако се налага, задръж ги тук, след като си свършат работата, но нараниш ли ги, ще отговаряш пред мен.

Той ме изгледа продължително и остро. Осъзнах, че сърцето ми бие като чук в гърдите и се помолих Богу да не личи. Бях ли се опълчвал срещу него така? Толкова решително? Не мисля.

— Много добре — каза той накрая. — Няма да пострадат.

Вечеряхме в мълчание, след което получих неохотна покана да пренощувам в имението. Заминавам на сутринта; Реджиналд обеща да ме държи в течение как напредва дешифрирането на дневника. Топлотата помежду ни обаче се е изпарила. У мен той съзира неподчинение; у него аз провиждам лъжи.

18 април 1754 година

I

По-рано тази вечер бях в Кралската опера, седнал до Реджиналд, който очакваше предстоящия спектакъл на „Просешка опера“ с очевидно задоволство. При последната ни среща го бях заплашил, не бях забравил, разбира се, но той сякаш не помнеше. Бе забравил или простил, едно от двете. Независимо от причината, като че ли никога не бяхме кръстосвали шпаги. Той сияеше от щастие — или защото предвкусваше музикалното забавление, или защото смяташе, че е близо до амулета.

Амулетът всъщност беше в операта, около врата на асасин, чието име се споменаваше в дневника на Ведомир и когото тамплиерските шпиони бяха проследили.

Асасин. Той бе следващата ми цел. Първата ми задача, откакто доведох Лусио от Корсика, и първата жертва, която щеше да усети жилото на новото ми оръжие — скритото острие. Извадих театралния бинокъл и погледнах мъжа в другия край на залата — моята жертва. Каква ирония!

Жертвата беше Мико.

Оставих Реджиналд и тръгнах по коридорите на операта зад седалките. Заобиколих местата за редовните посетители и стигнах до ложата на Мико. Влязох тихо и го потупах по рамото.

Бях готов да противодействам, ако окаже съпротива. Тялото му се напрегна, чух го как си поема остро дъх, но не понечи да се защити. Сякаш знаеше какво предстои, когато протегнах ръка и свалих амулета му. Стори ми се дори, че въздъхна облекчено. Сякаш е благодарен да се отърси от отговорността, доволен, че вече не е пазител на съкровището.

— Трябваше да дойдеш при мен — отрони той. — Щяхме да намерим друг начин…

— Да, но тогава щеше да разбереш — отвърнах.

Извадих острието с щракване и го видях да се усмихва, познал оръжието, което му бях отнел в Корсика.

— Съжалявам — казах.

— И аз — каза той.

Убих го.

Няколко часа по-късно бях на среща в къщата на пресечката между Флийт и Брайд Стрийт. Неколцината около масата бяха вперили погледи в Реджиналд и в книгата пред него. Беше отворена и върху заглавната страница се виждаше асасинският символ.

— Джентълмени — подхвана Реджиналд със светнали просълзени очи, — в ръката си държа ключ. И ако трябва да се вярва на тази книга, той отваря вратите на хранилище, построено от Предците.

Аз не се сдържах и го прекъснах:

— А, нашите скъпи приятели, които управлявали, унищожавали и изчезнали от света. Знаеш ли какво ще намерим вътре?

Дори да долови сарказма ми, Реджиналд не показа и капчица раздразнение. Взе амулета, вдигна го и се усмихна при вида на благоговейно стихналите си събеседници. Амулетът засия в ръката му. Изглеждаше впечатляващо, дори аз не мога да отрека. Реджиналд ме погледна.

— Ще намерим познание — каза. — Навярно оръжие или нещо непознато на света, с немислима структура и предназначение. Възможно е хранилището да съдържа нещо такова. Или нищо подобно. Предците все още са енигма. Сигурен съм обаче, че каквото и да ни очаква зад стените на хранилището, ще ни предостави огромно преимущество.

— На нас или на враговете ни — уточних, — ако го намерят първи.

Той се усмихна. Започвах ли да вярвам? Най-сетне?

— Няма. Ти ще се погрижиш за това.

Мико умря, настоявайки да открием друг начин. Какво имаше предвид? Помирение между асасините и тамплиерите? Мислите ми се насочиха към татко.

— Знаеш ли къде се намира хранилището? — попитах след известен размисъл.

— Господин Харисън? — каза Реджиналд и Джон пристъпи напред с карта, която разгъна.

— Докъде стигнаха изчисленията ти? — попита Реджиналд, а Джон очерта с показалец кръг около Ню Йорк и Масачузетс.

— Смятам, че мястото е някъде в този район — отговори.

— Доста обширна територия — намръщих се аз.

— Простете. За да съм по-точен, би трябвало…

— Няма нищо — прекъсна го Реджиналд. — Достатъчно е за начало. Затова те повикахме тук, господин Кенуей. Искаме да заминеш за Америка, да откриеш хранилището и да вземеш каквото съдържа.

— На вашите услуги — отвърнах. Наум наругах и него, и щуротиите му. Предпочитах да ме оставят на мира, за да продължа разследването си. След миг добавих: — Ала толкова мащабна задача изисква повече от един изпълнител.

— Разбира се — съгласи се Реджиналд и ми подаде лист хартия. — Тук са написани имената на петима мъже, благоразположени към каузата ни. Ще ти окажат неоценимо съдействие. С тях няма да ти липсва нищо.

— Е, тогава да не губя време — казах.

— Знаех, че доверието ни към теб не е неоправдано. Купили сме ти билет за кораб, който ще отплава за Бостън. Потегля призори. Върви, Хайтам, и ни донеси чест и слава.

8 юли 1754 година

I

Бостън блещукаше под слънцето, чайки кръжаха в небето, водата се разбиваше шумно в доковете, а мостикът трополеше като барабан, докато слизахме от „Провидънс“ изтощени и дезориентирани от едномесечния престой в открито море, но разчувствани да стъпим отново на твърда земя. Спрях тутакси, защото пътя ми препречиха варели, които моряците от съседната фрегата търкаляха с оглушителен тътен. Очите ми обходиха сияйната смарагдова шир на океана, където мачтите на военни кораби на Кралската флота, яхтите и фрегатите се полюшваха леко, широките каменни стъпала, отвеждащи от доковете и вълноломите към пристанището, гъмжаха от британски войници в червени униформи, търговци и моряци. После насочих поглед нагоре, към Бостън — плетеница от сякаш небрежно разхвърляни по хълма къщи от червени тухли и църкви със заострени куполи. Навсякъде се вееха знамената на Обединеното кралство, за да напомнят на посетителите — в случай че се съмняват — че британците са тук.

Плаването от Англия до Америка бе изпълнено с преживелици. Меко казано. Бях завързал приятелства и бях открил врагове. Опитаха се да ме убият — асасините несъмнено, решили да си отмъстят за убийството в операта и да си върнат амулета.

За останалите пътници и за екипажа на кораба аз бях загадка. Някои смятаха, че съм учен. Обясних на новия си приятел, Джеймс Феъруедър, че „разрешавам проблеми“ и пътувам за Америка да видя как живеят там; какво са запазили от Империята и от какво са се отказали; какви нововъведения е осъществило британското управление.

Измислици, разбира се. Но не точно лъжи. Макар да изпълнявах тамплиерска мисия, бях и любопитен да видя тази земя, за която бях чувал толкова много — колко е необятна, колко заредени са обитателите й с несломим новаторски дух.

Някои твърдяха, че този дух ще се обърне срещу нас и нашите поданици, ако изобщо можеха да се нарекат така, ще се преобразят в могъщ враг. Други смятаха, че Америка е прекалено обширна, за да ни се подчинява; че е буре с барут, което всеки момент ще избухне; на хората там ще им додея да плащат данъци, за да улесняват държава на хиляди мили от тях да води войни с други страни на хиляди мили от тях, а случи ли се това, няма да разполагаме с достатъчно ресурси да защитим интересите си. Надявах се да преценя от личен опит дали са прави.

Но само като странично занимание. На първо място беше мисията ми, която… е, справедливо е да отбележа, че пътуването промени мнението ми за нея. Качих се на палубата на „Провидънс“ с твърди убеждения, но слязох с разколебани и променени възгледи. Причината е една книга.

Книгата, която ми даде Реджиналд. На кораба я изчетох задълбочено; прочетох я поне дузина пъти и все още не съм сигурен дали съм я проумял.

Сигурен съм обаче в едно. Преди се съмнявах в съществуването на Предците. Отнасях се към манията на Реджиналд скептично и недоверчиво; смятах я в най-добрия случай за досадна приумица, а в най-лошия — за занимание, заплашващо да погуби каузата на Ордена. Вече не мислех така. Бях повярвал.

Книгата, изглежда, бе написана — а и илюстрирана, декорирана и допълвана — от един или от неколцина мъже, лунатици, запълнили стотици страници с невероятни, чудати твърдения, достойни само за присмех. Поне така смятах отначало.

Някак си обаче, колкото повече четях, толкова по-ясно прозирах истината. През годините Реджиналд споделяше с мен („отегчаваше ме“ е по-точният израз) теориите си за расата, предшествала нашата. Убеждаваше ме, че сме плод на битките им и следователно сме длъжни да им служим; че прадедите ни са водили дълга и кървава борба, за да извоюват свободата си.

На кораба открих, че книгата е източник на всичките му разсъждения. Прочетеното ми оказа дълбоко въздействие. Внезапно ми стана ясно защо Реджиналд е толкова обсебен от древната раса. Аз му се подигравах, помните ли? Но вниквайки в книгата, желанието ми да се присмивам се изпари напълно. Почувствах се окрилен, изпълнен с вълнение и с нещо, което мога да опиша само като усещане за собствената ми нищожност. Сякаш бях осъзнал мястото си в света, бях надникнал през ключалка, очаквайки да видя стая от другата страна, но вместо стая пред очите ми се бе разкрил цял свят.

Какво бе сполетяло Предците? Какво бяха оставили и как бихме могли да извлечем полза от него? Не знаех. Тази загадка бе измъчвала Ордена ми векове наред, а сега на мен се падаше честта да се опитам да я разреша. Тази загадка ме бе довела тук, в Бостън.

— Господин Кенуей! Господин Кенуей!

Викаше ме млад джентълмен, отделил се от тълпата. Приближих се до него и попитах предпазливо:

— Да? Какво обичате?

Той протегна ръка да се здрависаме.

— Чарлс Лий, сър. Приятно ми е. Помолиха ме да ви покажа града. Да ви помогна да се установите.

Бяха ми разказали за Чарлс Лий. Не членуваше в Ордена, но искаше да се присъедини към нас и според Реджиналд щеше да се постарае да остави добро впечатление с надеждата да му съдействам да го приемем. Появата му ми припомни, че вече съм Велик майстор на Колониите.

Чарлс имаше дълга тъмна коса, гъсти бакенбарди и нос, закривен като орлов клюн. Допадна ми от пръв поглед, но забелязах, че макар да се усмихва, когато разговаря с мен, оглежда презрително всички други на пристанището.

Посочи ми да му подам пътните чанти и двамата си запроправяхме път през тълпата. Вървяхме по дългия кей, заобикаляйки замаяни пътници и екипажи, все още опомнящи се след първия досег с твърда земя, хамали, търговци и британски войници, развълнувани деца и кучета.

Докоснах шапка да поздравя две кикотещи се жени и попитах Чарлс:

— Харесва ли ти тук?

— Бостън притежава някакъв чар, предполагам — подвикна ми през рамо той. — Като всички колонии всъщност. Е, градовете им не се отличават с изтънчеността и великолепието на Лондон, но хората са честни и се трудят усърдно. Заредени са с новаторски дух, който ми допада.

Огледах се.

— Наистина е вълнуващо да наблюдаваш място, издигнало се от нулата.

— Издигнало се върху кръвта на други, опасявам се.

— О, тази история е стара като света. Едва ли ще се промени. Ние сме жестоки, войнствени и отчаяни създания. Саксонци и франки, османци и сафавиди. Мога да изреждам с часове. Цялата човешка история е низ от завоевания.

— Моля се някой ден да надмогнем това — отвърна искрено Чарлс.

— Ти се молиш, а аз действам. Да видим кой ще успее пръв.

— Използвах клише — отвърна той с обидено изражение.

— Да. Опасно клише. Думите притежават сила. Употребявай ги мъдро.

Замълчахме.

— Зачислен си в армията на Едуард Брадок, нали? — попитах, докато заобикаляхме каруца, натоварена с плодове.

— Да, но той още не е пристигнал в Америка и мислех, че докато… докато дойде…

Отскочих настрани, за да не се сблъскам с момиченце с развени плитки.

— Изплюй камъчето.

— Простете, сър. Аз… аз се надявах да се обучавам при вас. Ако ще служа на Ордена, едва ли има по-добър наставник.

Усетих лек прилив на задоволство.

— Много любезни думи, но смятам, че ме надценяваш.

— В никакъв случай, сър.

Недалеч румен вестникопродавец с кепе редеше на висок глас новините за битката за Форт Несесити:

— Френските сили триумфират след оттеглянето на Вашингтон. В отговор Нюкасълският херцог изпраща подкрепление срещу чуждестранната заплаха!

Чуждестранната заплаха, рекох си. Французите, с други думи. Конфликтът — наричаха го Френска и индианска война — щеше да се задълбочи, ако слуховете излезеха верни.

Нямаше англичанин, който да не ненавижда французите, но аз познавах един, който ги мразеше с кръвожадна страст — Едуард Брадок. Пристигнеше ли в Америка, щеше да се отправи веднага към полесражението, оставяйки ме да върша своята работа. Поне така се надявах.

Махнах с ръка на вестникарчето да си върви по пътя, когато се опита да ми измъкне шест пенса за бюлетина. Не изпитвах желание да чета за френските победи.

Когато стигнахме до мястото, където ни чакаха конете, и Чарлс ми обясни, че ще яздим до гостилницата „Зеления дракон“, се запитах какви ли са другите мъже.

— Обясниха ли ти какво ме води в Бостън? — полюбопитствах.

— Не. Господин Бърч каза, че ще узная само толкова, колкото решите да споделите. Изпрати ми списък с хора и ми нареди да се погрижа да ги откриете.

— И успя ли?

— Да. Уилям Джонсън ни чака в „Зеления дракон“.

— Добре ли го познаваш?

— Не. Но се съгласи да дойде веднага щом видя знака на Ордена.

— Докажеш ли, че си предан на каузата ни, ще узнаеш плановете ни — обещах му.

Той се усмихна и закима доволно.

— Разбира се, сър.

II

„Зеленият дракон“ беше внушителна тухлена постройка със скосен насмолен покрив и табелка пред входа, изобразяваща дракон. Според Чарлс бил най-известната гостилница в града, където всички — местните, британските войници и губернаторите — се събирали да беседват, да заговорничат, да интригантстват и да търгуват. Каквото и да избуеше в Бостън, корените му трябваше да се търсят тук, на Юниън Стрийт.

Самата Юниън Стрийт не беше нещо особено — кална река, по която се придвижвахме бавно, за да не напръскаме групичките джентълмени пред гостилницата, облегнати на бастуните си и потънали в поверителни разговори.

Отбягвайки каруците и кимайки отсечено на войниците, препускащи срещу нас, стигнахме ниската дървена конюшня, където оставихме конете, а сетне, прецапвайки внимателно през калта, влязохме в гостилницата. Вътре веднага се запознахме със собствениците — Катрин Кър, която (дано да не прозвучи неизискано) беше възпълничка, и Корнелий Дъглас, чиито първи думи, щом прекрачих прага, бяха:

— Целуни ме по задника, фусто!

За щастие не говореше нито на Чарлс, нито на мен, а на Катрин. Когато ни видяха, израженията на гостилничарите тутакси се промениха. По войнствените им лица се изписа раболепие и веднага отнесоха чантите ми в стаята, където щях да нощувам.

Чарлс не сгреши — Уилям Джонсън вече бе там. Представиха ни в стая на горния етаж. Беше по-възрастен мъж, облечен като Чарлс, но с изморено лице, осеяно с дълбоки бръчки. Той стана от масата, където разглеждаше купчина карти, и ми подаде ръка.

— За мен е чест — рече и когато Чарлс излезе, за да застане на пост пред вратата, добави: — Добро момче, макар и малко наивно.

Аз не споделих впечатленията си от Чарлс, кимайки му да продължи.

— Съобщиха ми, че ще организираш експедиция — каза той.

— Смятаме, че наблизо има древно хранилище — обясних, подбирайки внимателно думите. — Необходими са ми познанията ти за района и местните жители, за да го намеря.

Той разкриви лице.

— За съжаление откраднаха сандъка, където съхранявах проучванията си. Без него няма да съм ти полезен.

От опит знаех, че никога не е лесно.

— Ще го открием — въздъхнах. — Някакви следи?

— Сътрудникът ми Томас Хики отиде на разузнаване.

Много го бива да развързва езици.

— Кажи ми къде е и ще се погрижа да ускорим издирването.

— Чухме слухове за бандити, чието свърталище е имение на югозапад оттук — каза Уилям. — Томас вероятно е там.

III

В околностите на града лекият нощен ветрец полюшваше царевицата в полята. Недалеч се виждаше високата ограда на бандитското имение, откъдето долитаха гуляйджийски крясъци. Защо не, помислих си. Всеки ден са на косъм от ешафода или от остриетата на войнишките байонети. За разбойника всеки ден е празник, защото е останал невредим.

Около портата неколцина стражи уж пазеха, но по-скоро пиеха и спореха разпалено. Вляво от имението царевичното поле се издигаше плавно към ниско възвишение, където един постови хвърляше съчки в огъня. Той бе от малцината от тази страна на имението, които вършеха съвестно работата си. Нямаше отряди, обхождащи местността. И да имаше, те навярно се излежаваха под някое дърво, пияни до козирката, защото никой не забеляза как с Чарлс се прокраднахме до порутената каменна ограда, откъдето един мъж наблюдаваше имението.

Беше той — Томас Хики. Кръглолик, в пораздърпани дрехи и любител на грога, ако не се лъжех. И този мъж според Уилям много умело развързвал езици? Приличаше на човек, който с мъка си развързва обувките.

Вероятно — арогантно наистина — неприязънта ми към него бе предизвикана и от факта, че той се оказа първият в Бостън, за когото името ми не значи нищо. Аз се подразних, вярно, но реакцията на Чарлс бе далеч по-енергична. Той извади сабята си и изръмжа:

— Дръж се любезно, момче.

Аз го потупах по рамото да го усмиря.

— Спокойно, Чарлс — Предупредих го и после се обърнах към Томас: — Уилям Джонсън ни изпрати с надеждата да… ускорим разследването ти.

— Не ми трябва ускорение — проточи Томас. — Не ми трябват префърцунени лондончани. Открих крадците.

Чарлс настръхна.

— Защо тогава се размотаваш?

— Обмислям как да се разправя с нехранимайковците.

Томас посочи имението и се обърна към нас с очаквателен поглед и дръзка усмивка.

Въздъхнах. Време бе да запретна ръкави.

— Добре. Аз ще убия постовия и ще заема позиция зад стражите. Вие двамата ще минете отпред. Открия ли огън по групата, нахлувате вътре. Елементът на изненадата е на наша страна. Ще обезвредим половината, преди да разберат какво става.

Взех си мускета, отдалечих се от другарите си и пропълзях към края на царевичното поле. Залегнах и се прицелих в постовия. Той си топлеше ръцете, стиснал пушката между краката си. Вероятно нямаше да ме забележи дори да се бях появил, яхнал камила. Стори ми се подло да натисна спусъка, но го натиснах.

Изругах, когато той падна напред, вдигайки фонтан от искри. Щеше да пламне всеки момент и ако не друго, миризмата щеше да привлече вниманието на приятелчетата му. Върнах се бързо обратно. Томас и Чарлс се прокрадваха към оградата, а аз заех позиция надалеч от портата, опрях приклада върху рамото си и присвих очи, вземайки на мушка бандита, застанал — по-точно залитащ — точно пред портата. Докато го наблюдавах, той тръгна към царевичното поле, навярно да смени постовия, който се печеше в собствения си огън. Изчаках го да стигне до полето, защото в имението се бе възцарило моментно затишие, и когато възгласите се надигнаха отново, натиснах спусъка.

Той падна на колене и се килна на една страна, останал без половин глава. Погледнах веднага към портата, за да видя дали са чули изстрела.

Не. Бандитите край портата бяха насочили вниманието си към Чарлс и Томас. Крещяха им с извадени саби и пистолети:

— Назад! Назад!

Чарлс и Томас се помайваха точно както ги бях инструктирал. Очевидно ги сърбяха ръцете да измъкнат оръжията си на свой ред, но изчакваха. Добри войници. Чакаха да дам първия изстрел.

Прицелих се в мъжа, който явно бе тартор на групичката, натиснах спусъка и видях как от тила му шурва кръв и той залита назад. Този път чуха пукота на мускета, но вече нямаше значение, защото Чарлс и Томас извадиха оръжията си и нападнаха. Още двама стражи се търкулнаха на земята с окървавени вратове. Край портата настана суматоха и битката започна на сериозно.

Успях да сваля още двама бандити, захвърлих мускета, извадих сабята и се хвърлих в битката, заставайки рамо до рамо с Чарлс и Томас. Беше ми приятно да се бия с другари — рядък случай — и повалих още двама или трима разбойници. Останалите се втурнаха с крясъци към имението и се барикадираха вътре.

За нула време единствените живи пред портата останахме аз, Томас и Чарлс. Задъхани, избърсахме кръвта от остриетата си. Погледнах Томас. Бях впечатлен от бързината и ловкостта му, контрастиращи с външния му вид. Чарлс също го гледаше, но далеч по-омерзено, сякаш вещината на Томас в сражението го бе подразнила.

Сега обаче изникна нов проблем. Бяхме завзели двора на имението, но побягналите бандити бяха залостили вратата. Томас предложи да взривим бурето с барут — поредната добра идея от мъжа, когото отначало бях отписал снизходително като пияница. Така и направихме. В стената зейна дупка, през която нахълтахме в къщата, прескачайки разкъсаните тела, осеяли пода на преддверието от другата страна.

Продължихме напред. Дебели меки килими застилаха подовете, а пред прозорците висяха изящни завеси. Навсякъде бе сумрачно. Чуваха се писъци — женски и мъжки — и забързани стъпки. Ние напредвахме бързо. С една ръка размахвах сабята, а с другата държах пистолета и използвах и двете оръжия да убивам всеки, изпречил се на пътя ни.

Томас се бе въоръжил със свещник и разбиваше главите на бандитите, триейки кръв и мозък от лицето си, когато Чарлс ни припомни защо сме дошли — да намерим сандъчето на Уилям. Описа ни го, докато тичахме по тъмните коридори, вече по-безпрепятствено. Бандитите или се разбягваха пред нас, или се прегрупираха, за да окажат по-сериозна съпротива. Всъщност нямаше значение какво правят. Нашата цел бе да открием сандъчето.

Открихме го сгушено в дъното на будоар, вонящ на бира и секс и сравнително многолюден — полуголи жени, които грабнаха дрехите си и се разбягаха с писъци, и неколцина бандити, зареждащи пушките си. Един куршум се заби в дървената рамка на вратата до мен и ние се прикрихме в същия момент, когато друг мъж — гол-голеничък — вдигна пистолета си да стреля.

Чарлс отвърна на огъня през дървената рамка на вратата и голият се строполи върху килима с нащърбена червена дупка в гърдите, свличайки пътьом чаршафите от леглото. Още един куршум прониза дървото и ние отскочихме назад. Томас извади сабята си да посрещне двамата бандити, връхлитащи към нас от другия край на коридора. Чарлс застана до него.

— Свалете оръжията — извика един от разбойниците в будоара — и ще ви пощадя живота.

— Отправям ти същото предложение — отвърнах иззад вратата. — Не враждуваме. Искам само да върна сандъчето на законния му собственик.

— Нищо законно няма у господин Джонсън — отсече презрително той.

— Повече няма да моля.

— Така да бъде.

Долових движение и скочих през прага. Другият мъж се опитваше да ни нападне из засада, но аз изпратих куршум между очите му и той падна върху пода. Пистолетът му се търкулна настрани. Вторият бандит стреля отново и се спусна към оръжието на другаря си, но аз вече бях презаредил и предвидих хода му. Прицелих се в хълбока му, той се преви като ранено животно и се строполи върху леглото, приземявайки се върху подгизналите от кръв чаршафи. Държейки го на мушка, тръгнах към него. Той ме изгледа злостно. Едва ли си бе представял, че нощта му ще завърши така.

— Вие нямате нужда от книги и карти — посочих сандъчето на Уилям. — Кой ви нареди да го откраднете?

— Не съм го виждал — поклати глава той. — Пращаше ми писма или използвахме тайници за размяна на съобщения. Но винаги плаща, така че изпълняваме поръчките.

Където и да отидех, се натъквах на хора като този бандит, готови сякаш на всичко за няколко гроша. Мъже като него бяха нахлули в родния ми дом и бяха убили баща ми. Мъже като него ме насочиха по пътя, който следвам сега.

— Винаги плаща. Ние изпълняваме поръчките.

През булото на отвращението успях някак си да устоя на порива да го убия.

— Е, тези дни отминаха. Предай думите ми на господарите си.

Той се надигна леко, вероятно осъзнал, че ще го оставя жив.

— Кой си ти? — попита.

— Няма значение. Те ще разберат — отвърнах и повече не го погледнах.

Томас натъпка джобовете си с плячка, а ние с Чарлс взехме сандъка. Излязохме от къщата. Оттеглянето беше по-лесно, защото повечето бандити бяха заложили на благоразумието и се бяха покрили. Яхнахме конете си и препуснахме.

IV

В „Зеления дракон“ Уилям Джонсън отново се взираше в картите си. Веднага затършува из сандъка, когато му го върнахме, проверявайки дали свитъците му са непокътнати.

— Благодаря, господин Кенуей — рече доволно най-после, установил, че нищо не липсва. — Кажи ми сега какво искаш.

Амулетът висеше на врата ми. Често го свалях да му се полюбувам. Въображението ли ме подвеждаше, или той наистина светеше понякога? Не сияеше в нощта, когато го взех от Мико. За пръв път просветна, когато Реджиналд го вдигна да го видим в къщата на Флийт и Брайд Стрийт. Сега обаче сияеше и в моите ръце, както в неговите, сякаш вярата — колко абсурдно звучи — му вдъхва сили.

Погледнах Уилям, свалих амулета и му го подадох. Той го пое, без да отлепя поглед от мен, усетил колко е ценен. После присви очи и го заразглежда съсредоточено.

— Познати ли са ти изображенията по него? — попитах. — Някое племе не ти ли е показвало нещо подобно?

— Изглежда изработено от мохикани.

Сърцето ми заби по-бързо. Индианци!

— Възможно ли е да разбереш от кой район е? Искам да знам къде са го изработили.

— Вероятно, след като вече разполагам с проучванията си. Ще се постарая.

Кимнах признателно.

— Първо обаче искам да науча повече за теб, Уилям. Разкажи ми за себе си.

— Какво да разкажа? Роден съм в Ирландия. Родителите ми бяха католици, което, както разбрах отрано, ограничава сериозно възможностите ми. Приех протестантството и дойдох тук по покана на чичо ми. Опасявам се обаче, че умът на чичо Питър не сечеше като бръснач. Искаше да търгува с мохиканите, но построи къщата си далеч от търговските маршрути. Опитах се да го вразумя, но… — Уилям въздъхна. — Както казах, той не беше от най-умните. Взех малкото си спестявания и си купих земя. Построих къща, хамбар, склад и воденица. Скромно начало, но местоположението беше добро.

— Така опозна мохиканите?

— Да. И връзката ни се оказа ползотворна.

— Но не си чувал нищо за древни хранилища? За скрити храмове или стари сгради?

— И да, и не. Индианците имат светилища, но никое не отговаря на това, което ми описваш. Могили, горски поляни, тайни пещери… Всички са творения на природата. Няма странни метали. Нито… странни сияния.

— Хмм… Това, което търся, е скрито добре.

— Очевидно дори от тях. — Той се усмихна. — Но не унивай, приятелю. Ще открием древното ти съкровище. Кълна се.

Вдигнах чашата си.

— Да пием за успеха!

— За скорошен успех!

Усмихнах се. Вече бяхме четирима. Бяхме задруга.

10 юли 1754 година

I

Сега имаме своя стая в „Зеления дракон“ — база, ако щете. Влязох и сварих вътре Томас, Чарлс и Уилям. Томас пиеше, Чарлс изглеждаше притеснен, а Уилям разглеждаше карти и чертежи. Поздравих ги и Томас ме възнагради с оригване.

— Очарователно! — скастри го Чарлс.

— Не се отчайвай, Чарлс — усмихнах се. — Ще му свикнеш.

Седнах до Томас, който ме погледна признателно.

— Някакви новини? — попитах.

Той поклати глава.

— Слухове. Нищо сигурно. Знам, че търсиш нещо необичайно… Храмове, духове, антики и прочее. Но засега момчетата ми не са чули нищо.

— Никакви причудливи дрънкулки или артефакти не са се появявали на… черния ви пазар?

— Нищо ново. Няколко повредени оръжия. Накити, вероятно свалени от живи същества. Ти каза да се ослушваме за сияния и странни местности, нали? Но не сме чули нито дума за такива неща.

— Продължавайте да се ослушвате.

— И още как! Ти ми помогна, господине, и трябва да си платя дълга. В троен размер дори.

— Благодаря, Томас.

— Леглото и храната са достатъчна благодарност. Не бой се. Скоро ще уредим въпроса.

Той надигна халбата си, но се изненада неприятно, че е празна. Аз се засмях и го потупах по гърба. Той стана и тръгна да търси бира. Насочих вниманието си към Уилям. Взех стол и седнах до писалището му.

— Как върви проучването ти?

Той ми се намръщи.

— Картите и изчисленията не водят доникъде.

Нищо не е лесно, напомних си отново.

— А местните ти познайници?

Томас се върна в стаята е халба пенлива бира и зачервена от плесник буза точно когато Уилям казваше:

— Ще ни кажат какво знаят, ако спечелим доверието им.

— Знам как да стане — заяви задавено Томас и всички го погледнахме повече или по-малко заинтригувано. Чарлс го изгледа както винаги — сякаш е настъпил конска фъшкия, Уилям — учудено, а аз — е искрен интерес. Томас, пиян или трезвен, беше по-умен, отколкото Чарлс или Уилям предполагаха. Той продължи:

— Един човек поробва местните. Спасим ли ги, ще са ни длъжници.

Местните, помислих си. Мохиканите. Добра идея!

— Знаеш ли къде ги държи?

Той поклати глава. Чарлс обаче се приведе напред.

— Бенджамин Чърч сигурно знае. Лекар е и също е в твоя списък.

Усмихнах му се доволно.

— Тъкмо се чудех кой ще е следващият ни сътрудник.

II

Лесно открихме дома на Бенджамин Чърч — нали беше лекар. Почукахме, но никой не отвори. Без да се помайва, Чарлс срита вратата и влязохме бързо. Къщата бе преобърната наопаки. Мебелите бяха прекатурени, по целия под се валяха документи. Някой очевидно бе търсил нещо; по пода обаче имаше и следи от кръв.

Спогледахме се.

— Явно не сме единствените, решили да посетят господин Чърч — констатирах, изваждайки сабята си.

— По дяволите! — избухна Чарлс. — Може да е навсякъде. Какво ще правим?

Посочих портрета на добрия лекар върху полицата над камината. Изображението бе на мъж около двайсетте, но с достолепно изражение.

— Ще го намерим. Хайде! Ще ти покажа как.

Запознах Чарлс с изкуството на разузнаването, показах му как да се смесва незабелязано с тълпата, да наблюдава жестовете и привичките на околните, да се слива с обстановката и да се приспособява към средата, превръщайки се в невидима част от пейзажа.

Осъзнах колко ми допада новата ми роля на ментор. Като малък ме обучаваше първо татко, а после Реджиналд. Винаги очаквах с нетърпение уроците; предаването и споделянето на познания — на забранена мъдрост, каквато не се намира в книгите — ме очароваха открай време.

Поучавайки Чарлс, се питах дали татко и Реджиналд са се чувствали като мен — мъдри и опитни. Обяснявах му как да задава въпроси, как да подслушва, как да се придвижва из града като призрак, как да събира информация и как да се възползва от нея. После се разделихме, за да разузнаваме поотделно. След около час се срещнахме отново с мрачни лица.

Бяхме научили, че Бенджамин Чърч е забелязан в компанията на мъже — трима или четирима — които го отвеждали нанякъде. Част от свидетелите смятаха, че докторът бил пиян; други видели, че е насинен и окървавен. Един мъж му се притекъл на помощ и за награда получил нож в корема. Бенджамин Чърч очевидно беше в опасност, но накъде го бяха повели похитителите му? Отговора научихме от глашатай, който оповестяваше на висок глас днешните новини.

— Виждал ли си този човек? — попитах го.

— Трудно е да се каже — поклати глава глашатаят. — Мнозина минават през площада, трудно е да…

Подадох му няколко монети и изражението му веднага се промени. Приведе се съзаклятнически към мен.

— Отведоха го към крайбрежните складове на изток оттук.

— Благодаря за помощта — казах и понечих да се отдалеча.

— Но побързай — додаде той. — Беше с хората на Сайлъс. Подобни срещи обикновено свършват зле.

Сайлъс, помислих си, докато си проправяхме път към складовете през гъмжилото по улиците. Кой ли е Сайлъс?

Когато стигнахме търсеното място, тълпата оредя значително. Бяхме се отдалечили от централните улици. Миризма на риба ни обгърна като пелена. Складът се намираше в редица от еднакви сгради, всичките внушителни и очевидно запуснати. Щях да го подмина, ако не беше постовият пред главния вход. Седеше върху варел, скръстил крака, и дъвчеше. Не изглеждаше особено бдителен. Дръпнах Чарлс зад сградата, преди да ни забележи.

На стената до нас имаше врата. Уверих се, че не я охраняват, и натиснах бравата. Беше заключена. Отвътре долетя шум от боричкане, а след това — болезнен вик. Не съм комарджия, но бях готов да се обзаложа кой го е надал — Бенджамин Чърч. С Чарлс се спогледахме. Трябваше да влезем, при това бързо. Надникнах иззад стената и погледнах още веднъж постовия. Забелязах, че на кръста му издайнически проблясва връзка с ключове, и реших какво да направя.

Изчаках мъж, тикащ ръчна количка, да премине, вдигнах показалец пред устните си и прошепнах на Чарлс да не мърда. Тръгнах по улицата, олюлявайки се леко, сякаш съм прекалил с пиенето.

Седнал върху варела, постовият ме погледна и се подсмихна. Издърпа сабята си от канията, показвайки част от блестящото острие. Аз залитнах и вдигнах ръка, че съм разбрал предупреждението. Тръгнах уж да го заобиколя, но се престорих, че се препъвам, и политнах към него.

— Уф! — изръмжа той и ме блъсна силно. Олюлях се и паднах, надигнах се тромаво, извиних се и се отдалечих.

Постовият не разбра, че си тръгнах с връзката ключове, които бях задигнал от кръста му. Върнах се при Чарлс и пробвахме няколко ключа, преди с въздишка на облекчение да открием кой точно отваря вратата. Трепвайки при всяко проскърцване, я открехнахме и се вмъкнахме в тъмния влажен склад.

Притиснахме се към стената, докато се приспособим към новата обстановка — обширно помещение, потънало в мрак. Черните дебри сякаш се простираха до безкрая. Единствената светлина излъчваше мангалът, запален в средата на залата. Най-сетне видяхме мъжа, когото търсехме, мъжа от портрета — доктор Бенджамин Чърч, Беше завързан за стол, от двете му страни бдяха стражи, едното му око бе подуто и мораво, главата му се люшкаше, а от сцепената му устна струеше кръв върху мръснобелия шал около врата му.

Пред Бенджамин Чърч стоеше елегантно облечен мъж — Сайлъс несъмнено. До него друг главорез точеше нож. Мекото стържене звучеше нежно, почти хипнотично в стихналата стая.

— Защо винаги усложняваш нещата, Бенджамин? — наруши тишината Сайлъс с театрално жаловит глас. Говореше с английски акцент, сякаш е с благородническо потекло. — Платиш ли ми обезщетението, ще забравим враждата.

Бенджамин го изгледа, присвил очи от болка, но предизвикателно.

— Няма да плащам за охрана, от каквато нямам нужда — заяви дръзко.

Сайлъс се усмихна и махна с ръка, сочейки влажното мръсно помещение.

— Очевидно ти е необходима охрана, иначе нямаше да си тук.

Бенджамин извърна глава и изплю кървава храчка, която пльокна върху каменния под. Сайлъс го погледна, сякаш си е изпуснал душата по време на официална вечеря.

— Колко невъзпитано! — възмути се той. — Така… какво още сме подготвили за госта си?

Мъжът, който си остреше ножа, вдигна очи. Думите на Сайлъс явно бяха сигнал.

— Да му отрежа ръцете? — предложи главорезът. — За да не може да оперира? Или да му откъсна езика? За да спре да бръщолеви? Или да му клъцна патката? За да спре да се ебава с нас?

Мъжете ахнаха — от отвращение, страх и удивление. Сайлъс каза:

— Колко много възможности! Трудно ми е да избера. — Погледна мъжа с ножа и се престори, че се двоуми. После добави: — Да направим и трите?

— Чакайте малко — обади се Бенджамин. — Отказах ви малко прибързано.

— Съжалявам, Бенджамин, но тази врата е затворена — отвърна тъжно Сайлъс.

— Вразумете се — подхвана Бенджамин умолително.

Сайлъс наклони глава на една страна и сбърчи вежди в престорена загриженост.

— Мисля, че бях разумен. Но ти се възползва от благородството ми. Няма да сглупя втори път.

Инквизиторът пристъпи ухилено напред и насочи острието на ножа към окото си, кривейки безумно лице.

— Опасявам се, че не съм в състояние да понеса това варварство — обяви Сайлъс с тон на обидчива старица. — Ела да ми докладваш, когато приключиш, Касапино.

Обърна се да си върви и Бенджамин Чърч му изкрещя:

— Ще съжаляваш, Сайлъс! Помни ми думата! Ще се простиш с живота си!

Сайлъс спря пред прага и го погледна.

— Не — отвърна насмешливо. — По-скоро ти ще се простиш.

Бенджамин нададе писък, когато Касапина се залови за работа, кикотейки се тихо и размахвайки ножа като изкусен художник, полагащ първите щрихи на голямо платно. Горкият доктор Чърч беше материята, върху която Касапина щеше да нарисува шедьовъра си.

Инструктирах шепнешком Чарлс и той се запрокрадва безшумно към дъното на помещението. Притаи се в сенките и извика:

— Насам, кучи синове!

После се премести бързо и тихо.

Касапина вдигна рязко глава, озърна се плахо и кимна на стражите да заловят натрапника. Хората му извадиха сабите си и тръгнаха предпазливо към дъното на залата, откъдето бе долетял шумът. Гласът се обади отново, този път от друг тъмен ъгъл.

— Тук съм.

Думите прозвучаха като тайнствен шепот. Стражите се спогледаха нервно, а очите на Касапина обходиха сенките. Присви устни — от страх и от яд. Четях мислите му. Дали неговите хора му погаждат номер? Или някакви деца си правят шегички?

Не. Дебнеше ги враг.

— Какво става? — изръмжа единият главорез.

И двамата въртяха глави, втренчени в мрака.

— Вземи факла — нареди първият, а вторият се втурна обратно към центъра на помещението, надигна внимателно мангала и се преви под тежестта му, опитвайки се да го премести.

Откъм сенките проехтя вик и Касапина изкрещя:

— Какво, по дяволите, става?

Мъжът остави мангала и впи очи в тъмнината.

— Беше Грег — отвърна през рамо. — Няма го, шефе.

Касапина се разгневи.

— Как така го няма? Беше тук преди малко.

— Грег! — извика вторият мъж. — Грег?

Никакъв отговор.

— Казах ти, шефе, няма го.

В същия момент, сякаш да потвърди думите му, от сенките се изтърколи сабя, плъзна се по каменния под и спря до краката на Касапина.

Острието беше окървавено.

— Това е оръжието на Грег — каза другарят му. — Светили са му маслото.

— Кой? — попита Касапина.

— Не знам, но е свършено с него.

— Покажи се, който и да си! — изкрещя Касапина.

Погледна Бенджамин и аз се досетих какво обмисля, до какво заключение стига — че са ги нападнали приятели на лекаря, предприели спасителна мисия. Първият главорез остана до мангала; пламъкът осветяваше потрепващия връх на острието в разтрепераните му ръце. Чарлс продължаваше да дебне в сенките като невидима заплаха. Знаех, че е Чарлс, но за Касапина и другаря му той бе демон отмъстител, тих и невидим като смъртта.

— Излизай оттам, преди да довърша приятелчето ти закани се с дрезгав глас Касапина.

Застана до Бенджамин и понечи да притисне ножа в гърлото му. Застана с гръб към мен и аз съзрях шанса да напусна укритието си. Придвижих се тихомълком към него, но другият мъж ме забеляза и изкрещя:

— Шефе, зад теб!

Касапина се обърна. Аз скочих и извадих скритото острие. Касапина се паникьоса и ръката му се изопна, готова да пререже гърлото на Бенджамин. Протегнах се и успях да я отблъсна. Касапина залитна назад, но аз също изгубих равновесие и той извади сабята си и се нахвърли срещу мен, размахал и нея, и ножа.

Над рамото му видях, че Чарлс не е пропилял открилата се възможност и се е спуснал срещу стража: В залата отекна звън на стомана, когато остриетата им се сблъскаха. След секунда с Касапина също кръстосахме саби. Веднага обаче стана ясно, че той не е в стихията си. Макар и сръчен с ножа, не бе свикнал противниците му да оказват съпротива. Беше инквизитор, а не воин. Ръцете му се движеха бързо, а остриетата му пробягваха светкавично пред очите ми, но ми показваше само трикове, ловкост, методи, които биха могли да ужасят завързан за стол човек, но не и мен. Аз виждах садист, уплашен садист. А ако има нещо по-противно и жалко от садист, то е уплашен садист.

Рефлексите му не бяха бързи. Движеше се тромаво и не владееше защитни техники. Зад него схватката приключи — вторият главорез изстена и падна на колене, а Чарлс го блъсна с крак по гърдите, за да извади сабята си. Противникът му се строполи върху каменния под.

Касапина също забеляза какво сполетя другаря му. Аз отстъпих назад и го оставих да види как последната му надежда се гърчи в предсмъртна агония. Някой заблъска по вратата. Постовият отвън най-сетне бе забелязал, че ключовете му са откраднати, и се опитваше да влезе. Очите на Касапина се насочиха натам, търсейки спасение. Напразно. Уплашеният му поглед се върна към мен, аз пристъпих напред с усмивка и му демонстрирах своите умения с острието. Не изпитвах удоволствие. Просто му причиних заслуженото и когато той се сви върху пода с яркочервена рана, зейнала в гърлото, и кръвта рукна върху гърдите му, не усетих нищо, освен облекчение, че справедливостта е възтържествувала. От сега нататък Касапина нямаше да причинява страдание никому.

Бях забравил за хлопането по вратата, докато то ненадейно не стихна. Погледнах Чарлс, който бе стигнал до същото заключение — стражът бе тръгнал да търси подкрепление. Бенджамин простена и аз прерязах вървите около краката и ръцете му с два размаха на острието си. Той залитна напред. Улових го и по ръцете ми полепна кръв. Лекарят обаче дишаше равномерно, а очите му изглеждаха бистри, макар от време на време да ги присвиваше от болка. Щеше да оцелее. Раните му бяха болезнени, но не бяха дълбоки.

Погледна ме.

— Кой… кой си ти? — успя да попита.

Аз повдигнах шапка.

— Хайтам Кенуей на твоите услуги.

По лицето му се разля плаха усмивка.

— Благодаря. Благодаря ти. Но… не разбирам… защо си тук?

— Ти си рицар тамплиер, нали? — попитах.

Той кимна.

— Аз също. Нямаме навик да оставяме събратята си в ръцете на безумци с ножове. Освен това се нуждая от помощта ти.

— Разбира се — каза той. — Само ми кажи какво искаш…

Помогнах му да се изправи и махнах на Чарлс да дойде при нас. Заедно поведохме доктора към страничната врата на склада и излязохме, вдъхвайки с наслада хладния свеж въздух — истинско облекчение след миризмата на влага и кръв вътре.

Докато вървяхме към убежището си на Юниън Стрийт — „Зеления дракон“ — разказах на доктор Бенджамин Чърч за списъка.

13 юли 1754 година

I

Събрахме се в „Зеления дракон“, под ниските, потъмнели греди на задната стаичка, която наричахме щабквартира и под чийто скосен таван вече едва се побирахме — Томас, който обикновено се излежаваше на хълбок, когато не поглъщаше огромни халби с бира и не тормозеше домакините си за още; Уилям, сбърчил чело над чертежите си и картите, разстлани по масата, и отпъждащ припряно Томас, ако се случеше да поднесе препълнената си халба опасно близо над листовете му; Чарлс, моята дясна ръка, който винаги сядаше до мен и чието благоговение понякога ми тежеше като бреме, а друг път ми вдъхваше свежи сили; да не забравяме доктор Чърч, разбира се, възстановил се за няколко дни от раните в постелята, предложена му неохотно от Корнелий. Бенджамин се лекуваше сам — превързваше си раните, а когато Най-сетне се изправи на крака, ни увери, че по лицето му вероятно няма да останат белези.

Преди два дни разговарях с него, докато превързваше най-дълбоката и несъмнено най-болезнената на вид рана — отрязано парче от бузата му.

— Искам да те питам — подхванах с усещането, че все още не съм го опознал добре — защо избра медицината?

Той се усмихна мрачно.

— Очакваш да ти отговоря, че изпитвам състрадание към събратята си, нали? Че съм тръгнал по този път, защото ми позволява да върша добрини?

— Не е ли вярно?

— Може би. Но не ме вдъхновяваше това. Не… Не ме водеха абстрактни подбуди. Обичам парите.

— Към тях има и други пътища — отбелязах.

— Да. Но не е ли най-мъдро да търгуваш с живота? Няма по-ценно нещо от него. Здравето е най-мечтаната стока. И всеки, изправен пред ненадеен и окончателен край, е готов да плати дори непосилна цена.

Присвих очи.

— Думите ти звучат жестоко, Бенджамин.

— Но са верни.

Попитах объркано:

— Заклел си се да помагаш на хората, нали?

— Спазвам клетвата, но тя не споменава цената. Просто изисквам възнаграждение — справедливо възнаграждение — за труда си.

— А ако болните не разполагат с достатъчно средства?

— Тогава ще ги обслужи някой друг. Пекарите раздават ли безплатно хляб на просяците? Шивачите предлагат ли дрехи на жени, които не могат да платят? Не. Защо тогава аз да работя за чест и слава?

— Сам го каза — отвърнах. — Нищо не е по-ценно от живота.

— Да. Още по-сериозен довод да си осигуриш средства, за да го запазиш.

Изгледах го мнително. Беше млад мъж — по-млад от мен. Питах се дали и аз съм бил като него навремето.

II

После мислите ми се насочиха към по-наболелите въпроси. Сайлъс несъмнено щеше да поиска да отмъсти за случилото се в склада. Рано или късно щеше да ни нападне. Бяхме в „Зеления дракон“, навярно най-видното място в града, и той знаеше къде да ни намери. От друга страна, разполагах с достатъчно добри воини, за да го накарам да се позамисли, преди да ни атакува, и не смятах да бягам и да се крия.

Уилям бе разказал на Бенджамин какво възнамеряваме — да спечелим благоразположението на мохиканите, опълчвайки се на поробителя. Бенджамин се приведе към мен и прошепна:

— Разбрах от Джонсън какви са плановете ви. Трябва ви същият мъж, който ме нападна. Казва се Сайлъс Тачър.

Наругах се мислено, че не съм направил връзката. Разбира се. Чарлс явно също бе прозрял истината.

— Онзи изтупаният търгува с роби? — попита той изненадано.

— Не позволявай кадифеният му език да те подведе — кимна Бенджамин. — Не съм виждал по-жестоко и по-злобно създание.

— Какво знаеш за операциите му?

— Разполага с поне сто мъже, половината от които са британски войници.

— Всичко това за неколцина роби?

Бенджамин се засмя.

— Не. Сайлъс е командир на Кралското войнство. Охранява Саутгейт Форт.

— Но за да отблъсне французите — възкликнах объркано. — Британия трябва да се съюзява с местните, а не да ги поробва.

— Сайлъс служи само на кесията си — подхвърли Уилям от писалището си. — Не го интересува дали действията му накърняват интересите на Короната. Докато има купувачи за стоката му, ще продължи да я предлага.

— Значи наистина сме длъжни да го спрем — рекох мрачно.

— По цели дни убеждавам местните, че трябва да се доверят на нас — добави Уилям. — Обяснявам им, че французите само ги използват като оръжия, които ще захвърлят, щом победят.

— Действията на Сайлъс безспорно обезсмислят думите ти — въздъхнах.

— Уверявам ги, че Сайлъс не ни представлява — каза Уилям с тъжно изражение. — Но той носи червена униформа. Командва форт. Сигурно ме смятат или за лъжец, или за глупак. Или и за двете.

— Не унивай, братко — окуражих го. — Когато им поднесем главата му, ще разберат, че казваш истината. Първо трябва да измислим как да се вмъкнем във форта. Междувременно ще посетя последния човек в списъка ни.

При тези думи Чарлс се оживи.

— Джон Питкърн! Ще те заведа при него.

III

Озовахме се във военен лагер в околностите на града, където войници в червени униформи съвестно проверяваха всички влизащи и излизащи. Бяха хора на Брадок и се питах дали ще позная някого от кампаниите, в които бях участвал преди години.

Съмнявах се, Брадок управляваше тиранично войската си — наемници, бивши престъпници, бегълци, които не се задържаха дълго на едно място. Един от подчинените му пристъпи напред — брадясал и чорлав, макар и в униформа.

— Какво ви води насам? — попита ни и очите му ни обходиха от главата до петите, очевидно недоволни от видяното.

Отворих уста да отговоря, но Чарлс ме посочи и каза:

— Новобранец.

Постовият се отдръпна.

— Още съчки за кладата, а? — ухили се. — Вървете!

Влязохме в лагера.

— Как успя да го убедиш? — попитах Чарлс.

— Забрави ли? Служа на генерал Брадок. Когато не съм на твое разположение, разбира се.

Подмина ни впряг, пришпорван от мъж с широкопола шапка, заобиколихме група перачки, изпречили се на пътя ни. Над палатките се стелеше дим от огньовете, поддържани от мъже и деца — цивилните, чиято задача бе да варят кафе и да готвят за имперските си господари. На простори пред палатките висеше пране; хамали товареха каруци с провизии под зорките погледи на офицери, яхнали коне. Неколцина войници се мъчеха да помръднат оръдие, заседнало в калта; на централния площад други трийсетина маршируваха, изпълнявайки нечленоразделните команди на гръмогласен офицер.

Озърнах се. Лагерът несъмнено бе творение на Брадок — оживен и подреден, навсякъде кипеше усърдна деятелност и всички съблюдаваха строго дисциплината. Привидно похвална гледка, но всеки по-наблюдателен или някой като мен, стар познайник на Брадок, веднага би доловил недоволството на войниците, очевидната неохота, с която изпълняваха задълженията си. Работеха не за честта на униформата, а под игото на жестокостта.

И като стана дума за жестокост… От една палатка долетяха крясъци. Сърцето ми се сви неприязнено, защото разпознах гласа на Брадок.

Кога го бях видял за последно? Преди няколко години, когато напуснах гвардейците. Никога не съм обръщал гръб на някого с по-дълбоко задоволство. Бях се зарекъл да го накажа за зверските престъпления, които бе извършил пред очите ми. Ала си бях направил сметките без кръчмаря — без Ордена. Не бях предвидил предаността, с която Реджиналд се застъпи за него, и в крайна сметка Брадок се измъкна безнаказано. Не ми хареса. Но бях принуден да отстъпя. Единственият изход бе да страня от него, доколкото е възможно.

Сега обаче нямаше как да го заобиколя.

Влязохме в палатката, където Брадок мъмреше мъж на моята възраст, облечен в цивилни дрехи, но очевидно военен — Джон Питкърн. Той стоеше — средоточие на гибелния гняв на Брадок, гняв, познат ми до болка.

— Кога смяташе да ми се представиш? — крещеше генералът. — Или мислеше, че войниците ми няма да те забележат?

Погледнах Питкърн. Хареса ми колко невъзмутимо отговори с отмерен и спокоен шотландски акцент:

— Сър, ако не ми позволите да обясня…

Времето не се бе оказало благосклонно към Брадок. Лицето му беше по-червено от всякога, косата му — оредяла. Страните му поаленяха още повече.

— О, несъмнено — каза той. — Изгарям от нетърпение да чуя обяснението.

— Не съм дезертьор, сър — възнегодува Питкърн. — Тук съм по заповед на командир Амхърст.

Брадок обаче не се впечатли от името на командир Джефри Амхърст; напротив — разгневи се още повече.

— Покажи ми писмо с неговия печат и гилотината може да ти се размине — изръмжа той.

— Нямам писмо — отвърна Питкърн и преглътна, представил си навярно как примката се затяга около врата му — единственият признак, че е притеснен. — Работата ми, сър, е…

Брадок отстъпи назад, сякаш отегчен от този фарс. Сигурно щеше да нареди да екзекутират шотландеца, ако не бях се обадил.

— Такива неща е по-добре да не се документират черно на бяло — казах.

Брадок се обърна. Едва сега забеляза, че с Чарлс сме в палатката, и ни огледа с различна степен на раздразнение. Чарлс не го изненада толкова неприятно. Аз? Да речем, че антипатията беше взаимна.

— Хайтам — каза само, сякаш произнася ругатня.

— Генерал Брадок — отвърнах, без да прикривам отвращението си от новия му чин.

Той погледна Питкърн и вероятно най-после съзря връзката.

— Ясно, ясно… Вълците винаги се придвижват на глутница.

— Господин Питкърн ще отсъства няколко седмици — уведомих го. — Ще го оставя да се върне на поста си, щом изпълним задачата си.

Брадок поклати глава. Постарах се да прикрия усмивката си и успях горе-долу да не издавам злорадството си. Той се разяри — не само защото подкопават авторитета му, но и защото го подкопавам аз.

— Дяволска задача несъмнено — заяви. — Шефовете ми настояха да ти преотстъпя Чарлс. Но не споменаха нито дума за този предател. Няма да тръгне с теб.

Въздъхнах.

— Едуард…

Брадок обаче даде знак на войниците си.

— Приключихме. Изпратете тези джентълмени.

IV

— Не, нещата не се развиха по план — въздъхна Чарлс.

Бяхме отново отвъд стените. Военният лагер бе зад гърба ни, а Бостън — пред нас, ширнал се чак до сияйно сините води на пристанището, осеяно с мачти и платна. Спряхме до кладенец под сянката на черешово дърво. Облегнахме се на камъните, откъдето можехме да наблюдаваме лагера, без да привличаме внимание.

— Като си помисля, че някога наричах Брадок „брат“ — проточих огорчено.

Беше отдавна, разбира се, почти не помнех тези времена. Но все пак някога смятах него и Реджиналд за свои приятели и съмишленици. Сега презирах Брадок. А Реджиналд?

Още не бях сигурен какво изпитвам към него.

— А сега какво? — попита Чарлс. — Ще ни изгонят, ако се върнем.

Погледнах към лагера. Брадок тъкмо излизаше от палатката си, крещейки както обикновено. Размаха ръце и един офицер — безспорно някой от лично подбраните му наемници — се втурна към него. По петите го следваше Джон. Е, поне беше жив. Злонравието на Брадок или беше стихнало, или се бе насочило в друга посока. Към мен навярно.

Офицерът строи войниците, които бяхме видели да маршируват в центъра на казармите. Брадок застана начело и ги поведе към портата. Другите войници и цивилните се разбягваха от пътя им, а портата, около която доскоро гъмжеше от народ, опустя бързо, за да пропусне отряда. Войниците минаха на около стотина метра от нас. Наблюдавахме ги през надвисналите черешови клони как се спускат по хълма и поемат към града, развели гордо британското знаме.

Странно затишие се възцари, когато се отдалечиха. Кимнах на Чарлс и двамата последвахме войниците. Вървяхме на двестатина метра зад тях, но чувахме гласа на Брадок, който ставаше по-креслив, колкото по-близо стигахме до града. Дори в движение той изглеждаше като кралска особа сред придворни. Скоро обаче стана ясно, че е тръгнал да набира доброволци. Първо заговори един ковач, нареждайки на войниците да спрат, да гледат и да се учат. Гневът му сякаш се бе изпарил като дим. Той се обърна към мъжа е топла усмивка. Приличаше по-скоро на загрижен роднина, отколкото на безсърдечен тиранин, какъвто всъщност беше.

— Изглеждаш ми посърнал, приятелю — отбеляза съчувствено. — Какво има?

С Чарлс наблюдавахме от известно разстояние. Чарлс бе привел глава и внимаваше да не го забележат и разпознаят. Аз напрегнах слух да чуя отговора на ковача.

— Напоследък работата не върви — каза той. — Изгубих и сергията, и работилницата си.

Брадок разпери ръце, сякаш ще реши проблема му като е магическа пръчка.

— Ако ти съобщя, че мога да ти помогна?

— Няма да повярвам, защото…

— Искрен отговор! Но ме изслушвай. Французите и дивите им съюзници плячкосват страната. Кралят упълномощи хора като мен да наберат армия, която да ги отблъсне. Присъедини се към мъжете ми ще те възнаградим щедро. Само за няколко, седмици ще спечелиш достатъчно, за да отвориш нова работилница. По-голяма и по-хубава!

Докато Брадок разговаряше с ковача, офицерите наредиха на войниците да започнат да придумват други граждани. Ковачът възкликна:

— Наистина ли?

Брадок извади документите за новобранци от джоба на сакото си.

— Виж сам — рече гордо, сякаш му подава чисто злато, а не формуляри за зачисляване в най-жестоко управляваната армия, която съм виждал.

— Добре — съгласи се бедният лековерен ковач. — Само ми покажи къде да подпиша.

Брадок продължи напред, повеждайки ни към площад, където спря да изнесе кратка реч, докато войниците му разговарят с гражданите.

— Чуйте ме, добри бостънци — подхвана той е глас на доброжелателен джентълмен, дошъл да съобщи чудесна новина. — Армията на краля се нуждае от силни и предани мъже. Тъмни сили се събират на север, за да ни отнемат земята и плодовете, е, които ни храни. Затова ви моля — ако цените това, което сте изградили е усърден труд, ако цените семействата и живота си — присъединете се към нас. Вземете оръжия в служба на Господ и държавата, за да защитим това, което сме създали тук.

Някои граждани свиваха рамене и подминаваха; други се съвещаваха с приятелите си. Трети заобиколиха войниците, очевидно готови да предложат услугите си и да спечелят нещичко. Веднага забелязах, че колкото по-бедни са слушателите, толкова по-развълнувани изглеждат от словото на Брадок.

Чух го да казва на офицера си:

— Накъде ще тръгнем после?

— Към Марлбъро? — предложи довереният лейтенант, чийто глас ми се стори познат, макар да не виждах добре лицето му.

— Не — възрази Брадок. — Жителите му са твърде състоятелни. Къщите им са хубави, живеят охолно.

— Какво ще кажете за Лин? Или Щип Стрийт?

— Да. Новодошлите често са натясно. По-вероятно е да се възползват от възможността да напълнят кесиите си, за да нахранят децата си.

Недалеч стоеше Джон Питкърн. Исках да се промъкна до него. Огледах войниците около него и осъзнах, че ми е необходима униформа.

Жалко за горкия човечец, отдалечил се от групата, за да си облекчи мехура — лейтенанта на Брадок. Той си проправи грубо път между две изискано облечени жени и се озъби, когато му зацъкаха с език — образцов опит да спечели сърцата и умовете на местните за каузата на Негово Величество.

Последвах го от разстояние. Той стигна до схлупена дървена колиба в края на улицата — някакъв склад вероятно — озърна се наляво и надясно за неканени зрители, облегна мускета си на гредите и си разкопча брича.

Имаше зрител, разбира се. Аз. Огледах се да не би наоколо да се навъртат войници и приближих, бърчейки нос от острата воня — явно мнозина се бяха облекчавали тук. Извадих скритото острие. Той чу тихото изщракване и тялото му се напрегна, но не се обърна.

— Който и да си, дано да имаш сериозна причина да стоиш зад мен, докато пикая изръмжа и започна да закопчава брича си; познах гласа — беше екзекуторът.

— Слейтър…

— Така се казвам. А ти кой си?

Престори се, че се затруднява с копчетата, но видях как дясната му ръка се стрелва към дръжката на сабята.

— Сигурно ме помниш. Казвам се Хайтам Кенуей.

Раменете му отново се изопнаха. Вирна глава.

— Хайтам Кенуей — изръмжа. — Незабравимо име, да. Мислех, че няма да се срещнем повече.

— И аз. Обърни се, моля.

Каруца мина по калната улица, докато Слейтър се обръщаше — много бавно — с лице към мен. Очите му се насочиха към острието върху китката ми.

— Сега си асасин, а? — процеди.

— Тамплиер съм, Слейтър, като шефа ти.

Той се ухили.

— Шайката ви вече не привлича генерал Брадок.

Подозренията ми се оправдаха. Разбрах защо Брадок се опитва да саботира опитите ми да събера съмишленици за мисията на Реджиналд. Генералът се бе обърнал срещу нас.

— Извади си сабята — казах на Слейтър.

Той примигна.

— Ще ме посечеш, преди да я измъкна.

— Не мога да убия безпомощен човек. Не съм като генерала ти.

— Да — отвърна той. — Ти си нищожество.

И извади сабята си.

След секунда мъжът, опитал се да ме обеси, избил цяло семейство при обсадата на Берген, падна пронизан в краката ми, а аз гледах мъртвото му тяло с една-едничка мисъл — че трябва да съблека униформата му, преди да подгизне от кръв.

Облякох я се върнах при Чарлс, който ме погледна с повдигнати вежди.

— Добре се вписваш в обстановката — констатира.

Усмихнах се иронично.

— Ще запозная Питкърн с плановете ни. Щом ти дам знак, вдигни врява. Ще офейкаме в суматохата.

Междувременно Брадок даваше заповеди:

— Хайде, момчета! Тръгваме!

Използвах възможността да се вмъкна в строя, навел глава. Знаех, че вниманието на Брадок е съсредоточено върху задачата да набира доброволци. Едва ли щеше да следи изкъсо войниците си. От друга страна, хората му бяха толкова наплашени да не си навлекат гнева му, че нямаше да забележат новото лице в строя, заети да придумват новобранци. Застанах до Питкърн и прошепнах:

— Здрасти, Джон.

Той се сепна, погледна ме и възкликна:

— Господин Кенуей?

Изшътках му и се озърнах да се уверя, че не е привлякъл нежелано внимание.

— Не беше лесно да се внедря… но ето ме тук, дойдох да те спася.

Този път той не повиши глас.

— Как си представяш да се измъкнем безнаказано?

Усмихнах се.

— Никакво доверие ли нямаш в мен?

— Не те познавам…

— Знаеш достатъчно.

— Виж — прошепна той, — искам да ти помогна. Но чу какво каза Брадок. Спипа ли ни, с нас е свършено.

— Аз ще се погрижа за Брадок — успокоих го.

— Как? — попита ме той.

Изгледах го многозначително, давайки му да разбере, че знам какво правя, пъхнах пръсти в устата си и изсвирих пронизително.

Чарлс очакваше сигнала ми. Стрелна се между две сгради и изскочи на улицата. Беше си свалил ризата и си бе скрил лицето с нея. Другите му дрехи бяха раздърпани и оплескани с кал. Не приличаше изобщо на армейски офицер. Всъщност изглеждаше като луд и се държеше като такъв. Застана пред строя и войниците се заковаха на място. От изненада и изумление дори не се сетиха да посегнат към оръжията си. Чарлс закрещя:

— Вие сте мошеници и измамници! Всички до един. Кълнете се, че Империята ще ни възнагради. Ще ни обсипе с почести! Но сеете само смърт! В името на какво? На скали и ледове, дървета и потоци? Неколцина мъртви французи? Не ни трябва това! Вървете си с напразните си обещания, с издутите си кесии, с униформите и пушките си. Натикайте си ги в задниците, ако щете!

Войниците се спогледаха, зяпнали от смайване и толкова стъписани, че за миг се запитах дали изобщо ще реагират. Дори Брадок, на известно разстояние пред тях, наблюдаваше с увиснала челюст, несигурен дали да се ядоса, или да се развесели от този изблик на чиста лудост.

Щяха ли просто да продължат по пътя си? Същото безпокойство явно обзе Чарлс и той добави ненадейно:

— Пикая и на вас, и на лъжливата ви война.

После изпълни коронния си номер. Наведе се, загреба шепа конски тор и го захвърли към войниците. Повечето отскочиха мъдро. Късметлиите, имам предвид, сред които не беше генерал Брадок.

С оплескана с конски тор униформа, той вече не се колебаеше дали да се разгневи, или да се засмее. Ядоса се не на шега и крясъкът му разтърси листата по дърветата.

— След него!

Няколко мъже се отделиха от групата да заловят Чарлс, който се бе обърнал и се отдалечаваше тичешком. Шмугна се в улицата между бакалията и гостилницата.

Удари нашият час. Вместо да се възползва от възможността обаче, Джон каза:

Мамка му!

— Какво има? — попитах. — Сега е моментът да побегнем.

— Не съм сигурен. Твоят човек свърна по глуха уличка. Трябва да го спасим.

Простенах мълком. В крайна сметка мисията се оказа спасителна — само дето щяхме да спасяваме другиго. Хукнах към уличката, но не за да мъстя за честта на благородния генерал, а за да помогна на Чарлс.

Закъснях. Когато го видях, вече го бяха арестували. Аз се отдръпнах, ругаейки мислено. Войниците го повлякоха към площада и го изправиха пред разярения генерал Брадок. Той посегна към сабята си и аз реших, че нещата са отишли твърде далеч.

— Пусни го, Едуард.

Генералът се обърна към мен. Колкото и невъзможно да изглеждаше, лицето му притъмня още повече. Задъханите войници около нас се спогледаха объркано, а Чарлс, притиснат между двама от тях и все още гол до кръста, ме погледна благодарно.

— Пак ли ти! — разфуча се Брадок.

— Мислеше, че няма да се върна? — попитах го спокойно.

— Изненадан съм по-скоро колко лесно се издаде — изсумтя той. — Размекваш се.

Нямах желание да си разменям обиди с Брадок.

— Пусни ни да си вървим — казах. — С Джон Питкърн.

— Не позволявам да ми заповядват — отсече Брадок.

— Аз също.

Очите му пламнаха. Наистина ли го бяхме изгубили? За миг си представих, че му показвам Книгата и наблюдавам как тя го преобразява, както бе променила мен. Способен ли бе и той да усети обзелото ме озарение? Щеше ли да се върне при нас?

— Оковете и тримата — нареди Брадок.

Не, реших, че е невъзможно.

И отново съжалих, че Реджиналд не е тук — той щеше да прекрати свадата още преди да е избухнала, и да предотврати последвалите събития.

Сметнах, че ще успея да ги надвия. В миг острието ми се задейства и войникът, застанал най-близо до мен, умря с изненадано изражение. Забелязах с крайчеца на окото си как Брадок отскача настрани и изважда пистолета си. Джон стигна до него преди мен и замахна към ръката му. Не успя да пререже китката, но го поряза до костта и дланта му увисна безпомощно, а пистолетът се търкулна на земята.

Отляво ме нападна друг войник. Разменихме си няколко удара — един, два, три. Изтиках го назад, докато гърбът му опря в стената на съседната сграда, и забих острието между ремъците на туниката му — право в сърцето. Извъртях се и налетях на трети войник, отблъснах удара му и му разпорих корема. Той се строполи в калта. Докато бършех с длан кръвта, полепнала по лицето ми, видях как Джон обезврежда противника си, а Чарлс, задигнал сабята на единия си похитител, довършва другия с два сигурни удара.

Битката приключи и аз застанах срещу единствения оцелял — генерал Едуард Брадок.

Щеше да е толкова лесно. Щеше да е толкова лесно, ако бях сложил точка тук. Очите му ми казваха, че знае колко жадувам да го убия. Навярно за пръв път осъзна, че всичко, което ни свързва — принадлежността към тамплиерския орден, взаимното уважение към Реджиналд — вече не съществува.

Почаках го да прозре напълно истината и свалих сабя.

— Днес възпирам ръката си, защото някога ми беше брат — казах му. — И по-почтен човек отсега. Ала пресекат ли се отново пътищата ни, всички дългове ще бъдат забравени.

Обърнах се към Питкърн.

— Свободен си, Джон.

Тримата — аз, Джон и Чарлс — тръгнахме по улицата.

— Предател! — изкрещя Брадок. — Всичките ти усилия ще отидат на вятъра! И когато се затърчиш в предсмъртна агония в някоя мрачна бездна, надявам се да си спомниш думите ми.

Той се отдалечи, като прескачаше труповете на войниците и разблъскваше минувачите. Понеже в Бостън гъмжеше от британски войници, а Брадок несъмнено щеше да повика подкрепления, решихме да не се помайваме. Погледнах през рамо телата на мъртвите войници, валящи се в калта, и си рекох, че днес не е най-успешният ден за набиране на доброволци.

Нищо чудно, че местните ни заобикаляха, докато вървяхме бързо към „Зеления дракон“. Бяхме оплескани с кал и кръв, а Чарлс се обличаше пътьом. Джон, междувременно, ме разпитваше откъде произтича враждата ми с Брадок и аз му разказах за избитите невинни жертви на пристанището в Берген. Заключих с думите:

— След този случай всичко се промени. По-късно пак воювахме заедно, но всяка кампания бе по-жестока от предишната. Той убиваше ли, убиваше — врагове и съюзници, цивилни и войници, виновни и невинни. Решеше ли, че някой му пречи, човекът умираше. Повтаряше, че безпощадността е най-доброто оръжие. И си вярваше. Сърцето ми изстина за него.

— Трябва да го спрем — каза Джон, надзъртайки през рамо, сякаш е готов да действа веднага.

— Прав си навярно… Но аз тая безпочвена надежда, че е възможно да го спасим и да го вразумим. Знам, знам колко е глупаво да очаквам човек, причинил толкова смърт, да се промени ненадейно.

Наистина ли беше глупаво, питах се, докато вървяхме. Аз се бях променил, нали?

14 юли 1754 година

I

Щабквартирата ни се помещаваше в „Зеления дракон“ — най-подходящото място да разберем веднага, ако подготвят покушение срещу нас. Помощникът ми Томас бе наострил уши. Не че се затрудняваше особено — да бди за заговори срещу нас означаваше да се налива с бира, докато подслушва другите или ги притиска за информация. Много го биваше в това. И слава богу. Бяхме си създали много врагове: Сайлъс, разбира се, както и най-могъщият — генерал Едуард Брадок.

Миналата вечер седнах пред писалището в стаята ми да попълня дневника си. Скритото острие бе на масата до мен, а сабята — на една ръка разстояние, в случай че Брадок реши да нанесе ответния си удар незабавно. Знаех, че от сега нататък ще е така — ще спя с полуотворени очи, оръжията ми ще са до мен, ще надзъртам през рамо и всяко непознато лице ще ми се струва враждебно. Само при тази мисъл ми призляваше от умора, но имах ли друг избор? Според Слейтър Брадок бе загърбил Ордена на тамплиерите. Вече не се съобразяваше с ничии правила, а човек, който не се съобразява с ничии правила и разполага с армия, е опасна сила.

Утешавах се поне с мисълта, че сега имам подбран екип. За пореден път се събрахме в задната стаичка, вече заедно с Джон Питкърн — сериозно предизвикателство за противниците ни.

Влязох в стаята и те станаха да ме посрещнат — дори Томас, който изглеждаше по-трезвен от обикновено. Огледах ги — раните на Бенджамин бяха заздравели напълно; Джон очевидно бе преодолял угнетението от службата при Брадок — по доскоро умисленото му лице се четеше непозната ведрост; Чарлс все още беше британски офицер, безпокоеше се да не би Брадок да го отзове и следователно, когато не гледаше отвисоко Томас, изражението му изглеждаше угрижено; Уилям седеше пред писалището си с перо в ръка и сравняваше изображенията върху амулета с книгата, с картите и със скиците си, но явно връзката все още му убягваше.

Махнах им да седнат и се настаних до тях.

— Джентълмени, мисля, че открих разрешение на тревогите ни. Всъщност откривателят е Одисей.

Споменаването на гръцкия герой оказа различно въздействие върху събеседниците ми — Уилям, Чарлс и Бенджамин закимаха мъдро, а Джон и Томас ме погледнаха объркано.

— Одисей? Ново попълнение? — оригна се невъзмутимо Томас.

— Гръцки герой, глупако — скастри го отвратено Чарлс.

— Нека обясня — казах. — Ще влезем в укреплението на Сайлъс под претекст, че сме приятели. Вмъкнем ли се, освобождаваме затворниците и убиваме робовладелеца.

Те се замислиха. Томас проговори пръв:

— Хитро, хитро… Харесва ми.

— Тогава да започваме — продължих. — Първо трябва да се дегизираме.

II

С Чарлс стояхме върху покрива на сграда с изглед към един от бостънските площади. И двамата бяхме предрешени като британски войници.

Погледнах червената си униформа. Върху кафявия кожен колан и белите чорапи все още личаха петънца от кръвта на Слейтър. Иначе изглеждах досущ като войник на Негово Величество. Чарлс също, макар че току си придърпваше жакета.

— Бях забравил колко неудобни са униформите.

— Необходими са ни — отбелязах, — за да осъществим подривния си план.

Погледнах го. Поне нямаше да се наложи да страда дълго.

— Конвоят скоро ще пристигне — рекох му. — Ще ти дам знак кога да нападнеш.

— Разбрано, сър — отвърна Чарлс.

На площада под нас прекатурена каруца препречваше улицата и двама мъже пуфтяха и пъшкаха, опитвайки се да я обърнат.

По-скоро се преструваха, че пъшкат и пуфтят, защото това бяха Томас и Бенджамин, а каруцата бе обърната нарочно от четирима ни преди няколко минути и стратегически разположена да блокира изхода. Недалеч от нея, до съседната ковашка работилница, дебнеха Джон и Уилям, седнали върху обърнати кофи с нахлупени ниско над челата шапки — отрудени ковачи, отдъхващи и наблюдаващи лениво света наоколо.

Капанът беше готов. Вдигнах телескопа и го насочих отвъд площада. Видях конвоя — отряд от девет войници. Единият караше каруца, а до него седеше…

Взрях се. Беше мохиканка — красива индианка, окована, но с гордо и предизвикателно изражение. Гърбът й бе изправен като струна, за разлика от униформения до нея, който седеше с отпуснати рамене, стиснал дълга лула в уста. Забелязах, че лицето й е насинено, и с изненада усетих да ме обзема гняв. Почудих се кога са я заловили и как са успели. Очевидно се бе съпротивлявала.

— Сър — побутна ме Чарлс, — не е ли време да дадете сигнала?

Прочистих гърло.

— Разбира се, Чарлс — съгласих се и изсвирих тихо.

Другарите ми долу чуха сигнала. Томас и Бенджамин продължиха да се суетят около преобърнатата каруца. Зачакахме и след малко войниците се появиха на площада. Забелязаха прекатурената каруца и единият изкрещя:

— Какво, по дяволите, става тук?

— Хиляди извинения, сър. Сполетя ни дребно произшествие — обясни Томас с разперени ръце и раболепна усмивка.

Най-старшият войник долови акцента му и веднага го изгледа презрително. Лицето му почервеня — недостатъчно ярко, за да е цветът в тон с туниката му, но достатъчно наситено.

— Разчистете пътя! Бързо! — нареди той и Томас козирува смирено и се залови да помага на Бенджамин.

— Разбира се, милорд, веднага…

С Чарлс наблюдавахме, залегнали по корем. Джон и Уилям криеха лицата си под шапките, но и те следяха зорко сцената. Войниците — вместо да заобиколят каруцата, или опазил ги Бог, да помогнат на Томас и Бенджамин да я обърнат, стояха и гледаха. Старшината се разгневяваше все повече и повече, докато чашата преля.

— Или изправяйте тази каруца, или ще минем с конете през нея.

— Моля ви — изхленчи Томас. Очите му се стрелнаха към покрива, където дебнехме ние, а после към Уилям и Джон, чиито ръце вече стискаха дръжките на сабите, и изрече паролата за нападение: — Ей сегичка ще сме готови.

Бенджамин измъкна сабята си и се втурна към най-близкия войник. Преди старшината да успее да проговори, Томас последва примера му — изпод ръкава му изскочи кама и се заби светкавично с окото на мъжа.

Уилям и Джон им се притекоха на помощ и остриетата им покосиха трима. Ние с Чарлс скочихме от покрива, изненадвайки войниците под нас. Четирима загинаха за нула време. Не им предоставихме възможност дори да си поемат както трябва сетен дъх. За да не се изцапат дрехите им с кръв, тутакси ги съблякохме. Бързо завлякохме телата в съседната конюшня, затворихме и залостихме вратата и се строихме на площада — шестима войници заели мястото на деветима. Нов конвой.

Огледах се. По площада нямаше много хора и преди, а сега бе опустял съвсем. Нямахме представа кой е станал свидетел на засадата — местни, мразещи британците, или симпатизанти на британската армия, хукнали към Саутгейт Форт да предупредят Сайлъс. Нямахме време за губене.

Скочих в каруцата и мохиканката се отдръпна леко — доколкото й позволяваха оковите, разбира се — и ме изгледа предпазливо, но непокорно.

— Дойдохме да ти помогнем — опитах се да я успокоя. — На теб и на затворниците в Саутгейт Форт.

— Освободете ме тогава — отвърна тя.

— След като влезем вътре — казах й. — Проверката пред портата трябва да мине гладко.

Тя ме изгледа погнусено, сякаш съм оправдал очакванията й.

— Ще те спася — добавих. — Обещавам.

Дръпнах юздите и конете тръгнаха. Хората ми вървяха от двете ни страни.

— Знаеш ли нещо за Сайлъс? — попитах мохиканката. — Колко войници има във форта? Как е укрепен?

Тя не продума.

— Сигурно си много важен пленник, щом ти е отредил цял ескорт — отбелязах, но тя сякаш не ме чу. — Иска ми се да ни се довериш, но разбирам защо си предпазлива.

Тя пак не продума. Осъзнах, че опитите ми да завържа разговор удрят на камък, и реших да замълча.

Стигнахме портата на укреплението и един страж ни спря.

— Чакайте!

Конете и войниците ми се заковаха на място. Наклоних се пред затворничката си и повдигнах шапка.

— Добър вечер, джентълмени.

Стражът не бе в настроение за размяна на любезности.

— Казвай накъде си тръгнал — отсече той, впил в мохиканката заинтригувани похотливи очи.

Тя на свой ред му отвърна със злостен поглед.

За миг се замислих как бях пристигнал в Бостън с надеждата да видя какви промени е донесло британското управление в тази страна и как са се отразили те на хората тук. За коренното население промените очевидно не бяха положителни. Представяхме се за спасители на тази земя, но всъщност бяхме унищожители.

Посочих жената.

— Доставка за Сайлъс.

Стражът кимна, облиза устни и ни отвори портата. Влязохме бавно в притихналия форт. Намирахме се близо до бойниците — ниски стени от тъмен камък, върху които бяха разположени оръдия, насочени към Бостън и морето. Войници, преметнали мускетите си през рамо, крачеха напред-назад. Наблюдаваха района отвъд стените, да не би французите да ги нападнат, и почти не ни погледнаха, когато изтрополихме под тях с каруцата и с възможно най-небрежни изражения се отправихме към един усамотен ъгъл, където освободих индианката.

— Виждаш ли? Изпълних обещанието си. Позволи ми сега да ти обясня…

Тя обаче поклати глава, изгледа ме неприязнено, скочи от каруцата и изчезна в мрака. Втренчих се в тъмнината с неприятно чувство за неудовлетворение, изпълнен с желание да поговоря с нея, да прекараме повече време заедно.

Томас понечи да я последва, но аз го спрях.

— Остави я.

— Но тя ще ни издаде — възрази той.

Погледнах мястото, където бе седяла допреди секунда. Вече беше само спомен, видение.

— Няма — уверих го и скочих долу.

Огледах се. Бяхме сами. Инструктирах другарите си да освободят затворниците и да действат, без да привличат внимание. Те кимнаха сериозно, вглъбени в предстоящата задача.

— А Сайлъс? — попита Бенджамин.

Представих си самодоволния мъж, когото бях видял в склада. Спомних си как бе оставил Бенджамин в ръцете на Касапина и клетвата на Бенджамин да му отмъсти. Погледнах приятеля си и казах:

— Сайлъс ще умре.

Проследих с поглед как хората ми изчезват в мрака и реших да наблюдавам изкъсо Чарлс, моя ученик. Видях как застава пред група войници и се представя. В другия край на площадчето Томас залъгваше друг патрул. Уилям и Джон крачеха нехайно към постройката, където според мен държаха затворниците. Един страж им препречи пътя. Погледнах да се уверя, че Чарлс и Томас са успели да отвлекат вниманието на останалите постови, и вдигнах палци. Джон забеляза сигнала, размени две думи с Уилям и двамата приближиха до стража.

— Какво искате? — попита ги той.

В същия момент Джон го срита в слабините. С глухо ръмжене като животно, попаднало в клопка, той изпусна копието си и падна на колене. Джон се наведе и взе връзката ключове, провесена на колана му. Застанал с гръб към другите войници, той отключи вратата, взе факлата от нишата до нея и изчезна вътре.

Озърнах се. Нито един от постовите не бе забелязал произшествието пред тъмницата. Войниците по бойниците се взираха съсредоточено към морето, а Чарлс и Томас отклоняваха вниманието на другарите им зад стените.

Погледнах отново към вратата на тъмницата. Джон се появи на прага, следван от затворниците.

Внезапно един от стражите по бойниците видя какво става.

— Ей, ти, какво правиш? — изкрещя и вдигна мускета си.

Всички чуха сигнала за тревога. Аз се втурнах към бойниците, където първият войник се канеше да натисне спусъка, изкатерих тичешком каменните стъпала и се хвърлих върху него, забивайки острието си под челюстта му с един-единствен замах. Сниших се и тялото му се претърколи през гърба ми. Изскочих изпод него и пронизах следващия страж право в сърцето. Трети бе застанал с гръб към мен и се прицелваше в Уилям, но аз прокарах острието зад коленете му и щом падна, го довърших, забивайки ножа в тила му. Уилям ми благодари с вдигната ръка и се обърна да посрещне друг войник. Замахна със сабята и противникът му се строполи. Когато се обърна към следващия, лицето му бе опръскано с кръв.

За секунди всички войници бяха мъртви, но вратата на една от постройките се отвори и на прага се появи Сайлъс, явно разгневен.

— Помолих за час тишина! — изкрещя той. — Но след десет минути ме буди безумна какофония! Очаквам обяснение! Дано да е убедително.

Той се закова на място, а гневните думи заседнаха в гърлото му и кръвта се оттече от лицето му. Пред него се валяха телата на хората му. Погледна към тъмницата, чиято врата зееше, а Джон подтикваше върволицата индианци да излизат по-бързо.

Сайлъс извади сабята си. Зад него наизлязоха още мъже.

— Как? — изкрещя той. — Как е възможно? Безценната ми стока е освободена! Бъдете сигурни, че ще накажа виновниците! Но първо… първо ще разчистим тази каша!

Войниците му си надяваха туниките, закопчаваха коланите, зареждаха мускетите. Площадът между сградите, доскоро безлюден, ако не броим труповете, се изпълни с бойци, жадни за мъст. Сайлъс им крещеше яростно да извадят оръжията си и размахваше нетърпеливо ръце да действат по-бързо.

— Залостете портата! Убивайте всеки, който се опита да избяга. Независимо дали е някой от нас или от… тях. Който доближи портата, е мъртъв! Ясно?

Битката продължи. Чарлс, Томас, Уилям, Джон и Бенджамин се движеха между войниците, възползвайки се от дегизировката си. Атакуващите се нахвърляха един срещу друг, несигурни кой униформен е приятел и кой — враг. Местните — невъоръжени — се спотаиха в сенките да чакат края на схватката. Войници на Сайлъс се строиха в редица пред портата. Съзрях своя шанс — Сайлъс бе застанал от едната страна на отряда, насърчавайки хората си да се сражават безмилостно. Очевидно му беше все едно кой ще загине, стига „безценната му стока“ да не избяга и гордостта му да не пострада.

Махнах на Бенджамин и двамата се прокраднахме към Сайлъс. Той ни забеляза и по лицето му се изписа недоумение. Първо осъзна, че сме от нападателите, а после, че няма изход за бягство, защото препречваме пътя към другите му хора. Само привидно изглеждахме като двама верни телохранители, готови да го бранят от дебнещата опасност.

— Не ме познаваш — казах му, — но мисля, че с този тук сте стари познайници.

При тези думи Бенджамин Чърч пристъпи напред.

— Обещах ти нещо, Сайлъс — припомни му той. — Смятам да спазя обещанието си.

Всичко приключи за секунди. Бенджамин се отнесе по-милостиво към Сайлъс, отколкото той към него. Когато военачалникът им загина, защитниците на форта се разколебаха. Отвориха портата и ние им позволихме да избягат. Последваха ги мохиканите. С тях беше и индианката. Вместо да се спаси, тя бе останала да помогне на хората си. Очевидно, освен с красота и гордост се отличаваше и със смелост. Докато отвеждаше племето извън стените на прокълнатия форт, очите ни се срещнаха и аз окаменях като омагьосан. В следващия миг тя изчезна.

15 ноември 1754 година

I

Беше мразовито, сняг покриваше земята около нас, когато призори препуснахме към Лексингтън да търсим индианката…

„Мания“ навярно е прекалено силна дума. Ще го нарека по-скоро „стремеж“, стремеж да открия мохиканката.

Защо?

Ако Чарлс ме попита, ще му обясня, че искам да я намеря, защото владее добре английски и е в състояние да ми съдейства да издиря хранилището на Предците.

Така ще отговоря, ако Чарлс ме попита защо искам да я намеря, и думите ми ще са отчасти верни. Отчасти.

Както и да е… Когато с Чарлс поехме на поредната експедиция — към Лексингтън — той каза:

— Опасявам се, че имам лоша новина, сър.

— Каква, Чарлс?

— Брадок настоява да се върна в армията му. Опитах се да го придумам, но не иска и да чуе — отвърна тъжно Чарлс.

— Още е ядосан, че изгуби Джон. Да не говорим как го посрамихме — отвърнах замислено, питайки се дали не трябваше да приключа всичко веднъж и завинаги тогава, когато ми се удаде възможност. — Послушай го, а аз ще се опитам да те освободя.

Как? Не бях сигурен. Навремето можех да разчитам, че с едно строго писмо Реджиналд ще промени мнението на Брадок, но генералът вече не следваше нашия път.

— Съжалявам, че ви създавам главоболия.

— Вината не е твоя — успокоих го.

Щеше да ми липсва. Все пак бяхме на крачка от моята загадъчна индианка, която според него се подвизаваше в околностите на Бостън — в Лексингтън, където подклаждаше недоволство срещу британците, командвани от Брадок. Кой би я винил, след като Сайлъс похищаваше хората й? Пристигнахме в Лексингтън и попаднахме в наскоро напуснат ловен лагер.

— Не е далеч — каза Чарлс.

Дали си въобразявах, или сърцето ми наистина затуптя по-бързо? Отдавна жена не бе пробуждала такива чувства у мен. Цял живот бях учил и пътувал, а колкото до жените в леглото ми… перачки, докато служех в гвардейския полк, келнерки или дъщери на земевладелци… те ми предлагаха утеха и нежност, физическа и не само физическа, но никоя не се задържаше трайно в мислите ми.

В очите на тази жена обаче бях съзрял нещо странно, сякаш сме сродни души, сякаш съм срещнал друг самотник, друг воин, друг безпокоен дух, който наблюдава недоверчиво света.

Огледах лагера.

— Огньовете са угасени току-що, по снега личат ясни стъпки — казах. — Тя е близо.

Скочих от седлото. Чарлс се накани да слезе от коня, но аз го спрях.

— Най-добре се връщай при Брадок, за да не събуждаме подозрения. От тук нататък ще се справя сам.

Той кимна, пришпори коня и аз го изпратих с поглед. После насочих вниманието си към покритата със сняг земя, питайки се каква е действителната причина да го отпратя. Всъщност не бе необходимо да се питам. Знаех точно каква е.

II

Прокрадвах се между дърветата. Бе заваляло отново и гората изглеждаше необичайно притихнала. Чувах само собственото си дихание, което се виеше на облачета пред лицето ми. Движех се бързо, но безшумно и не след дълго я видях коленичила в снега с гръб към мен. Мускетът й бе облегнат на съседното дърво, а тя проверяваше капан. Приближих тихо, но забелязах как тялото й се напряга.

Чу ме. Беше бдителна.

Изтърколи се настрани, грабна мускета, надзърна през рамо и хукна към гората.

Втурнах се след нея.

— Спри! — извиках, докато тичахме по белия килим. — Искам да поговорим. Не сме врагове.

Тя обаче продължи напред. Аз също затичах пак по снега, бързо и ловко. Но тя беше по-бърза и скоро започна да използва дърветата, прехвърляйки се от клон на клон, за да не потъват краката й в пухкавия сняг.

Навлизахме все по-дълбоко в гората и тя щеше да избяга, ако случайността не й бе изиграла лоша шега. Препъна се в един корен, залитна и аз се хвърлих към нея, но не за да я нападна, а за да й помогна. Протегнах й ръка и казах задъхано:

— Аз… Хайтам… идвам… с… мир.

Погледна ме, сякаш не разбира нито дума. Дали не бях сгрешил? Наистина ли говореше английски?

Внезапно тя отвърна:

— Да не би да ти хлопа дъската?

Отличен английски.

— Не, разбира се, но…

Тя поклати отвратено глава.

— Какво искаш?

— Ами… първо да ми кажеш името си.

Гърдите ми се надигаха и спускаха трескаво. Опитвах се да си поема дъх, който се кълбеше като пара над чайник в мразовития въздух.

След кратък размисъл — колебанието се четеше ясно по лицето й — тя се представи:

— Казвам се Каниехтио.

Опитах се безуспешно да повторя името й и тя добави:

— Наричай ме Зио. Казвай сега какво те води насам?

Свалих амулета и й го показах.

— Знаеш ли какво е?

Без предупреждение тя ме сграбчи за ръката.

— Носиш това?

След мигновено объркване разбрах, че не гледа амулета, а скритото острие. Погледнах я, обзет от странна смесица от чувства — гордост, възхищение, смущение. Тя опипа острието. Не трепна, естествено, не показа никаква уплаха, само ме гледаше с широко разтворени кафяви очи, в които сякаш потъвах.

— Видях малката ти тайна — каза тя.

Усмихнах се, опитвайки се да изглеждам по-самоуверен, отколкото се чувствам, вдигнах амулета и започнах отново:

— Знаеш ли какво е това?

Тя го взе и го разгледа.

— Откъде го взе? — попита.

— От стар приятел — отвърнах.

Припомних си Мико и се помолих безмълвно за него, питайки се дали не е редно той да е на моето място сега. Асасин вместо тамплиер?

— Виждала съм такива изображения само веднъж — каза тя.

— Къде? — попитах въодушевено.

— Забранено ми е да говоря.

Приведох се към нея и се взрях в очите й, надявайки се да я убедя със силата на собственото си убеждение.

— Спасих хората ти. Нищо ли не значи това за теб?

Тя не продума.

— Не съм ти враг — настоях.

Тя навярно си спомни какъв риск бяхме поели във форта, как бяхме освободили хората й от Сайлъс. Или зърна нещо у мен, което й хареса?

Кимна и отговори:

— Наблизо има хълм. Върху него расте огромно дърво. Ела, ще проверим дали казваш истината.

III

Тя ме поведе по възвишението и ми посочи града под него — Конкорд.

— Там има войници, които искат да прогонят хората ми от тези земи. Предвожда ги мъж с прякор Булдога — каза тя.

Сетих се.

— Едуард Брадок…

— Познаваш ли го? — попита ме сепнато.

— Не ми е приятел — уверих я и никога не съм бил по-искрен.

— Всеки ден избива хората ми — продължи яростно тя.

— Предлагам да го спрем. Заедно.

Тя се втренчи в мен.

— Как?

Внезапно ме осени идея. Разбрах какво трябва да направим.

— Ще убием Едуард Брадок.

Тя се замисли.

— Първо обаче се налага да го открием — добавих. Заспускахме се бавно по хълма към Конкорд.

— Не ти вярвам — каза тя.

— Знам.

— Но не си тръгваш.

— За да ти докажа, че грешиш.

— Няма да стане — процеди тя.

Говореше откровено. Дълъг път ме делеше от тази загадъчна пленителна жена.

Стигнахме градската гостилница. Спрях я пред входа.

— Чакай ме тук — казах й. — Влезе ли вътре индианка, несъмнено ще предизвика подозрения. Или по-лошо — стрелба.

Тя поклати глава. Вдигна качулката си.

— Не ми е за пръв път. Била съм сред хората ти. Ще се справя.

Надявах се.

В гостилницата войниците на Брадок поглъщаха халба след халба с ожесточение, което би впечатлило дори Томас Хики. Тръгнахме край масите, подслушвайки разговорите им. Разбрахме, че Брадок е на път. Британците възнамерявали да включат мохикани в армията си и да поемат на север, за да нападнат французите. Личеше си, че дори тези загрубели мъже са уплашени от Брадок. Всички говореха колко е безпощаден и как дори офицерите му се страхуват от него. Дочух името на Джордж Вашингтон. Само той дръзвал да противоречи на генерала. В дъното на залата въпросният Вашингтон делеше уединена маса с други офицери. Застанах наблизо, наострил слух.

— Кажи ми, че имаш добри новини — каза единият офицер.

— Генерал Брадок отхвърли предложението. Няма да има примирие.

— По дяволите!

— Защо, Джордж? Как се обоснова?

— Каза, че дипломатическите решения не са никакви решения. Позволим ли на французите да се оттеглят, само ще отложим неизбежния конфликт.

— Думите му не са лишени от логика, колкото и да ми е неприятно да го призная. Но… в края на краищата това не е мъдър ход.

— И аз не го одобрявам. Далеч сме от дома. Силите ни са разделени. Опасявам се, че жаждата за кръв заслепява Брадок. Поставя войниците в опасност. Не искам да съобщавам лоши новини на майки и сестри само защото Булдога се е заинатил.

— Къде е сега генералът?

— Набира доброволци.

— А после поемаме към Форт Дюкен?

— Да. Но не веднага. Походът на север изисква предварителна подготовка.

— Поне му се вижда краят.

— Опитах, Джон.

— Знам, приятелю. Знам.

Когато излязохме от гостилницата, разясних на Зио плановете на Брадок:

— Ще тръгнат към Форт Дюкен. Подготовката ще ги забави, което ще ни предостави време да замислим план.

— Не е необходимо. Ще им устроим засада край реката. Върви да събереш хората си. Аз ще направя същото. Ще ти изпратя вест, щом удари часът да нападнем.

8 юли 1755 година

Изминаха почти осем месеца, откакто Зио ми каза да чакам вест от нея. Тя дойде най-сетне и ние потеглихме към Охайо, откъдето британците щяха да тръгнат на поход срещу френските укрепления. Брадок щеше да се насочи към Форт Дюкен.

Не бяхме стояли със скръстени ръце през това време. Открих, че Зио също се е потрудила доста, когато се срещнахме и видях колко много воини — повечето индианци — е довела.

— Абенаки, ленапи и шони.

— А ти? — попитах я, когато ми представи вождовете им. — Кого представляваш?

— Себе си — усмихна се тя.

— Какво следва сега? — попитах я.

— Ще помогнеш на другите да се подготвят…

Не се шегуваше. Инструктирах хората си и се включих в строежа на барикади. Напълнихме и една каруца с барут. Когато всичко беше готово, заявих на Зио с доволна усмивка:

— Изгарям от нетърпение да зърна лицето на Брадок, щом види капана.

Тя ме погледна вразумително.

— Нима ти е приятно?

— Ти ме помоли да ти помогна да го убиеш.

— Това не означава, че ми доставя удоволствие. Искам да умре, за да спася земята и хората, които живеят тук. А ти? Каква цел преследваш? Уреждане на стари сметки? Предателство? Или просто те опиянява тръпката да ловуваш?

— Не ме разбирай погрешно… — заоправдавах се.

Тя ме прекъсна, сочейки между дърветата, към река Мононгаела.

— Армията на Брадок скоро ще се появи. Трябва да заемем позиции.

9 юли 1755 година

I

Индиански съгледвач на кон изрече бързо няколко непонятни думи. Погледна обаче към долината на Мононгаела и разбрах какво казва — че хората на Брадок са прекосили реката и скоро ще се появят. Препусна да осведоми другите отряди, а Зио, залегнала до мен, потвърди предположението ми.

— Идват — рече.

Наслаждавах се на близостта на тялото й и с известно съжаление надникнах над храстите. Полкът тъкмо излизаше от горичката в подножието на хълма. В същия момент ги чух — далечен тропот, възвестяващ появата не на патрул, не на разузнавателен отряд, а на цяла войска. Най-отпред яздеха офицерите, следвани от барабанчиците. Зад тях маршируваха войниците, сподиряни от носачите и цивилните с обоза. Цялата колона се виеше, докъдето поглед стига.

Начело яздеше генералът, поклащайки се плавно върху седлото. До него беше Джордж Вашингтон.

Барабанчиците отмерваха шумно ритъма, за което френските и индианските снайперисти по дърветата им бяха безкрайно благодарни. Сред шубраците по височините бяха залегнали хиляди мъже, ослушващи се за сигнала за атака. Други, стаили дъх, чакаха знак да взривят каруцата с барут. Ненадейно генерал Брадок вдигна ръка. Офицерът от другата му страна пролая някаква заповед, барабаните млъкнаха и полкът спря. Конете зацвилиха и зариха с копита заснежената замръзнала земя. Постепенно колоната стихна.

Възцари се зловещо безмълвие. Ние се притаихме. Сигурен съм, че всички се питахме дали не са ни разкрили.

Джордж Вашингтон погледна Брадок, обърна се назад, където офицерите, войниците и цивилните бяха застинали в очакване, после отново насочи очи към генерала.

Прочисти гърло.

— Всичко наред ли е, сър? — попита.

Брадок пое дълбоко дъх.

— Просто се наслаждавам на момента — отвърна, пое си отново дъх и продължи: — Несъмнено мнозина се питат защо се отправяме толкова далеч на запад. Това са диви земи, девствени и незаселени. Но няма да останат задълго такива. С течение на времето завоеванията ни ще отеснеят и този ден е по-близо, отколкото предполагате. Трябва да осигурим на нашите хора достатъчно простор, за да се плодят и да благоденстват. Французите разбират тази необходимост и искат да ни попречат. Кръжат около територията ни, издигайки укрепления и сформирайки съюзи. Предвкусват момента, когато ще ни задушат с примката, която затягат. Не бива да им позволяваме да постигнат целта си. Трябва да разкъсаме примката и да ги отблъснем. Затова сме поели на път. Да им предложим един последен шанс — да си тръгнат или да умрат.

Зио ме погледна и в очите й прочетох нескрито желание да запуши грандоманската уста на генерала.

— Време е — прошепна тя.

— Чакай — казах. Лицата ни бяха на милиметри едно от друго. — Да разпръснем войниците не е достатъчно. Важното е Брадок да претърпи сериозно поражение. Иначе ще опита отново.

Имах предвид, че трябва да го убием, а по-добра възможност едва ли щеше да ни се открие. Размислих бързо и посочих малоброен разузнавателен отряд, отдалечил се от колоната.

— Ще се предреша като британски войник и ще се промъкна до него. Засадата ще ми предостави отлично прикритие да нанеса смъртоносния удар.

Запрокрадвах се към разузнавачите. Извадих тихо острието, забих го във врата на близкия войник и заразкопчавах униформата му още преди да се строполи върху земята.

На тристатина метра от нас колоната пое отново с грохот като наближаваща буря. Барабаните забиха и индианците използваха шумотевицата, за да се придвижат напред между дърветата, затягайки обръча около армията на Брадок.

Аз възседнах коня на разузнавача, успокоих животното и го изчаках да свикне с мен. После го пришпорих по склона. Един офицер, също на кон, ме забеляза и ми нареди да се върна в строя. Помахах му извинително и се насочих към началото на колоната. Подминавах товарните каруци и цивилните и заобикалях маршируващите войници, които ме поглеждаха недоволно и ме ругаеха под нос. Изравних се с офицерите — съвсем близо до Брадок, но и по-уязвим. Подочух генерала да казва на един от приближените си:

— Французите разбират, че ни отстъпват във всичко, и затова са се съюзили с диваците, които населяват тези гори. Те са като животни, спят по дърветата, събират скалпове и дори изяждат мъртъвците си. Не заслужават милост. Не щадете никого.

Чудех се дали да се смея, или да се ядосам. „Изяждат мъртъвците си“! Нима някой още вярваше в това?

Офицерът явно мислеше същото.

— Но, сър — възрази той. — Това са само слухове. Местните, които познавам, не правят нищо подобно.

Брадок го скастри:

— Лъжец ли ме наричаш?

— Извинете, сър — избъбри с треперлив глас наемникът. — Съжалявам. Благодарен съм да ви служа…

— Вече не — отсече Брадок.

— Сър? — възкликна уплашено мъжът.

— Вече не ми служиш. — Брадок извади пистолета си и го застреля.

Офицерът падна от седлото. На мястото на лицето му зееше червена дупка. Тялото му тупна глухо върху замръзналата земя. Изстрелът подплаши птиците по дърветата и колоната спря. Мъжете смъкнаха мускетите от раменете си и измъкнаха саби, решили, че ги нападат.

За няколко секунди застинаха в очакване, докато най-сетне им наредиха да продължат напред. Сближили глави, войниците си предаваха шепнешком вестта — генералът е убил офицер.

Бях достатъчно близо и забелязах стъписването на Джордж Вашингтон. Само той дръзна да се опълчи на Брадок.

— Генерале!

Брадок се извърна разярено към него и за миг Вашингтон се запита дали няма да го сполети участта на офицера.

— Няма да търпя неподчинение! — изрева генералът. — Нито съчувствие към врага.

— Никой не оспорва, че той сгреши, сър, но… — обади се смело Вашингтон.

— Плати за предателството си както се полага. Ако искаме да спечелим войната срещу французите… Не, за да спечелим тази война, хора като теб трябва да се подчиняват на хора като мен. Без колебание! Дисциплината е жизнено необходима. Йерархията трябва да се спазва. Командири и подчинени! Без порядък няма победа. Ясно ли е?

Вашингтон кимна, но бързо извърна поглед, сдържайки истинските си чувства. Колоната потегли отново и той се отдалечи от генерала под претекст, че наглежда войниците. Съзрях възможността и застанах зад Брадок. Следвах го неотлъчно, но внимавах да не ме забележи. Още не.

Чаках удобен момент. Изведнъж зад нас настана суматоха и офицерът от другата страна на Брадок обърна коня си да провери какво става. Начело на колоната останахме само ние — аз и генерал Брадок.

Извадих пистолета си.

— Едуард — казах тихо и със задоволство проследих как очите му се насочват към мен, после към пистолета и накрая пак към мен.

Отвори уста — не знам защо, вероятно да извика за помощ, но не смятах да му позволявам. Този път изход за него нямаше.

— Не е толкова забавно от другата страна на цевта, а, генерале?

Натиснах спусъка и…

В същия миг нападнаха полка. По дяволите, прибързаха със сигнала за атака! Конят ми се подплаши и не уцелих. Очите на Брадок заискриха обнадеждено и победоносно. Отвсякъде ни заобиколиха французи, а от дърветата полетяха стрели. Брадок пришпори коня си с вик и препусна към гората. Аз стоях като вцепенен, стиснал пистолета, изумен от ненадейния обрат.

Колебанието едва не ми коства живота. Оказах се на пътя на един французин — син жакет, червени бричове — размахал сабя. Нямах време да извадя скритото острие. Нито сабята си.

Преди да се опомня, французинът излетя от седлото, сякаш отнесен от вихрушка, а от главата му бликна фонтан от кръв. Чух изстрела, разбира се, и забелязах към мен да препуска приятелят ми Чарлс Лий.

Кимнах му благодарно, но оставих словоизлиянията за по-късно, защото Брадок вече изчезваше между дърветата, забил шпори в хълбоците на кобилата си. Погледна към мен и видя, че се каня да го последвам.

II

Пришпорвайки с насърчителни викове коня си, връхлетях между дърветата, разминавайки се с индианците и французите, спускащи се по хълма към колоната. По Брадок се сипеха стрели, но никоя не улучваше целта. Капаните ни също се задействаха. Каруцата, натоварена с барут, затрополи между дърветата, разпръсквайки група стрелци, и избухна, разгонвайки коне без ездачи. Индианците над мен поваляха със стрелите си изплашените и дезориентирани войници.

Брадок запазваше преднината си. Накрая обаче теренът затрудни коня му, който зацвили, изправи се на задните си крака и го изхвърли от седлото.

Ревейки от болка, Брадок се затъркаля по склона. Понечи да извади пистолета си, но се отказа, изправи се и хукна да бяга. Аз пришпорих коня си, настигнах го с лекота, прицелих се и му извиках:

— Не знаех, че си страхливец, Едуард!

Той спря, обърна се към мен и ме погледна. В очите му светеше презрение. Високомерие и презрение, които познавах до болка.

— Хайде! Какво чакаш!- озъби се той.

В същия момент проехтя изстрел, конят ми падна мъртъв и аз се строполих върху земята.

— Каква самонадеяност! — процеди Брадок. — Знаех си, че ще се самозабравиш и ще подпишеш смъртната си присъда.

До него стоеше Джордж Вашингтон. Вдигна мускета си и се прицели в мен. Усетих яростна, горчиво-сладка утеха, че ще умра от ръката на Вашингтон, който поне има съвест и не прилича на генерала. Затворих очи, готов да посрещна смъртта. Съжалих, че не съм успял да накажа убийците на татко и съм бил на крачка от тайните на Предците, но не съм открил хранилището им. Обзе ме тъга, че няма да доживея да видя как идеалите на Ордена ни завладяват света. Не успях да променя света, но поне промених себе си. Невинаги постъпвах правилно, но се стремях да се усъвършенствам.

Изстрелът така и не проехтя. Отворих очи. Вашингтон беше паднал от коня, а Брадок с недоумение гледаше как офицерът му се боричка с някого. Веднага познах Зио, която не само бе изненадала Вашингтон, но бе успяла да го разоръжи и притискаше ножа си в гърлото му. Генералът побягна, а аз се изправих на крака и се втурнах към Зио, която държеше здраво Вашингтон.

— Побързай! — процеди тя. — Ще го изпуснеш!

Поколебах се. Не исках да я оставя сама с Вашингтон и с подкреплението, което несъмнено щеше да го последва, но тя го удари с дръжката на ножа. Той подбели очи и се олюля и аз разбрах, че Зио ще се справи. Хукнах отново след Брадок. Този път и двамата тичахме. Той се шмугна зад, дебел дънер и извади пистолета си. Спрях и се хвърлих настрани. Брадок стреля и куршумът се заби в ствола на дървото вляво от мен. Аз скочих на крака и се спуснах отново след него. Той се надяваше да ме надбяга, но аз бях трийсет години по-млад и не бях затлъстявал две десетилетия начело на наемна войска. Дори не успях да се изпотя, когато Брадок започна да се задъхва и да забавя ход. Озърна се назад и шапката му отхвръкна, защото се препъна върху издаден над земята корен и едва не падна.

Забавих темпо, позволявайки му да се съвземе и да затича отново. Подгоних го, но вече по-спокойно. Изстрелите и болезнените стонове на хора и животни зад нас заглъхваха. Гората сякаш попиваше шума на битката. Чуваше се само тежкото дишане на Брадок и стъпките му по мекия горски килим. Той пак надникна през рамо и ме видя. Забеляза, че вече не тичам, а ходя, и падна изтощен на колене.

Извадих скритото острие и се приближих до него.

— Защо, Хайтам? — попита задъхано Брадок.

— Твоята смърт отваря врата. Нищо лично — отвърнах.

Забих острието в сърцето му и кръвта забълбука около стоманата. Тялото му се загърчи в предсмъртна агония.

— Е, донякъде е лично — добавих, спускайки тялото му върху земята. — Създаваше ми главоболия.

— Но нали сме побратими — каза той.

Клепачите му трепнаха. Смъртта го зовеше.

— Някога може би. Вече не. Не съм забравил какво направи. Помня колко невинни хора изби, без да ти мигне окото. И защо? Мирът не се постига с жестокост.

Той ме погледна втренчено.

— Грешиш — каза с ненадеен и изненадващ плам. — Ако използваме меча по-безогледно и по-често, ще спестим доста неприятности на света.

Замислих се.

— В този случай мненията ни съвпадат — заключих.

Вдигнах ръката му и свалих пръстена с тамплиерския кръст, който носеше.

— Сбогом, Едуард.

С тези думи се отдръпнах и зачаках да умре.

След миг обаче чух група войници да приближават и разбрах, че нямам време да избягам. Залегнах и пропълзях под ствола на рухнало дърво, където се озовах очи в очи с Брадок. Той обърна глава към мен със светнал поглед. Осъзнах, че ще ме издаде, ако събере сили. Ръката му бавно се протегна, а закривеният му показалец се насочи към мен.

По дяволите. Защо не го доубих?

Видях ботушите на мъжете, които излязоха на поляната, и се запитах как се развива битката. Видях Джордж Вашингтон да разблъсква войниците и да се втурва към генерала. Коленичи до него, но клепките на Брадок трепнаха и очите му се оцъклиха. Устата му се разкриви, мъчейки се да оформи дума — издайническа дума. Напрегнах се, броейки краката на мъжете — бяха най-малко шестима или седмина. Щях ли да ги надвия?

Осъзнах обаче, че войниците не забелязват опитите на Брадок да вдигне тревога. Джордж Вашингтон опря глава в гърдите му, заслуша се и възкликна:

— Жив е!

Аз затворих очи, ругаейки безмълвно, докато войниците вдигаха Брадок и го отнасяха.

По-късно се върнах при Зио и й казах:

— Изпълних условието ти.

Тя кимна.

— Очаквам ти също да изпълниш обещанието си — добавих.

Тя кимна отново и ми махна да я последвам. Пришпорихме конете.

10 юли 1755 година

Яздихме цяла нощ. Най-сетне Зио спря и посочи могила пред нас, изникнала сякаш от горската твърд. Запитах се дали щях да я забележа, ако бях дошъл сам. Сърцето ми затуптя по-бързо, преглътнах. Дали въображението ме подвеждаше, или амулетът наистина оживя, усетих го да натежава и да се стопля около врата ми.

Погледнах мохиканката и прекрачих през отвора на могилата. Озовах се в тясно помещение, чиито стени бяха покрити е грубовати керамични плочки. По цялото протежение на камерата се редяха пиктограми, отвеждащи към вдлъбнатина върху стената. Вдлъбнатина е размерите на амулет.

Свалих амулета и отбелязах възторжено, че е засиял. Погледнах Зио, чийто поглед светеше развълнувано. Приведох се към вдлъбнатината и когато очите ми свикнаха със сумрака, видях две нарисувани фигури, коленичили пред нея и протегнали ръце, сякаш поднасят жертвоприношение.

Амулетът засия още по-ярко, като че ли очакваше с нетърпение да се слее с материята на могилата. Кога бе построено това помещение? Преди колко ли хиляди години бяха изваяли амулета от същата тази скала?

Осъзнах, че съм затаил дъх, и вдишах бавно. Протегнах ръка и притиснах амулета към вдлъбнатината.

Нищо не се промени.

Погледнах към Зио. После отново към амулета, чието сияние бе започнало да помръква, отразявайки собственото ми униние. Устните ми се раздвижиха, търсейки думите.

— Не…

Отдръпнах амулета и пак го пъхнах във вдлъбнатината. Отново нищо.

— Изглеждаш разочарован — каза мохиканката.

— Мислех, че имам ключ — отвърнах и се стъписах колко отчаяно прозвуча гласът ми. — Ключ, който отваря някакъв тайник.

Тя сви рамене.

— Тук няма нищо, освен тази стая.

— Но аз очаквах…

Какво очаквах?

— Повече.

— Какво означават изображенията? — попитах я, опитвайки се да се съвзема.

Зио застана до стената да ги разгледа отблизо. Една картина привлече вниманието й — бог или богиня със сложна прическа.

— Разказват историята на Йотситисон — каза тя замислено. — Тя дошла в нашия свят й създала живота. Пътят й бил тежък, изпълнен със загуби и гибел. Но тя вярвала в силите на чедата си. Макар отдавна да я няма във физическия свят, очите й ни следят неотклонно. Ушите й чуват нашите думи. Ръцете й продължават да ни водят. Обичта й ни вдъхва сили.

— Ти прояви голяма щедрост към мен. Благодаря ти, Зио.

Тя ме погледна и в очите й просия топлота.

— Съжалявам, че не намери каквото търсеше.

Улових я за ръката.

— Трябва да вървя — казах, макар изобщо да не исках да си тръгвам.

Тя ме спря — пристъпи към мен и ме целуна.

13 юли 1755 година

— Господин Кенуей, открихте ли го?

С тези думи ме посрещна Чарлс Лий, когато влязох в стаята в „Зеления дракон“. Всички ме очакваха и ме гледаха нетърпеливо. Умърлушиха се, когато поклатих отрицателно глава.

— Не беше правилното място — обясних. — Храмът се оказа чисто и просто изрисувана скала. Съдържаше обаче изображения на Предците и писмени знаци, което означава, че сме близо. Трябва да удвоим усилията, да приемем нови членове в Ордена и да установим постоянна база тук. Хранилището на Предците ни убягва засега, но съм сигурен, че рано или късно ще го открием.

— Да! — възкликна Джон Питкърн.

— Право казваш! — додаде Бенджамин Чърч.

— Смятам, че е време да приемем Чарлс в Ордена. Той доказа предаността си към каузата ни и ни служи вярно от деня, когато дойде при нас. Отсега нататък ще споделяш всичките ни познания и ще жънеш плодовете, които предлага този дар. Съгласен ли си, Чарлс?

Мъжете в стаята мълчаха и наблюдаваха одобрително Чарлс.

— Добре! — продължих. — Ела, Чарлс! — Той приближи до мен и аз казах: — Заклеваш ли се да спазваш принципите на Ордена ни и да се застъпваш за всичко, което отстояваме?

— Да.

— Да не споделяш тайните ни и истинската природа на делата ни?

— Да.

Мъжете се изправиха.

— Приветстваме те сред нас, братко. Заедно ще сътворим нов свят, в който царят единство и порядък. Дай ми ръка.

Извадих пръстена на Брадок и го поставих на ръката на Чарлс.

Погледнах го.

— Вече си тамплиер.

Той се усмихна.

— Нека бащата на прозрението ни води — произнесох и мъжете повториха думите ни.

Редиците ни бяха попълнени.

1 август 1755 година

Обичам ли я?

Трудно ми е да отговоря. Знам само, че се наслаждавам на присъствието й и ценя всеки миг с нея.

Тя е… различна. У нея има нещо, което не съм долавял у никоя друга жена. Онзи „дух“, който споменах по-рано, озаряваше всяка нейна дума и всеки неин жест. Гледах я омагьосан от светлината, която струеше от очите й, и се питах какво ли кипи вътре? Какво си мисли?

Мисля, че ме обича. Мисля, че ме обича, но и тя е като мен. Крие много тайни. И като мен разбира, че любовта ни не може да продължава дълго, не можем да живеем заедно — нито в тези гори, нито в Англия — защото ни делят десетки бариери: племето й например. Тя не иска да загърбва живота си. Смята, че мястото й е при нейните хора, че е длъжна да защитава земята си — земята, която хора като мен заплашват да им отнемат.

Аз също съм отговорен към своите. Дали принципите на Ордена ми са в хармония с идеалите на племето й? Не съм сигурен. Ако се наложи да избирам между Зио и възгледите, които съм възпитан да отстоявам, кое ще избера?

Такива мисли ме гнетят през последните седмици, макар откраднатите сладостни часове със Зио да ме изпълват с опиянение. Питам се какво да правя.

4 август 1755 година

Решението изникна само. Тази сутрин се отби гост. Лагерувахме на около пет мили от Лексингтън, където не бяхме зървали жива душа — нито едно човешко същество — от няколко седмици. Чух го, разбира се, преди да го видя. По-точно чух суматохата, която предизвикваше — пърхане на подплашени птици в далечината. Индианец не би се движил така, което означаваше, че към нас наближава колонизатор, британски войник или дори френски съгледвач, отдалечил се от сънародниците си.

Зио бе излязла преди час да ловува. Познавах я достатъчно добре и бях сигурен, че е забелязала подплашените птици. Навярно сега и тя посягаше да зареди мускета си.

Изкатерих се пъргаво по най-високото дърво и огледах местността. Самотен ездач си проправяше бавно път между дърветата. Мускетът му бе провесен през рамо. Носеше тривърха шапка и тъмно палто. Не беше във военна униформа. Спря коня и бръкна в пътната си чанта. Извади телескоп и го притисна към окото си. Насочи го нагоре, над дървесните корони.

Защо нагоре? Умно момче. Търсеше издайнически кълба дим, сивеещи на фона на ясносиньото сутрешно небе. Погледнах лагерния огън, видях пушека, виещ се към небето, и отново насочих очи към ездача, който обхождаше хоризонта с телескопа, сякаш…

Да. Сякаш е разделил района на участъци и методично го оглежда педя по педя точно като…

Като мен. Или като някой от учениците ми.

Поуспокоих се. Беше някой от хората ми — вероятно Чарлс, съдейки по телосложението и дрехите му. Забелязах как видя дима от огъня, прибра телескопа в чантата и препусна към лагера. Когато наближи, разбрах, че наистина е Чарлс, и огледах лагера през неговите очи — огъня, двете пиринчени чинии, платното, опънато между дърветата, под което бяха кожите, топлещи мен и Зио през нощта. Спуснах платнището, за да скрия кожите, коленичих пред огъня и прибрах съдовете. След минута конят му се появи на поляната.

— Здрасти, Чарлс — поздравих, без да го поглеждам.

— Как разбра, че съм аз?

— Видях, че прилагаш наученото. Останах доволен.

— Обучили са ме най-добрите — отвърна той.

Долових усмивката в гласа му и най-сетне го погледнах.

— Липсвате ни, господин Кенуей — каза той.

Кимнах.

— И вие ми липсвате.

Той повдигна вежди.

— Така ли? Но вие знаете къде сме!

Разбутах с пръчка огъня и се втренчих в почервенелия й връх.

— Исках да проверя дали ще се справите без мен.

Той сви устни и кимна.

— Знаете, че можем. Каква е истинската причина за отсъствието ви, господин Кенуей?

Изгледах го втренчено.

— Каква би могла да бъде, Чарлс?

— Навярно се наслаждавате на живота с индианската жена, раздвоен между два свята, длъжник на нито един от тях. Сигурно отдихът е приятен…

— Внимавай, Чарлс! — предупредих го. Внезапно осъзнах, че ме гледа отвисоко и се изправих, за да изравня позициите. — Защо вместо върху моите задължения не се съсредоточиш върху своите? Кажи ми какво става в Бостън?

— Опитваме се да разрешим проблема със земята. Както вие бихте желали.

Кимнах, замислен за Зио, замислен дали има друг начин.

— Още нещо? — попитах.

— Продължаваме да търсим сведения за хранилището на Предците — вирна брадичка той.

— Разбирам…

— Уилям подготвя експедиция до могилата.

Сепнах се.

— Никой не ме е уведомил.

— Защото ви нямаше — отвърна Чарлс. — Уилям реши… реши, че е най-добре да започнем оттам.

— Ще разгневим местните, ако нахлуем в земите им.

Чарлс ме изгледа, сякаш не съм с всичкия си. Разбира се. Нима гневът на шепа местни може да уплаши тамплиерите?

— Мислих дълго за могилата — рекох бързо. — Сега не ми се струва толкова важна…

Погледнах към хоризонта.

— Още нещо, от което сте решили да вдигнете ръце? — попита раздразнено той.

— Предупреждавам те… — казах и ръцете ми се свиха в юмруци.

Той огледа лагера.

— Къде е тя? Индианската ви… възлюбена?

— Не те интересува, Чарлс. Съветвам те да смениш тона, когато говориш за нея, иначе ще се принудя да го сменя насила.

Той ме изгледа студено.

— Получихме писмо — уведоми ме и бръкна в чантата.

Извади го и го подхвърли. То се приземи в краката ми.

Видях името си, изписано върху плика, и веднага познах почерка. Писмото беше от Холдън и при вида му сърцето ми ускори ход. Получавах знак от някогашния си живот, от другия си живот в Англия и от мисията, която бях загърбил — да открия убийците на татко.

Не казах нищо и не показах чувствата, които предизвика писмото у мен.

— Нещо друго? — попитах.

— Да — отвърна Чарлс. — Добри новини. Генерал Брадок се предаде. Раните му го сломили. Мъртъв е.

— Кога умря?

— Скоро след битката. Но научихме едва сега.

Кимнах.

— Поне тази страница е затворена.

— Отлично — рече Чарлс. — Време е да се връщам, нали? Да съобщя на другите, че се наслаждавате на живота в горите? Ще се надяваме за в бъдеще да ни ощастливите с присъствието си.

Погледнах писмото от Холдън.

— По-скоро, отколкото смяташ, Чарлс. Имам чувството, че ме зове нова задача. Вие доказахте, че сте способни да се справяте и без мен. — Усмихнах му се тънко, безрадостно. — Навярно ще се наложи да продължите по същия начин.

Чарлс дръпна юздите на коня.

— Както желаете, господин Кенуей. Ще съобщя на другите да ви очакват. Предайте на дамата на сърцето ви нашите поздрави.

При тези думи той препусна и се отдалечи. Аз постоях още известно време край огъня. Гората бе притихнала. Накрая наруших тишината:

— Излизай, Зио.

Тя скочи от дървото, където се криеше, и застана пред мен с лице, потъмняло като буреносен облак.

— Той е бил жив! Излъгал си ме!

Преглътнах.

— Но, Зио, аз…

— Каза ми, че е мъртъв — извика тя. — Каза ми, че е мъртъв, за да ти покажа храма.

— Да — признах. — И съжалявам за това.

— За каква земя става дума? — прекъсна ме тя. — Какво говореше този мъж? Опитвате се да заграбите земята ни, така ли?

— Не.

— Лъжец!

— Чакай. Ще ти обясня…

Но тя вече бе извадила сабята си.

— Заслужаваш да те убия!

— Права си да се гневиш, да ме проклинаш и да желаеш смъртта ми. Но всъщност не знаеш истината — подхванах.

— Върви си! — извика тя. — Махай се и повече не се връщай тук! Видя ли те, ще изтръгна сърцето ти с голи ръце и ще нахраня вълците с него.

— Изслушай ме, Зио, аз…

— Кълна се!

Оброних глава.

— Както искаш…

— Тръгвай веднага! — нареди ми тя, обърна се и ме остави сам.

Събрах си багажа и поех към Бостън.

17 септември 1757 г.

I

Слънцето залязваше, багрейки Дамаск в ръждивочервеникави нюанси. С моя приятел и спътник Джим Холдън се прокрадвахме в сенките на стените на Каср ал Азим. Сетих се за двете думи, довели ме тук.

„Открих я.“

Писмото съдържаше само това, но ми казваше всичко необходимо, достатъчно да ме върне от Америка в Англия, където най-напред се срещнах с Реджиналд да му разкажа какво се е случило в Бостън. Той знаеше почти всичко, разбира се, от писмата ми, но очаквах да прояви повече интерес към делата на Ордена и особено към участта на стария си приятел Едуард Брадок.

Грешах. Реджиналд мислеше само за хранилището на Предците. Съобщих му, че разполагам с нови подробности за местоположението на храма, който навярно се намира в Османската империя. Той въздъхна и се усмихна като пристрастен към абсента, отпил ободряваща глътка. Попита нетърпеливо:

— Къде е книгата?

— Уилям Джонсън изработи копие — отвърнах и бръкнах в чантата си да му върна оригинала.

Плъзнах го по масата към него. Книгата бе увита в парче плат, овързано с връв. Той ме погледна благодарно, развърза канапа и разгърна потъмнялата кожена корица. Втренчи се в любимата си книга с асасинския знак на заглавната страница. После я уви отново, завърза канапа и я отмести благоговейно настрани.

— Претърсват ли старателно камерата в могилата? — попита ме. — Бих искал да го видя със собствените си очи.

— Да — излъгах. — Хората ми лагеруват там, но местните ги атакуват ежедневно. Ще бъде много опасно за теб, Реджиналд. Ти си Велик майстор на Британския орден. Мястото ти е тук.

— Да — кимна той. — Да.

Изгледах го изпитателно. Да настоява да посети могилата означаваше да загърби задълженията си на Велик майстор, а макар и обсебен от съкровищата на Предците, Реджиналд не бе готов да предприеме такава крачка.

— А амулетът? — попита.

— У мен е — отговорих.

Поговорихме още малко, но помежду ни нямаше топлота. Когато се сбогувахме, се питах какво всъщност се таи в сърцето му и какво — в моето. Бях започнал да мисля за себе си като човек с асасинско потекло и тамплиерски възгледи, чието сърце за кратко е принадлежало на мохиканка. С други думи, човек с необичайни перспективи.

С оглед на тези промени вече не се стремях толкова да открия храма и да използвам съдържанието му, за да утвърдя тамплиерското господство, а да сближа двете общества — асасините и тамплиерите. Размишлявах как възгледите на татко често съвпадат с идеите на Реджиналд и все по-често съзирах приликите, а не различията между двете учения.

Първо обаче трябваше да довършва започнатото, което ме гнетеше от години. Кое беше по-важно сега — да намеря убийците на татко, или да открия Джени? Нямаше значение. Исках да се освободя от тази дълга тъмна сянка, надвиснала над мен.

II

И така, думите на Холдън — „Открих я“ — сложиха началото на нова одисея, която ни отведе в сърцето на Османската империя, където две години издирвахме Джени.

Холдън е открил, че е жива. Жива и в ръцете на търговци на роби. Докато светът водеше Седемгодишната война, ние открихме точното й местонахождение, но търговците на роби бяха отпътували, преди да успеем да се доберем дотам. Още няколко месеца издирвахме накъде са се отправили и накрая разбрахме, че Джени е предадена като наложница в султанския двор. Поехме към двореца Топкапъ, но отново закъсняхме. Оказа се, че са я преместили в Дамаск, в големия палат на османския губернатор Асад паша ал Азим.

Пристигнахме в Дамаск. Аз бях предрешен като богат търговец с кафтан, тюрбан и широки шалвари, в които, честно казано, се чувствах доста неловко. Холдън ме следваше в скромно одеяние. Влязохме през градските порти и тръгнахме по тесните криволичещи улички, гъмжащи от стражи. Холдън, разузнал положението, ме информира, докато си проправяхме бавно път из прахоляка и жегата.

— Губернаторът е притеснен, сър — обясни ми той. — Смята, че Великият везир Рахиб паша в Истанбул му има зъб.

— Ясно. А прав ли е? Наистина ли Великият везир не го харесва?

— Великият везир го нарекъл „прост селяк от селски род“.

— Скроил му е шапката.

Холдън се разкикоти.

— Точно така. Губернаторът се страхува, че ще му отнемат поста и е засилил охраната на града и особено на двореца. Виждаш ли тези хора?

Посочи група граждани, забързани по улицата пред нас.

— Да.

— Водят ги за екзекуция. Набедени са за шпиони. Асад паша ал Азим вижда шпиони навсякъде.

На малък многолюден площад обезглавиха осъдения. Той умря с достойнство и тълпата изрева одобрително, когато съсечената му глава се търкулна върху почернелите от кръв дъски на ешафода. Ложата на губернатора беше празна. Пашата очевидно не дръзваше да излиза от палата.

След екзекуцията с Холдън се запътихме към двореца и обиколихме стените му. Пред главната порта дежуреха четирима постови, други стражи охраняваха страничните входове.

— Как изглежда отвътре? — попитах.

— Има две главни крила — харамлик и саламлик. В саламлика има зали, приемни и закрити градини, но ще открием госпожица Джени в харамлика.

— Ако е там.

— О, там е, сър.

— Сигурен ли си?

— Бог ми е свидетел.

— Защо са я преместили от Топкапъ? Знаеш ли?

Погледна ме изненадано.

— Заради възрастта й, сър. Отначало сигурно са я ценили много, разбира се, когато е била по-млада. Ислямските закони не позволяват да се похищават насила мюсюлмани, затова повечето наложници са християнки, заловени предимно на Балканите. Ако госпожица Джени наистина е била толкова красива, както я описвате, навярно е била безценна плячка. Проблемът е, че не е единствената, а вече е прехвърлила четирийсетте. Сега навярно са я понижили в длъжност, така да се каже, и е по-скоро слугиня.

Замислих се. Трудно ми беше да си представя, че Джени — красивата властна Джени — е паднала толкова ниско. Въображението ми рисуваше вдъхваща страхопочитание фигура, незасегната от времето. Вместо като кралица майка в османския двор обаче Джени живееше в Дамаск, в харема на изпаднал в немилост властник. Как постъпваха с прислужниците и наложниците на низвергнатите губера натори? Вероятно ги сполиташе участта на обезглавения клетник, когото видяхме преди малко.

— А охраната вътре? — попитах. — Нали не допускат мъже в харема?

Той поклати глава.

— Всички стражи в харема са евнуси. Любопитно ли ви е, сър, как превръщат мъжете в евнуси?

— Ще ми кажеш, дори и да не искам да науча, нали?

— Да, по дяволите! Не мога да нося сам това бреме. Отрязват гениталиите на тези обречени души и ги заравят в пясъка до врата. Престояват десет дни. Само един от десетима оцелява, а оцелелите са издръжливи като кремък.

— Ясно.

— Още нещо — баните са в харамлика, където живеят наложниците.

— Е, и?

Той спря. Озърна се наляво и надясно, присвил очи срещу слънцето. Доволен, че няма никого, се наведе, дръпна желязна халка, скрита под пясъка в краката ни, и отвори капак, под който няколко каменни стъпала изчезваха в мрака.

— Бързо, сър — ухили се. — Да не ни види някой страж.

III

Слязохме по стълбите и се огледахме. Беше сумрачно, почти тъмно, но отляво ромолеше вода, а отпред се виеше плочник, използван за пренасяне на провизии или за поддръжка на каналите. Вероятно и за двете.

Мълчахме. Холдън бръкна в кожената си чанта и извади свещ и кутийка с прахан. Запали свещта, лапна я и измъкна от чантата къса факла. Запали и нея и я вдигна нагоре, хвърляйки меко оранжево сияние наоколо. Вляво, разбира се, видяхме акведукта, а неравната пътека продължаваше напред и изчезваше в тъмнината.

— Отвежда право под двореца, сър, и под баните — прошепна Холдън. — Ако изляза прав, ще стигнем до зала с езерце, откъдето черпят питейна вода.

— Много си потаен — констатирах впечатлен.

— Обичам да ви смайвам с по някой неочакван трик, сър — усмихна се той. — Аз водя, нали?

Той тръгна напред. Вървяхме мълчаливо. Когато факлите догоряха, хвърлихме изгасналите и запалихме нови. Най-сетне пред нас се разкри широка зала. Първо забелязахме басейн, облицован с мраморни плочки. Бистрата вода сияеше в приглушената светлина, процеждаща се от открехнатата врата над близкото стълбище.

После забелязахме евнуха, който бе коленичил с гръб към нас и пълнеше стомна от басейна. Носеше висок калпак и надиплена мантия. Холдън ме погледна, притисна показалец в устните си и се запромъква напред, извадил камата си. Аз обаче го улових за рамото и го спрях. Трябваха ни дрехите на евнуха, не биваше да ги оплескаме с кръв. Този човек охраняваше наложници в османски палат, не беше някой британски войник, следователно кървавите петна по дрехите му нямаше да останат незабелязани. Застанах пред Холдън, инстинктивно свил пръсти и впил очи в сънната артерия на евнуха. Той напълни стомната и стана.

В същия момент сандалът ми остърга плочника — тих звук, но в затвореното пространство проехтя като изригнал вулкан. Евнухът се сепна.

Застинах и наругах мислено сандалите, когато той изви врат и надникна към вратата да провери откъде идва шумът. Не видя нищо и окаменя, сякаш осъзнал, че щом звукът не идва отгоре, значи…

Извърна се.

Нищо в дрехите, в позата му, когато се бе привел да напълни стомната, не ме бе подготвило за светкавичната реакция, която последва. Нито за ловкостта му. Той се сниши и стомната в ръката му се стрелна към мен толкова бързо, че щеше да ме събори, ако не бях демонстрирал същата скорост и пъргавина.

Избегнах удара, но на косъм. Отдръпнах се назад, а очите му пробягаха над рамото ми и забелязаха Холдън. Насочи поглед към каменните стълби — единствения изход. Преценяваше възможностите — да побегне или да се бие. Реши да се бие.

Което потвърди думите на Холдън, че евнусите са издръжливи като кремък.

Отстъпи няколко крачки и извади сабя изпод диплите на робата. Блъсна стомната в стената и се сдоби с второ оръжие. Тръгна към мен, стиснал сабята с една ръка и нащърбената стомна в другата.

Пътеката беше тясна. Само един от нас можеше да се изправи срещу него, а аз бях по-близо. Времето за тревоги да не изцапаме робата му бе отминало. Извадих скритото острие, приклекнах и се подготвих да го пресрещна. Той напредваше, втренчен в мен. Излъчваше заплашителност, у него имаше нещо неописуемо, което не бях съзирал у никой противник. След миг си спомних думите на старата ми бавачка Едит — от него ме побиваха тръпки. Навярно защото знаех на какво е бил подложен, през какво е преминал, за да се превърне в евнух. След преживяното нищо не можеше да го уплаши — камо ли аз, непохватен натрапник, неуспял дори да го издебне безшумно.

И той го усети. Усети страха ми и се възползва от него. Четеше се в очите му, които не издадоха никакви чувства, когато замахна със сабята към мен. Блокирах стоманата със скритото острие и се извърнах леко да посрещна втория удар, който идваше отляво — нащърбената стомна се насочи към лицето ми го пропусна на милиметър.

Не ми остави време да си поема дъх, вероятно осъзнал, че единственият начин да надвие мен и Холдън е да ни изтика назад по тесния проход. Сабята отново замахна — този път от долу нагоре — и аз пак я парирах със скритото острие. Изкривих лице от болка, когато посрещнах втория удар на стомната с лакът, и преминах в контраатака. Отместих се леко вдясно и понечих да забия острието в гърдите му. Той го отблъсна със стомната като с щит и острието ми се заби в глината, запращайки отломки върху плочника и в басейна. Отбелязах си мислено, че после ще трябва да го наточа.

Ако се измъкна невредим.

По дяволите! За пръв път виждах евнух и вече се биехме. Махнах на Холдън да се отдръпне назад, за да не се препъна в него. Отстъпих заднишком, за да си освободя пространство и да се съвзема.

Евнухът ме побеждаваше — не само с ловкост, но и защото се страхувах от него. А страхът е най-страшното чувство за воина.

Сниших се, вдигнах острието и погледнах евнуха право в очите. За миг застинахме неподвижно, вкопчени в безмълвна, но жестока схватка на волята. Аз я спечелих. Влиянието му върху мен някак си се пречупи и бегла сянка в очите му ми подсказа, че и той го разбира; разбира, че е изгубил психологическата битка.

Скочих напред с разискрено острие и сега дойде неговият ред да отстъпи назад. Защитаваше се умело и стабилно, но вече не владееше положението. Дори простена, оголил зъби, а по челото му избиха няколко капки пот. Острието ми се движеше светкавично. След като го принудих да отстъпи, започнах наново да обмислям как да запазя дрехите му непокътнати. Везните се бяха наклонили в моя полза. Той размахваше сабята диво напосоки и най-сетне съзрях възможността. Отпуснах се почти на колене и забих острието от горе надолу в брадичката му.

Тялото му се сгърчи и евнухът разпери ръце, сякаш го разпъват на кръст. Изпусна сабята и когато устните му се разтегнаха в ням вик, видях сребристото си острие в устата му. После той се строполи върху камъните.

Бях го изтикал чак до основата на стълбите, а вратата беше отворена. Всеки момент щеше да се появи друг евнух да провери къде се е дянала стомната. В същия миг, разбира се, чух стъпки и над капака премина сянка. Отскочих назад, улових мъртвеца за глезените и го повлякох след мен. Смъкнах шапката му и си я надянах. Тутакси различих боси крака да се спускат по стълбите. Евнухът се приведе да погледне към басейна. Високата бяла шапка върху главата ми го заблуди за една безценна секунда. Хвърлих се напред, сграбчих го за робата и го издърпах надолу по стълбите. Забих чело между веждите му, преди да успее да извика. Костите му изхрущяха и се счупиха и аз задържах главата му нагоре, за да не се стече кръвта по дрехите му. Той подбели очи и залитна зашеметен към стената. След секунда щеше да се опомни и да извика за помощ. Не биваше да му позволявам. Халосах с ръба на дланта си счупения му нос. Раздробените кости се забиха в мозъка му и той умря.

Втурнах се по стълбите и много внимателно, много безшумно затворих капака, за да си осигуря няколко секунди, преди да пристигнат подкрепленията. Някъде някоя наложница навярно очакваше да й донесат вода.

Без да продумаме, надянахме робите на евнусите и нахлупихме калпаците. С удоволствие се отървах от проклетите сандали. Спогледахме се. По предницата на мантията на Холдън личаха петна кръв, стекли се от счупения нос на предишния й собственик. Пробвах да ги изстържа с нокът, но вместо да ги изчистя, както се надявах, размазах все още влажната кръв. В крайна сметка, след кратка размяна на яростни жестове и енергични кимания, решихме единодушно да рискуваме. Вдигнах предпазливо капака и излязох в безлюдната зала горе. Тъмното хладно помещение бе облицовано с плочки, които отразяваха отблясъците от огромния басейн с гладка и тиха, но някак си жива повърхност.

Дадох знак на Холдън, че няма опасност. Той ме последва и двамата постояхме известно време в залата, попивайки с очи непознатата обстановка. Накрая се спогледахме победоносно и тръгнахме към вратата, която ни отведе в заслонена градина.

IV

Изправен срещу неизвестността, дебнеща ни от другата страна на вратата, аз присвивах пръсти, готов да извадя скритото острие, а Холдън стискаше дръжката на сабята си, в случай че се изправим срещу отряд разярени евнуси и истерични наложници.

Изненада ни обаче сцена като от небесните селения — отвъден живот, изпълнен с умиротворение, ведрина и красиви жени. Просторният двор бе застлан с бели и черни плочки, в средата му бълбукаше фонтан, а от всички страни се редяха беседки, засенчени от дървета, и лозници. Спокойно място, посветено на красотата и съзерцанието. Само ромоленето на фонтана нарушаваше тишината, въпреки че градината бе пълна с хора. Наложници в бели роби от ефирна коприна седяха върху, каменните пейки, размишляваха, шиеха или се разхождаха тихо, босоноги и изопнали гордо рамене. Кимах си безмълвно, когато се разминаваха, а между тях сновяха слугини, облечени по същия начин, но по-млади или по-възрастни и по-неугледни от жените, на които прислужваха.

Имаше и мъже, повечето застанали в очакване в дъното на двора — зорки и готови да се притекат на помощ. Евнусите. Забелязах с облекчение, че никой не гледа към нас. Правилата за зрителния контакт бяха по-сложни от мозайките. И това устройваше прекрасно нас, двамата непознати евнуси, опитващи се да се ориентират на новото място.

Застояхме се до вратата на банята, отчасти закрита от колони и лозници, и аз несъзнателно заех позата на другите стражи — изправен гръб, скръстил ръце отпред — докато очите ми обхождаха двора, търсейки Джени.

Открих я. Не я разпознах веднага; очите ми едва не я подминаха. Но когато погледнах отново към мястото, където една наложница се бе облегнала на фонтана, а слугинята й масажираше стъпалата, осъзнах, че прислужницата е сестра ми.

Времето си беше казало думата — макар някогашната красота да прозираше в чертите й, тъмната й коса бе посребрена, а лицето — изпито, понабръчкано и с отпусната кожа. Тъмни кръгове обрамчваха очите й — изморени очи. Каква ирония се криеше в лицето на момичето, за което се грижеше — презрителното и високомерно изражение, което като дете бях свикнал да виждам върху лицето на сестра си. Не, не се насладих на тази ирония, но все пак нямаше как да я подмина.

Джени погледна към мен. За секунда повдигна объркано вежди и се запитах дали ме позна след толкова години. Но не. Бях твърде далеч. Бях предрешен като евнух. Стомната бе предназначена за нея. И тя навярно се питаше защо двама евнуси са влезли в банята, а са излезли други двама.

Джени се изправи, поклони се на наложницата и все още с учудено изражение тръгна към нас, проправяйки си път между нагиздените в коприна красавици. Аз се шмугнах зад Холдън точно когато тя наклони глава да надникне през надвисналите лозници и застана на крачка от нас.

Не каза нищо, разбира се — разговорите бяха забранени — но и не беше необходимо. Аз надзърнах над рамото на Холдън да я погледна и забелязах как очите й се отклоняват от него към вратата на банята с ясен въпрос: „Къде е водата ми?“. Във властното й лице за миг се мярна момичето, което познавах — призрачен спомен от презрението на Джени, което някога изпитвах на свой гръб.

Холдън откликна на яростния й поглед, сведе глава и понечи да се върне в банята. Помолих се да го е осенила същата идея, да се е сетил, че ако някак си я накараме да ни последва, ще успеем да избягаме, без да ни усетят. Той разпери ръце да покаже, че е изникнал проблем и се нуждае от помощ. Джени обаче не пожела да му съдейства. Напротив — забеляза нещо по дрехите му и вместо да тръгне към банята, го спря с вдигнат показалец и после посочи кървавото петно върху робата му.

Очите й се разшириха. Тя се втренчи в лицето на Холдън и видя непознат мъж.

Устата й зейна. Отстъпи назад, но се блъсна в колоната и ударът избистри зашеметения й стъписан поглед. Отвори уста да наруши свещеното правило и да извика за помощ. Аз изскочих иззад гърба на Холдън и й просъсках:

— Джени, аз съм! Хайтам!

Надникнах неспокойно към градината, където всички се държаха постарому, в блажено неведение какво се случва пред вратата на банята. Погледнах отново Джени, в чиито очи напираха сълзи. Беше ме познала.

— Хайтам — прошепна тя, — дошъл си да ме отведеш…

— Да, Джени, да — отвърнах тихо, обзет от странна смесица от чувства, едното, от които беше вина.

— Знаех, че ще дойдеш — каза тя. — Сигурна бях…

Гласът й прозвуча по-звънко и аз погледнах стреснато към градината. Тя протегна длани и ме сграбчи за ръцете. Взря се умолително в очите ми.

— Кажи ми, че е мъртъв. Кажи ми, че си го убил.

Разкъсван между желанието да я смълча и любопитството да разбера какво има предвид, прошепнах:

— Кой? Кой да е мъртъв?

— Бърч — процеди тя, този път прекалено шумно.

Над рамото й видях наложница. Вървеше с плавни стъпки към нас — по-скоро към банята — потънала в размисъл, но гласът я сепна и я изтръгна от съзерцанието. По лицето й се изписа уплаха, тя се обърна към градината и изкрещя едничката дума, от която се страхувахме:

— Стража!

V

Първият страж не забеляза, че съм въоръжен, и аз забих острието с корема му, преди да разбере какво се случва. Той ококори очи и блъвна фонтан от кръв в лицето ми. Стенейки от усилието, аз го дръпнах към себе си и блъснах сгърченото му тяло във втория евнух, притекъл се на помощ. И двамата се проснаха върху черно-белия плочник. Заприиждаха още и битката започна. С крайчеца на окото си зърнах да просветва острие и отскочих точно навреме, за да не се забие във врата ми. Извърнах се, сграбчих ръката, с която нападателят държеше сабята, счупих я и пронизах черепа му с острието си. Сниших се, завъртях се и препънах четвърти мъж. Изправих се, скочих върху лицето му и чух как черепът му изхрущява.

Недалеч Холдън бе повалил трима евнуси, но стражите вече бяха разбрали що за противници сме и наближаваха по-предпазливо. Ние се прикрихме зад колоните и се спогледахме разтревожено, питайки се дали ще успеем да стигнем невредими до подземния тунел.

Умни момчета. Нападнаха ни двамина едновременно. С Холдън ги посрещнахме рамо до рамо, но отдясно ни връхлетяха още двама. Застанахме гръб в гръб и ги отблъснахме, но те се оттеглиха само временно, подготвяйки следващата атака, сплотили редици.

Зад нас Джени стоеше до вратата към банята.

— Хайтам! — извика тя паникьосано. — Трябва да бягаме!

Какво ли щяха да й сторят, ако я заловяха сега? Как щяха да я накажат? Не смеех да си представя.

— Вие двамата вървете, сър — настоя Холдън.

— Как не! — отвърнах.

Нападнаха ни отново и отново ги отблъснахме. Един от евнусите простена и се строполи ничком. Дори в предсмъртна агония, дори със сабя, забита в корема, тези мъже не крещяха. Над раменете на противниците ни забелязах в градината да притичват подкрепления. Бяха като хлебарки. На мястото на всеки убит изникваха двама-трима.

— Бягайте, сър! — извика Холдън. — Аз ще ги задържа и ще ви последвам!

— Не изглупявай, Холдън! — скастрих го. — Никой не може да ги задържи. Ще те убият.

— Бил съм се и срещу по-жилави врагове, сър — изръмжа Холдън, без да спира да размахва меча. Долових обаче фалшива нотка в дръзките му думи.

— По-добре да остана тогава — казах, отблъсквайки сабята на евнуха срещу мен. После го парирах, но не с острието си, а с юмрук в лицето, който го отпрати назад.

— Тръгвайте! — изкрещя Холдън.

— Ако загинем, ще загинем заедно — отвърнах.

Холдън обаче прецени, че времето за размяна на любезности е отминало.

— Слушай, човече, или се измъквай оттук, или и тримата ще умрем. Какво избираш?

Джени ме улови за лакътя и ме задърпа към отворената врата на банята. Отляво към нас прииждаха още евнуси. Аз се колебаех. Докато, изгубил търпение, Холдън се хвърли към мен, извика „Извинете, сър“, блъсна ме през вратата, преди да успея да реагирам, и я залости отвън.

Лежах в тихата баня и се опитвах да осъзная какво се е случило. От другата страна на стената чувах битката — странна, приглушена — и тропот по вратата. Проехтя вик — гласът на Холдън — и аз станах, понечих да отворя вратата и да се върна при него. Джени обаче ме стисна за ръката.

— Не можеш да му помогнеш, Хайтам — каза тихо.

В същия миг от градината долетя нов вик:

— Копелета! Проклети кастрати!

Хвърлих последен поглед към вратата, дръпнах резето отвътре и Джени ме повлече към подземието. Докато слизахме по стълбите, отгоре проехтя по-немощен вик:

— Само толкова ли са ви силите, кучи синове! Хайде, уроди, да видим как ще се справите с войника на Негово величество!

Когато се втурнахме по тунела, чух писък.

21 септември 1757 година

Надявах се никога да не изпитам задоволство, че убивам, но направих изключение за коптския свещеник, който стоеше на стража пред манастира в планината Гебел Етер. Признавам, че ми достави удоволствие да го убия.

Той се свлече в пръстта пред оградата, издигната около малък къс земя. Гърдите му се заиздигаха трескаво и диханието застина в гърлото му. Отгоре изкрещя лешояд и аз се вгледах към арките и кулите на варовиковия манастир в далечината. Зърнах топло сияние зад прозорците.

Умиращият страж загъргори в нозете ми и за секунда се замислих дали да не прекратя агонията му. Но защо да проявявам милост? Колкото и бавно да умре, каквато и болка да изтърпи, докато умира, тя беше нищо — нищичко — в сравнение с терзанията на клетниците, които страдаха зад оградата.

Особено на един от тях.

На пазара в Дамаск чух, че не са убили Холдън, както предполагах, а са го заловили и са го отвели в Египет — в коптския манастир, където превръщат мъжете в евнуси. Затова дойдох тук, молейки се да не съм се забавил, но дълбоко в сърцето си знаех, че е късно. Опасенията ми се оправдаха.

Огледах оградата. Личеше, че е забита дълбоко в земята, за да не я подкопаят нощните хищници. Зад нея погребваха евнусите до вратовете и ги оставяха в пясъка десет дни. Не искаха хиените да им оглозгат лицата. В никакъв случай. Не. Ако на тези мъже им бе писано да умрат, то трябваше да е бавно — под палещите лъчи на слънцето и от раните, нанесени им, когато са ги кастрирали.

Обърнах гръб на мъртвия страж и влязох в ограждението. Беше тъмно, само лунното сияние ми сочеше пътя, но видях, че земята е подгизнала от кръв. Колцина ли, запитах се, са страдали тук, обезобразени и после погребани? Недалеч някой простена тихо и аз присвих очи. Различих смътна сянка в средата на ограждението и веднага разбрах, че виждам редник Джеймс Холдън.

— Холдън — прошепнах и секунда по-късно коленичих до главата му.

Ахнах смаяно. Нощта бе прохладна, но дните бяха горещи, мъчително жарки, и слънцето бе изгорило лицето му толкова жестоко, сякаш бе изпекло плътта му. Устните и клепачите му бяха покрити със струпеи и кървяха. Извадих кожен мех с вода, развинтих капачката и го поднесох под устните му.

— Холдън? — повторих.

Той помръдна. Отвори очи и ме погледна — замаяно и изтерзано, но ме позна и много бавно по напуканите му вдървени устни се разля усмивка.

Също тъй бързо усмивката изчезна и той се размърда. Дали се опитваше да се измъкне от пясъка, или се гърчеше от болка? Не знаех, но главата му се замята, устата му зейна и аз се приведох към него и улових лицето му, за да не се нарани.

— Холдън — каза му тихо. — Холдън, спри… Моля те.

— Измъкнете ме оттук, сър — помоли пресипнало той, а очите му овлажняха и заискриха под лунните лъчи.

Холдън…

— Освободете ме, сър — замоли отново. — Освободете ме, сър, освободете ме…

Главата му пак се замята трескаво ту наляво, ту надясно. Аз отново го възпрях, за да не изгуби съзнание. С колко време разполагах, преди да изпратят нов страж? Опрях меха в устните му и го накарах да пие. Свалих лопатата, която носех завързана за гърба си, и започнах да разкопавам напоения с кръв пясък около главата му. Говорех му, докато освобождавах голите му рамене и гърди.

— Съжалявам, Холдън, много съжалявам. Не биваше да те изоставям.

Аз настоях, сър — отрони той. — Аз ви блъснах, забравихте ли?

Колкото по-надълбоко копаех, толкова по-черен от кръв ставаше пясъкът.

— Божичко, какво са ти причинили?

Знаех отговора. След няколко минути видях доказателството — превързаните му слабини, също почернели от кръв.

— Внимавайте, сър — каза той много, много тихо и забелязах как прехапва устни от болка. Накрая болката го сломи и слава богу, той изгуби съзнание. Успях да го изровя и да го отнеса от това прокълнато място до двата ни коня, завързани за дървета в подножието на хълма.

Настаних Холдън удобно, изправих се и погледнах към манастира върху възвишението. Проверих механизма на скритото острие, препасах си сабята през кръста, натъпках два пистолета в колана си, а после заредих два мускета. Запалих факла, взех мускетите и тръгнах отново нагоре по хълма, където запалих втора и трета факла. Изгоних конете и хвърлих първата факла в манастирската конюшня. Сеното пламна с приятно съскане. Втората факла хвърлих в параклиса и когато и той, и конюшните лумнаха в красиви пламъци, се втурнах към спалните, запалвайки пътьом още две факли.

Разбих задните прозорци и ги метнах вътре. После се върнах до входа, облегнах мускетите на съседното дърво и зачаках.

Не чаках дълго. След секунда се появи първият монах. Застрелях го, захвърлих мускета, взех втория и го използвах за следващия монах. Наизлизаха още и аз изпразних пистолетите. После ги нападнах със сабята и скритото острие. Около мен падаха тела — десет, единайсет, повече — а огънят бушуваше яростно. Накрая подгизнах от монашеска кръв, ръцете ми лепнеха, по лицето ми се стичаха яркочервени ручеи. Оставих ранените да вият от болка, а другарите им вътре се помайваха — не искаха да изгорят, но се страхуваха да излязат и да срещнат смъртта. Някои пробваха късмета си, разбира се, и се втурнаха навън, размахали саби. Но аз ги покосявах един след друг. Други изгоряха. Някои навярно избягаха, но не бях в настроение да издребнявам. Погрижих се повечето да умрат. Чувах крясъци и усещах миризмата на пламнала плът. Накрая си тръгнах, прескачайки труповете. Горящият манастир осветяваше пътя ми.

25 септември 1757 година

Седяхме в дървена колиба. Върху масата имаше свещ и остатъци от вечеря. Недалеч спеше Холдън, гореше в треска и от време на време аз ставах и сменях кърпата върху челото му с по-хладна. Едва когато треската му преминеше, щяхме да потеглим на път.

— Татко беше асасин — каза Джени.

За пръв път обсъждахме този въпрос, откакто я бяхме спасили. Грижите за Холдън, бягството от Египет и необходимостта да търсим убежище всяка нощ поглъщаха цялото ни внимание.

— Знам — отговорих.

— Нима?

— Да. Разбрах. Осъзнах какво си се опитвала да ми кажеш. Помниш ли? Наричаше ме „келеш“?

Тя сви устни и се размърда смутено.

— Осъзнах какво си имала предвид, когато ми каза, че рано или късно ще разбера какво са ми подготвили. На мен, „мъжкия наследник“.

— Помня…

— Е, разбрах дори прекалено рано какво ме очаква.

— Но щом си знаел, защо е жив Бърч?

— Защо да е мъртъв?

— Той е тамплиер.

— Като мен.

Тя отстъпи назад. По лицето й се изписа гняв.

— Ти… ти си тамплиер! Но това е в разрез с всичко, което татко…

— Да — казах спокойно. — Тамплиер съм. И това не е в разрез с убежденията на татко. Откакто разбрах, че е бил асасин, започнах да съзирам множество прилики между двете учения. И взех да се питам дали предвид потеклото и настоящата ми позиция в Ордена няма да съумея някак си да обединя асасините и тамплиерите.

Замълчах. Осъзнах, че Джени е малко подпийнала. Очите й изглеждаха леко замъглени и внезапно тя изсумтя отвратено.

— Ами той? Бившият ми годеник, кандидатът за моето сърце, напористият и обаятелен Реджиналд Бърч? Какво мислиш за него?

— Реджиналд е моят духовен наставник, моят Велик майстор. Той ме отгледа през годините след нападението.

Лицето й се разкриви в погнусена, горчива гримаса.

— Какъв късметлия си! Докато теб са те наставлявали, за мен се грижеха… турски търговци на роби!

Почувствах се, сякаш вижда през мен, осъзнава какви са били първостепенните ми стремежи през всичките тези години. Сведох очи и после погледнах към миндера, където лежеше Холдън. Стаята беше пълна с провалите ми.

— Съжалявам — казах и на двамата. — Искрено съжалявам.

— Недей. Аз бях от щастливките. Пазеха ме, за да ме продадат на османския двор, а в Топкапъ се отнасяха добре с мен. — Тя извърна лице. — Можеше да е по-зле. Все пак вече бях свикнала…

— С какво?

— Ти боготвореше татко, нали, Хайтам? Вероятно ти е бил кумир. Луната и слънцето? „Моят баща е мой крал.“ Не и за мен. Аз го мразех. Приказките му за свобода — духовна и интелектуална — не важаха за мен, за дъщеря му. Мен не ме обучаваха да боравя с оръжия, помниш ли? Никой не ме съветваше да мисля самостоятелно. Чувах само: „Бъди послушно момиче и се омъжи за Реджиналд Бърч“. Каква прекрасна двойка щяхме да сме! Смея да твърдя, че господин Бърч щеше да се отнася с мен по-зле от султана. Веднъж ти казах, че животът ни е предначертан. Е, в известен смисъл сгреших, разбира се, защото обратите на съдбата са непредвидими. Но в друг смисъл? Излязох права, Хайтам, защото ти бе роден да убиваш и точно това правиш, а аз бях родена да служа на мъжете и точно това правех. Службата ми обаче приключи. А твоята?

Тя надигна стакана с вино и отпи дълга глътка. Питах се какви ужасни спомени се опитва да удави.

— Твоите приятели тамплиерите ни нападнаха — заяви, след като пресуши чашата. — Сигурна съм.

— Нападателите не носеха пръстени.

— Да, но какво от това? Какво означава това? Свалили са ги, разбира се.

— Не. Не бяха тамплиери, Джени. Бяха наемници. Наемни убийци.

Да, наемници, помислих си. Наемници, служили на Брадок, който беше близък с Реджиналд…

Приведох се напред.

— Казаха ми, че татко имал нещо… нещо, което искали да вземат. Знаеш ли какво е?

— О, да. Беше във файтона онази нощ.

— Е?

— Беше книга.

Побиха ме тръпки.

— Каква книга?

— Кафява, с кожена подвързия, със знака на асасините.

Кимнах.

— Мислиш ли, че ще я познаеш, ако я видиш?

Тя сви рамене.

— Вероятно.

Погледнах към Холдън. По лицето му блестяха капчици пот.

— Когато треската му премине, ще тръгнем.

— За къде?

— За Франция.

8 октомври 1757 година

I

Беше студено, но слънцето грееше; ярките му лъчи се процеждаха през короните на дърветата и позлатяваха горските поляни.

Яздехме в колона. Бяхме трима. Аз водех. Следваше ме Джени, която отдавна бе сменила слугинските дрехи с дълга роба, вееща се около хълбоците на коня. Голяма тъмна качулка закриваше челото й, а лицето й се подаваше сякаш от дъното на пещера — сериозно, напрегнато и обрамчено от посребрени кичури, спускащи се върху раменете й.

Зад нея яздеше Холдън, който — като мен — носеше редингот, шал и тривърха шапка. Седеше леко прегърбен в седлото, блед, изпит и… измъчен.

Почти не говореше, откакто се възстанови от треската. Понякога зървах за миг някогашния Холдън — в бегла усмивка, в проблясък от лондонското му остроумие — но тези мигове бяха мимолетни и той бързо се затваряше в себе си. Докато прекосявахме Средиземно море, мълчеше и се усамотяваше с помръкнало лице. Във Франция се предрешихме, купихме коне и препуснахме към имението. Той яздеше, без да продума. Беше блед като платно и когато ходеше, ми се струваше, че все още изпитва болка. Дори на седлото понякога сбърчваше лице, особено когато пътят бе неравен. Измъчваше ме мисълта какво страдание преживява — физическо и душевно.

На един час път от имението спряхме, аз препасах сабята си на кръста, заредих един пистолет и го затъкнах в колана. Холдън направи същото и го попитах:

— Сигурен ли си, че си в състояние да се биеш?

Той ме погледна укоризнено. Забелязах торбичките и сините полумесеци под очите му.

— Извинете, сър, но ми отрязаха топките, а не силите.

— Съжалявам, Холдън. Не исках да кажа това. Чух отговора ти и той ми стига.

— Мислите ли, че ще има битка, сър? — попита той и пак видях как потръпва, когато се пресяга за сабята си.

— Не знам, Холдън, наистина не знам.

Когато наближихме имението, забелязах първия постови. Войникът застана пред коня ми и ме огледа изпод широката периферия на шапката си. Познах го — същият, който стоеше на пост преди четири години.

— Вие ли сте, господин Кенуей? — каза той.

— Да, аз съм. С двама спътници — отговорих.

Наблюдавах го много внимателно. Той погледна към Джени, после към Холдън и макар да се постара да не се издава, очите му ми казаха всичко необходимо.

Понечи да пъхне пръсти в устата си, за да изсвири, но аз скочих от коня, сграбчих го за главата и забих острието си в окото му, преди да успее да шукне.

II

Прерязах му и гърлото и коленичих до него, положил длан върху гърдите му. Кръвта шуртеше — бърза и гъста — от широката рана под брадичката му, зейнала като втора, ухилена уста. Погледнах към Джени, която ме наблюдаваше намръщено. С извадена сабя, Холдън бе изпружил гръб върху седлото.

— Ще ни обясниш ли кому беше нужно това? — попита Джени.

— Щеше да изсвири — отвърнах, оглеждайки гората около нас. — Миналия път не вдигна тревога.

— Е, и? Вероятно са променили процедурата за пропускане на посетители.

Поклатих глава.

— Не. Знаят, че идваме. Очакват ни. Щеше да предупреди останалите. Щяха да ни избият, преди да прекосим моравата пред къщата.

— Откъде знаеш? — поинтересува се тя.

— Не знам — отговорих раздразнено. Под дланта ми гърдите на постовия се надигнаха и спуснаха за последен път. Очите му се изцъклиха, тялото му се сгърчи още веднъж и той предаде богу дух. — Подозирам — продължих; избърсах окървавените си ръце в тревата и станах. — Години наред подозирам, пренебрегвайки очевидното. Книгата, която си видяла онази нощ, е у Реджиналд. Предполагам, че е в тази къща. Той е организирал нападението срещу нас. Той е отговорен за смъртта на татко.

— О, вече го разбра, така ли? — процеди тя.

— Преди отказвах да повярвам. Но сега, да, сега знам. Парченцата от мозайката се подредиха. Един следобед Реджиналд дойде при мен пред килера със семейните ценности. Обзалагам се, че е търсел книгата. Сближи със семейството ни, Джени, и поиска ръката ти, за да се докопа до книгата.

— Не е необходимо да ми обясняваш — прекъсна ме тя. — Още онази нощ се опитах да те предупредя, че е предател.

— Знам — отвърнах й се замислих. — Знаеше ли татко, че Реджиналд е тамплиер?

— Отначало не, но аз разбрах и му казах.

— Тогава са се скарали — додадох, проумял какво се е случило.

— Карали ли са се?

— Чух ги един ден. После татко нае войниците — асасини несъмнено. Реджиналд ми каза, че предупреждавал татко…

— Лъжи, Хайтам, лъжи…

Погледнах я. Треперех леко. Да. Лъжи. Всичко, което знаех, цялото ми детство бе изтъкано от лъжи.

— Използвал е Дигуид — продължих. — Дигуид му е казал, че книгата е в…

Трепнах при спомена, изплувал пред очите ми.

— Какво има? — попита Джени.

— Онзи ден пред килера със семейните ценности Реджиналд ме попита къде е сабята ми. Казах му, че е скрита на тайно място.

— В билярдната зала?

Кимнах.

— Те отидоха право там, нали? — спомни си Джени.

— Знаели са, че книгата не е в килера. Дигуид им е казал, че татко я е преместил. Затова влязоха веднага в игралната зала.

— Но не са били тамплиери?

— Моля?

— В Сирия ми каза, че нападателите ни не са били тамплиери — припомни ми подигравателно тя. — Няма начин да са били обичните ти тамплиери!

Поклатих глава.

— Не бяха тамплиери. Видях ги по-късно. Служеха на Брадок. Реджиналд навярно е решил да ми преподаде доктрината на Ордена заради… — Замислих се отново и идеята се избистри. — Заради семейното богатство. Да използва тамплиери е било твърде сериозен риск. Не е искал да разбера. Да разбера по-рано. Без малко да се добера до Дигуид. В Шварцвалд бях на крачка от тях… но… — Спомних си как бях дотичал в колибата в гората. — Реджиналд уби Дигуид. Затова ни изпреварваха винаги. И продължават да ни изпреварват.

Посочих към имението.

— Какво ще правим, сър? — попита Холдън.

— Ще направим като тях в нощта, когато ни нападнаха на Куин Ане Скуеър. Ще изчакаме да се стъмни. Ще нахлуем в къщата и ще ги избием.

9 октомври 1757 година

I

Датата горе е девети октомври. Написах я твърде оптимистично, след като разказах събитията от осми октомври. Надявах се да опиша своевременно как сме нападнали къщата. Всъщност пиша няколко месеца по-късно и се налага да напрягам паметта си, за да осветля онази нощ…

II

Колко ли бяха? Последния път — шестима. Дали Реджиналд бе подсилил охраната междувременно? Вероятно. Сигурно я беше удвоил.

Значи бяха дванайсет. Плюс Джон Харисън, ако все още живееше тук. И разбира се, Реджиналд. Беше на петдесет и две и възрастта вероятно се бе отразила на пъргавината му, но знаех, че не бива да го подценявам.

Чакахме, а аз се надявах да направят това, което в крайна сметка направиха — изпратиха отряд да търси изчезналия постови — трима, въоръжени с факли и саби. Прекосиха моравата с мрачни лица, озарени от пламъците.

Проследихме с поглед как силуетите им изплуват от мрака и се стопяват сред дърветата. Пред портата започнаха да викат постовия и да обикалят около ниската външна ограда.

Тялото му беше там, където го бях оставил. Холдън, Джени и аз заехме позиции между дърветата. Джени застана по-назад, въоръжена с нож, но далеч от бойното поле. С Холдън се покатерихме върху две дървета, той — с известно затруднение. Дебнехме и наблюдавахме. Застинахме готови да нападнем, когато стражите откриха тялото на другаря си.

— Мъртъв е, сър.

Шефът им се приведе над трупа.

— Убили са го преди няколко часа.

Подсвирнах като птица, за да дам сигнал на Джени. Писъкът й за помощ долетя от горските дебри и процепи нощта.

Най-старшият от стражите кимна и ги поведе към дърветата. Втурнаха се право към нас. Погледнах към Холдън, притаил се на няколко метра от мен, и се запитах дали ще издържи. Помолих се Богу силите да не му изневерят, защото в следващия момент стражите минаха под нас и аз скочих от клона.

Първо обезвредих най-старшия, забивайки скритото острие в окото чак до мозъка му. Умря мигновено. Отскочих нагоре и разпорих корема на следващия, който се строполи на колене. Вътрешностите му просияха през цепнатината в туниката му и той се просна по лице върху меката горска пръст. Видях как третият пада, поразен от сабята на Холдън. Той ме погледна и дори в тъмнината различих победоносното му изражение.

— Браво, че ги подмами! — похвалих Джени след няколко минути.

— Радвам се, че помогнах. — Тя се намръщи. — Но слушай, Хайтам, няма да стоя в сенките, когато влезем там. — Вдигна ножа. — Искам да се разправя лично с Бърч. Той ми отне живота. В знак на признателност, че не ме уби, ще му запазя топките за десерт…

Млъкна стъписано и погледна към Холдън, който бе коленичил наблизо, привел глава.

— Съжалявам… — заекна тя.

— Няма нищо, госпожице — успокои я Холдън. Вдигна глава и с изражение, което никога не бях зървал на лицето му, добави: — Но гледайте да му ги отрежете, преди да го довършите. Кучият син заслужава да страда.

III

Заобиколихме оградата и се върнахме до портата, където самотен страж се взираше тревожно в мрака, вероятно питайки се къде са изчезнали другарите му. А може би воинските инстинкти му подсказваха, че нещо не е наред.

Те обаче не го спасиха. След секунди ние се вмъкнахме през малката портичка и се запрокрадвахме през моравата. Спряхме и коленичихме до фонтана, затаили дъх при вида на още четирима мъже, които излязоха през предния вход на къщата. Ботушите им трополяха по плочника, те крещяха имената на другите стражи. Отряд, изпратен да търси първия разузнавателен отряд. Сигналът за тревога бе даден. Плановете ни да нахлуем изневиделица се бяха провалили. Поне успяхме да намалим броя им с…

Осмина. Дадох знак на Холдън и двамата изскочихме иззад фонтана и ги нападнахме. Повалихме трима, преди дори да успеят да си измъкнат сабите. Бяха ни забелязали. Откъм къщата проехтя вик и в следващия момент гръмна мускет. Куршумите се забиха в стената на фонтана зад гърбовете ни. Втурнахме се напред. Към главния вход, където друг страж ни видя и се опита да избяга, докато аз изкачвах на бегом няколкото стъпала към верандата. Беше прекалено бавен. Забих острието си в процепа на портата и право в лицето му, използвайки инерцията на тялото си да отворя вратата. Влетях вътре, претъркулвайки се върху пода в преддверието, а той падна с плувнала в кръв челюст. От стълбищната площадка долетя гръм, но стрелецът се бе прицелил твърде високо и куршумът се заби в ламперията. Скочих на крака и хукнах към стълбището. Стрелецът захвърли мускета с уплашен вик, издърпа сабята си от канията и се хвърли към мен.

В очите му се четеше ужас; кръвта ми кипеше. Чувствах се повече животно, отколкото човек. Водеше ме голият инстинкт, сякаш се бях издигнал над тялото си и го наблюдавах как се сражава. За секунди посякох стрелеца и преметнах тялото му през парапета към преддверието, където бе изскочил друг страж — точно навреме да се сблъска с Холдън, влитащ през входа с Джени. Скочих от площадката е крясък, приземих се меко върху тялото на мъжа, когото току-що бях хвърлил долу, и принудих новодошлия да се обърне и да си защитава тила. Холдън се възползва от възможността и го довърши.

Кимнах му и се втурнах обратно по стълбите. На площадката се появи фигура и стреля. Аз обаче се сниших и куршумът се заби в каменната стена зад мен. Беше Джон Харисън. Спуснах се към него, преди да успее да извади камата си. Сграбчих го за нощната риза и го повалих на колене. Вдигнах ръка, готов да го пронижа със скритото острие.

— Знаеше ли? — изревах. — Помогна ли да убият баща ми и да съсипят живота ми?

Той сведе виновно глава и аз забих острието в тила му, прекъсвайки гръбначния му стълб.

Издърпах сабята си от ножницата. Спрях пред вратата на Реджиналд. Погледнах към площадката, отдръпнах се назад и понечих да отворя вратата с ритник, но забелязах, че е открехната. Побутнах я и тя се отмести навътре с протяжно проскърцване.

Облечен изрядно, Реджиналд стоеше в средата на стаята. Типично за него — открай време спазваше педантично етикецията. И сега се бе наконтил за срещата с убийците си. По стената неочаквано пробяга сянка — сянка на човек, скрит зад вратата. Вместо да чакам да ме нападне, забих сабята във вратата, чух болезнен писък и влязох вътре. Към вратата бе приковано тялото на последния страж. Гледаше втренчено острието, подаващо се от гърдите му, с ококорени, смаяни очи, а краката му стържеха по дървения под.

— Хайтам — поздрави ме студено Реджиналд.

IV

— Той ли е последният ти войник? — попитах задъхано.

Зад мен краката на умиращия мъж продължаваха да трополят по пода. От другата страна на вратата чух Джени и Холдън да се мъчат да я отворят, защото бе затисната от тежестта му. Най-сетне той изгъргори и умря, тялото му се свлече от острието и Холдън и Джени нахлуха в стаята.

— Да — кимна Реджиналд. Сам съм.

— Живи ли са Моника и Лусио?

— В стаите си са. В дъното на коридора.

— Холдън? — казах през рамо. — Ще провериш ли дали Моника и Лусио са невредими? Състоянието им ще определи колко страдания ще спестим на господин Бърч.

Холдън отмести тялото на войника от прага и излезе, захлопвайки вратата зад себе си. Реджиналд забеляза символиката на жеста. Усмихна се. Дълга, бавна, тъжна усмивка.

— Направих го за доброто на Ордена, Хайтам. За доброто на човечеството.

— Татко плати с живота си. Ти унищожи семейството ми. Мислеше, че никога няма да разбера?

Той поклати тъжно глава.

— Скъпо момче, Великите майстори често се изправят пред трудни дилеми. Не съм ли те учил? Назначих те за Велик майстор на колониите, защото знаех, че ще ти се наложи да вземаш тежки решения и вярвах в способността ти да ги вземаш, Хайтам. Решения в името на всеобщото благо. В името на идеалите, които споделяш. Забрави ли. Питаш ме дали съм предполагал, че ще разбереш. Отговорът е „да“, разбира се. Ти си умен и упорит. Обучих те да си такъв. Обмислях, естествено, възможността, че някой ден ще откриеш истината, но се надявах да подходиш по-философски, когато това се случи. — Усмихна се пресилено. — Съдейки по броя на мъртвите, явно ще остана разочарован, нали?

Изсмях се презрително.

— Да, Реджиналд. Ще те разочаровам. Постъпката ти хвърля сянка върху всичко, в което съм вярвал. Знаеш ли защо? Защото не действаше, воден от идеалите ни, а с измама. Как да вдъхновяваме, ако в сърцата си таим лъжи?

Той поклати отвратено глава.

— О, хайде, не бъди наивен! Наивността е позволена на младите адепти, но на теб? По време на воина всички средства за победа са разрешени. Важно е как използваш победата.

— Не. Трябва да следваме принципите, които проповядваме. Иначе думите ни са безсмислени.

У теб говори асасинът — каза той, повдигнал вежди.

Свих рамене.

— Не се срамувам от корените си. Години наред помирявах асасинската си кръв с тамплиерските убеждения. Вече го постигнах.

Чувах колко тежко диша Джени до мен — влажни накъсани дихания, все по-забързани и по-забързани.

— Така било значи! — възкликна иронично Реджиналд. — Следваш умерената линия?

Не отговорих.

— И мислиш, че ще промениш света? — подсмихна се той.

Джени проговори:

— Не, Реджиналд. Ще те убием, за да отмъстим.

Той я погледна за пръв път, откакто бе влязла в стаята.

— Как си, Джени? — попита я, вирнал брадичка, и добави лукаво: — Виждам, че времето не те е сломило.

Тя ръмжеше тихо като разярено животно. С крайчеца на окото си я видях как вдига заплашително ножа. Той също я видя.

— А животът ти като наложница? — продължи. — Пълноценен ли беше? Сигурно си опознала света, различни хора, различни култури…

Подтикваше я да го нападне и успя. С яростен крясък, побрал всички години, когато е била принудена да се подчинява, тя се хвърли към него, за да го прободе.

— Не, Джени! — извиках.

Твърде късно, защото той, разбира се, беше готов. Когато тя скочи към него, Реджиналд замахна с камата си — сигурно затъкната предварително в колана му — и отбягна удара й с лекота. Тя изкрещя от болка и унижение, когато той улови и изви китката й. Ножът й падна на пода, а ръката му опря камата в гърлото й.

Бърч ме погледна над рамото й и очите му заискриха. Аз бях на пръсти, готов да скоча към него, но той притисна острието още по-плътно до гърлото й и тя простена. И двете й ръце се вкопчиха в лакътя му, опитвайки се да отслабят хватката му.

— В никакъв случай — предупреди ме той и я повлече към вратата, без да отлепя камата от гърлото и.

Победоносното му изражение обаче се смени с раздразнение, защото тя започна да се съпротивлява.

— Не мърдай — изръмжа й.

— Послушай го, Джени — настоях, но тя се мяташе и извиваше с подгизнала от пот коса, лепнеща по скулите й, сякаш е толкова отвратена от допира му, че предпочита да я прониже, отколкото да изтърпи още секунда близостта му. И той я поряза. Кръв заструи по гърлото й.

— Спри, жено! — извика Бърч, изгубил търпение. — За бога, да умреш ли искаш?

— Предпочитам да умра и брат ми да те убие, отколкото да избягаш — просъска тя и продължи да се бори.

Очите й се стрелнаха към пода. Недалеч от тях беше тялото на войника и аз осъзнах какво цели секунда преди да го постигне — Реджиналд се препъна в крака на бездиханния войник и изгуби равновесие. Залитна едва забележимо. Ала достатъчно. Джени изкрещя и го блъсна назад, той се препъна в трупа и се облегна тежко върху вратата, където моята сабя все още стърчеше, забита в дървото.

Устата му се разтегна в ням ужас и болка. Не пусна Джени, но хватката му отслабна и тя се изтръгна от ръцете му, оставяйки го прикован към вратата да се взира ту към мен, ту към гърдите си, откъдето се подаваше върхът на сабята. Лицето му се разкриви от болка и оголи зъбите му, почервенели от кръв. После той се плъзна бавно напред и падна до войника с длани, закрили раната в гърдите му. Кръвта накваси дрехите му и се застича на локва върху пода.

Той извърна леко глава, за да ме погледне.

— Опитах се да постъпя правилно, Хайтам — каза, сбърчил вежди. — Нали ме разбираш?

Гледах го и скърбях, но не за него, а за детството, което ми беше отнел.

— Не — отвърнах, когато светлината в очите му започна да помръква.

Надявах се да отнесе равнодушието ми в гроба.

— Кучи син! — изкрещя Джени иззад гърба ми. — Извади късмет, че не ти отрязах топките!

Не мисля, че Реджиналд я чу. Думите й щяха да останат в реалния свят. Той се бе пренесъл в отвъдния.

V

Отвън долетя шум и аз прескочих тялото на Реджиналд и отворих вратата, готов да посрещна нова порция стражи, ако се наложи. Вместо това видях Моника и Лусио на стълбищната площадка, стиснали кожени вързопи. Холдън ги водеше към стълбите. Лицата им бяха бледи и изпити като на дългогодишни затворници. Когато надникнаха над парапета и забелязаха телата в преддверието, Моника ахна и закри уплашено устата си с длан.

— Съжалявам — казах, без да знам за какво точно се извинявам. Че ги изненадах? Заради мъртъвците? Защото ги бяха държали в плен четири години?

Лусио ме изгледа с неприкрита омраза и извърна глава.

— Извиненията ви не са ни нужни, сър — отвърна Моника на развален английски. — Благодарим ви, че най-после ни освободихте.

— Почакайте ни, ако желаете — предложих. — Ще заминем призори. Ако си съгласен, Холдън?

— Да, сър.

— Предпочитаме да тръгнем веднага щом се снабдим с припаси — отвърна Моника.

— Почакайте ни, моля ви — казах и усетих колко уморено прозвуча гласът ми. — Моника, Лусио… почакайте ни. Ще тръгнем заедно на сутринта и ще ви пазим по пътя.

— Не, благодаря, сър. — Бяха слезли в преддверието и тя вдигна лице към мен. Направихте достатъчно. Знаем къде са конюшните. Ако ни позволите да вземем провизии от кухнята и коне от…

— Разбира се. Разбира се. Имате ли… имате ли с какво да се защитавате, ако ви нападнат бандити?

Спуснах се бързо по стълбите и се наведох да вдигна сабята на един от мъртвите стражи. Подадох я на Лусио, протягайки я с дръжката към него.

— Вземи я, Лусио. Трябва да закриляш майка си по пътя до дома.

Той сграбчи сабята, погледна ме и ми се стори, че погледът му омеква.

В същия момент заби острието в мен.

27 януари 1758 година

Смърт. Толкова много смърт. И краят не се виждаше.

Преди години, когато убих войника в Шварцвалд, сгреших, че го улучих в бъбреците и ускорих смъртта му. Когато Лусио ме прониза в преддверието на имението във Франция, той пропусна жизненоважните ми органи. Нанесе удара си с ожесточение. Както при Джени, гневът му бе трупан с години; години, изпълнени с мечти за мъст. Не го виня. Но не успя да ме убие, естествено, щом пиша тези редове.

Рани ме сериозно обаче и до края на годината бях прикован на легло в имението. Клатушках се на ръба на безкрайната бездна на отвъдното, ту идвах в съзнание, ту изпадах в несвяст, трескав и омаломощен. Но продължавах да се боря със сетни сили. Някаква искрица у мен отказваше да угасне.

Сменихме си ролите и този път Холдън се грижеше за мен. Винаги щом се свестявах или се събуждах от кошмарите в подгизналите от пот чаршафи, той беше там — изпъваше завивките, налагаше с хладни кърпи горящото ми чело, успокояваше ме.

— Няма страшно, сър, няма страшно. Отпуснете се. Вече подминахте най-лошото.

Наистина ли? Бях ли загърбил най-лошото?

Един ден — нямам представа от колко дни горях в треска — се събудих, сграбчих ръката на Холдън, седнах криво-ляво в леглото и се взрях в очите му.

— Лусио. Моника. Къде са?

Представях си живо как разяреният, изпълнен с желание за мъст Холдън ги посича на място.

— Преди да изгубите съзнание, казахте да ги пощадим, сър — каза той с изражение, подсказващо колко е недоволен. — Пощадих ги. Изпратихме ги да си вървят. Дадохме им коне и провизии.

— Добре, добре — похвалих го пресипнало и усетих как мракът отново заплашва да ме погълне. — Не са виновни…

— Малодушие… Проявихме малодушие — чух го да казва тъжно и изгубих съзнание. — Това е, сър. Малодушие. А сега поспете, починете си.

Виждах и Джени и дори трескавото ми изтощено съзнание долавяше промяната у нея. Изглеждаше умиротворена. Веднъж-дваж я усетих да присяда до леглото ми и я чух да говори за живота на Куин Ане Скуеър. Как иска да се върне и както се изразяваше, „да поеме домакинството в свои ръце“.

Побиваха ме тръпки. Дори в полусвяст изпитвах съжаление към клетите души, отговарящи за семейните дела, когато сестра ми Джени се върне.

Върху масичката до леглото ми лежеше тамплиерският пръстен на Реджиналд, но не си го сложих, не го взех нито веднъж, не го докоснах дори. Засега поне не се чувствах нито асасин, нито тамплиер. Не исках да имам нищо общо и с двата ордена.

Най-сетне, три месеца, след като Лусио ме рани, се изправих от леглото.

Дишайки тежко, подпрял се на Холдън, който ме стискаше под мишницата, измъкнах краката си изпод завивките, спуснах ги върху студения дъсчен под и усетих как нощната ми риза се плъзва над коленете ми, когато се изправих за пръв път от цяла вечност. Раната на хълбока веднага ме прониза. Притиснах мястото с длан.

— Беше зле инфектирана, сър — обясни Холдън. — Наложи се да изрежем гноясалата кожа.

Разкривих лице.

— Къде искате да отидете, сър? — попита ме Холдън, след като прекосихме бавно разстоянието от леглото до вратата.

Чувствах се като инвалид, но засега не възразявах да ме обгрижват като болник. Силите ми скоро щяха да се върнат. И тогава…

Какво? Щях да съм същият като преди? Дали?

— Искам да погледна навън, Холдън — отвърнах и той ме поведе, за да видя мястото, където бях прекарал почти цялото си детство. Застанал пред прозореца, осъзнах, че кажи-речи през целия си съзнателен живот, когато се замислех за „дома“, си представях как се взирам през някой прозорец — или към двора на Куин Ане Скуеър, или към градината на имението във Франция. Те бяха мой „дом“ — и тогава, и сега. Откакто разбрах цялата истина за татко и за Реджиналд, им придавах още по-голямо значение — две половини от детството ми, две части от мъжа, в който се бях превърнал.

— Достатъчно, благодаря, Холдън.

Оставих го да ме отведе до леглото. Седнах омаломощен… колкото и да ми е неприятно да призная… омаломощен от дългата разходка до прозореца и обратно.

Въпреки това бях оздравял и тази мисъл извика усмивка върху лицето ми, докато Холдън се суетеше около стакана с вода и мокреше кърпа със странно, мрачно, неразгадаемо изражение.

— Радвам се, че отново сте на крака, сър — каза, когато разбра, че го гледам.

— Благодарение на теб, Холдън — отвърнах.

— И на госпожица Джени — напомни ми той.

— Да, разбира се.

— И двамата бяхме притеснени за вас, сър. Лашкахте се между живота и смъртта.

— Интересно щеше да е… Да съм преживял войни, да съм надвивал асасини и кръвожадни евнуси, а да умра от ръката на хилаво хлапе — изкикотих се.

Той кимна и се подсмихна невесело.

— Да, сър — съгласи се. — Горчива ирония наистина.

— Е, ще се бия отново — казах. — Скоро, след седмица-две, ще си тръгнем оттук, ще се върнем в Америка и ще продължа започнатото.

Той ме погледна и кимна.

— Както желаете, сър. Необходимо ли ви е още нещо сега, сър?

— Не, не. Почини си, Холдън. Съжалявам, че ти създадох толкова грижи.

— Единственото ми желание беше да оздравеете, сър — отвърна той и излезе от стаята.

28 януари 1758 година

Първият звук, който чух тази сутрин, бе писък. Пищеше Джени. Влязла в кухнята и открила Холдън, увиснал от простора.

Разбрах още преди да се втурне в стаята ми. Знаех какво се е случило. Холдън бе оставил бележка, ала нямаше нужда. Беше се самоубил заради онова, което му бяха сторили коптските монаси. Това беше — ясно и просто. И не особено изненадващо всъщност.

Смъртта на татко ме беше научила, че ступорът е предвестник на неудържима скръб. Колкото по-парализиран, зашеметен и вцепенен се чувстваш, толкова по-дълго и по-силно ще тъгуваш.

Четвърта част

1774, шестнайсет години по-късно

12 януари 1774 година

I

Пиша в края на паметна вечер. Един въпрос не ми дава мира. Възможно ли е…

Възможно ли е да имам син?

Отговорът е, че не знам със сигурност, но някои факти и най-вече интуицията, която ме гложди, подръпва ме за ръкава като упорит просяк…

Това не е единственото бреме, което ми тежи, разбира се. Понякога се чувствам превит одве от спомени, съмнения, съжаления и скърби. Понякога призраците ме преследват и не ми дават покой.

След като погребахме Холдън, аз заминах за Америка, а Джени се върна в Англия, в къщата на Куин Ане Скуеър, където живее и досега като достолепна стара мома. Несъмнено я одумват и разнасят слухове за годините, които е прекарала в странство, и несъмнено това не я притеснява изобщо. Пишем си писма, но макар да ми се иска да кажа, че споделените преживявания са ни сближили, всъщност не е така. Пишем си, защото носим името Кенуей и изпитваме необходимост да поддържаме някаква връзка. Джени вече не сипе обиди по мой адрес, така че поне в това отношение отбелязваме напредък. Кореспонденцията ни обаче е сдържана и протоколна. И двамата сме понесли страдания и загуби, достатъчни за няколко живота. Какво да обсъждаме върху лист хартия? Нищо. И наистина не обсъждаме нищо.

Както бях предвидил, скърбих дълго за Холдън. Не познавам и никога няма да срещна по-благороден човек от него. Силният му характер обаче се бе се оказал недостатъчен да го спаси. Бяха му отнели мъжествеността. Не успя да го преглътне, не бе готов да го преодолее и затова изчака да оздравея и сложи край на живота си.

Тъгувах за него и навярно ще тъгувам до края на дните си. Измъчваше ме и предателството на Реджиналд. Скърбях за някогашната ни близост, терзаех се, че животът ми е бил изтъкан от лъжи и предателства. Тъгувах и за мъжа, който бях някога. Болката в хълбока не стихна напълно. Въпреки че не позволявам на тялото си да остарее, то е решено да не ме слуша. От носа и ушите ми стърчат тънки косъмчета. Не съм толкова пъргав като преди. Макар статутът ми в Ордена да е по-висок от всякога, физически не съм същият като преди. Когато се върнах в Америка, се установих във ферма във Вирджиния, където отглеждам тютюн и пшеница. Яздя в околностите и усещам как силите ми бавно гаснат година след година. По-трудно ми е да скачам и да слизам от седлото. Нямам предвид, че се затруднявам, а че ми е по-трудно, защото все още съм по-силен, по-бърз и по-чевръст от мнозина мъже, наполовина по-млади от мен. Нито един ратай във фермата не може да ме надвие физически. Но въпреки това… Не съм така силен, бърз и ловък, както преди. Възрастта не ме подминава.

През 73-та Чарлс също се върна в Америка и ми стана съсед — купи си чифлик във Вирджиния на половин ден езда от моето имение. Разменихме си няколко писма. Решихме, че трябва да се срещнем, за да обсъдим как да отстояваме тамплиерските интереси в колониите. Разисквахме главно тлеещото недоволство, семената на бунта, носещи се по въздуха, и как да извлечем полза от тези настроения. Колониалистите негодуваха от новите правила, налагани от британския парламент. Товареха ги с все повече данъци и такси и те се възмущаваха, че никой не представлява интересите им и никой не откликва на недоволството им.

Някой си Джордж Вашингтон бе сред недоволните. Младият офицер, служил навремето във войската на Брадок, бе напуснал армията и беше приел земята, предложена му в знак на признателност, че е помагал на британците във Френската и индианска война. През изминалите години обаче възгледите му се бяха променили. Офицерът с будни очи, склонен да проявява повече милосърдие от командира си, сега бе един от най-гръмките гласове в антибританското движение. Несъмнено, защото интересите на правителството на Негово Величество бяха в разрез със собствените му делови амбиции. Вашингтон бе предложил на Общото събрание на Вирджиния да приеме закон, забраняващ вноса от Великобритания. Фактът, че проектът е обречен на неуспех, само подхрани националното недоволство.

Чаеното парти през декември 73-та[1] — миналия месец всъщност — бе кулминация на трупаното с години — не, десетилетия наред — негодувание. Превръщайки залива в най-голямата чаша чай на света, заселниците заявиха на Великобритания, че вече не искат да живеят под хомота на несправедлива система. Тлеещият бунт щеше да избухне скоро. И така, със същия ентусиазъм, с който отглеждах реколтата си, пишех на Джени или ставах от леглото всяка сутрин — с други думи, с почти никакъв — реших, че е време Орденът да се подготви за предстоящата революция, и свиках среща.

II

Събрахме се всички за пръв път от петнайсет години — мъжете от Ордена, с които преживяхме толкова приключения преди две десетилетия.

Настанихме се под ниския дъсчен таван на безлюдна гостилница в покрайнините на Бостън, наречена „Неспокоен дух“. Не беше безлюдна, когато пристигнахме, но Томас буквално изгони неколцината клиенти край масите и мястото остана изцяло на наше разположение. Онези от нас, които обикновено носеха униформи, бяха облечени в цивилни дрехи — със закопчани догоре палта и шапки, нахлупени ниско над очите. Насядахме около масата с по халба бира — аз, Чарлс Лий, Бенджамин Чърч, Томас Хики, Уилям Джонсън и Джон Питкърн.

И тук чух за пръв път за момчето.

Бенджамин повдигна въпроса. Той беше нашият човек в бостънските „Синове на свободата“ — група патриоти, антибритански заселници, помогнали за организацията на Чаеното парти. Срещнал младежа преди две години в Мартас Виниърд.

— Местно момче — каза. — Не съм го виждал преди…

— Не помниш да си го виждал — поправих го.

Той повдигна вежди.

— Да, не помня да съм го виждал — съгласи се. — Изпречи се дръзко на пътя ми и ме попита къде е Чарлс Лий.

Обърнах се към Чарлс.

— Търсил е теб. Знаеш ли кой е?

— Не.

Но отговорът му прозвуча уклончиво.

— Ще опитам отново, Чарлс. Имаш ли някаква представа кое е това момче?

Той се облегна назад и погледна над рамото ми.

— Не мисля…

— Но не си сигурен?

— Имаше едно момче в…

Възцари се неловко мълчание. Мъжете около масата или надигнаха халбите, или приведоха рамене и се втренчиха съсредоточено в камината.

— Ще ми каже ли някой какво става?

Нито един от тези мъже не можеше да се мери с Холдън. Осъзнах, че ми е додеяло от тях, дошло ми е до гуша. И омерзението ми се задълбочи.

Чарлс ме погледна първи и ми каза:

— Твоята мохиканка…

— Какво?

— Съжалявам, Хайтам. Наистина съжалявам…

— Мъртва е?

— Да.

Разбира се, помислих си. Толкова много смърт.

— Кога? Как?

— По време на войната. През 60-а. Преди четиринайсет години. Нападнаха и опожариха селото й.

Устните ми се свиха.

— Беше Вашингтон — уточни бързо Чарлс. — Джордж Вашингтон и хората му. Те опожариха селото и твоята… и тя загина в огъня.

— Ти там ли беше?

Той почервеня.

— Да, надявахме се да разпитаме старейшините за хранилището на Предците. Но бях безпомощен, Хайтам, уверявам те. Вашингтон и хората му пометоха селото. Жадуваха кръв.

— И там видя момче? — попитах го.

Той отвърна поглед.

— Да, видях малко момче. Около петгодишно.

Петгодишно, помислих си. В съзнанието ми изплува образът на Зио, на жената, която някога обичах — някога, когато бях способен да изпитвам такива чувства — и усетих тъпа болка за нея и ненавист към Вашингтон, който очевидно бе понаучил нещичко от генерал Едуард Брадок — уроци по жестокост и зверство. Спомних си последния ни ден заедно в малкия ни лагер — как вперва невиждащ поглед отвъд дърветата и почти несъзнателно дланта й се спуска към корема.

Но не, пропъдих идеята. Изглеждаше ми твърде невероятна. Прекалено нереална.

— Момчето ме заплаши — каза Чарлс.

При други обстоятелства щях да се усмихна, представяйки си как местно хлапе заплашва снажния Чарлс. Щях да се усмихна, ако не се опитвах да се примиря с мисълта, че Зио е загинала. Поех си дълбоко, но незабележимо дъх. Усетих как въздухът изпълва гърдите ми и прогоних образа й от съзнанието си.

— Не бях единственият там — обади се отбранително Чарлс и аз изгледах въпросително другите.

— Кой беше с теб?

Уилям, Томас и Бенджамин кимнаха едновременно с очи, впити в потъмнелия дървен плот на масата.

— Не може да е било то — тросна се Уилям. — Не е било същото момче.

— Хайде, Хайтам, какви са шансовете? — додаде Томас Хики.

— А ти не си го познал в Мартас Виниърд? — попитах Бенджамин.

Той поклати глава и сви рамене.

— Беше просто хлапе, индианче. Всички изглеждат еднакви.

— Какво търсеше в Мартас Виниърд?

— Почивах се — отвърна сприхаво.

Или сплетничеше как да си напълниш джобовете, рекох си, но казах само:

— Нима?

Той сви устни.

— Ако предвижданията ми се сбъднат и бунтовниците се организират в армия, аз ще бъда главният лекар на войската, господин Кенуей. Ще заема един от най-високите постове. Мисля, че заслужавам поздравления, вместо да ме разпитвате защо съм бил в Мартас Виниърд.

Той огледа събеседниците си за подкрепа и Томас и Уилям му кимнаха колебливо и ме изгледаха изпод вежди.

— Съвсем забравих добрите обноски, Бенджамин — казах помирително. — За Ордена наистина ще е огромна чест да получиш този пост.

Чарлс прочисти шумно гърло.

— Надяваме се също и че ако армията се сформира, вашият покорен слуга Чарлс Лий ще бъде назначен за неин главнокомандващ — добави Бенджамин.

Не виждах добре в сумрачната гостилница, но ми се стори, че Чарлс поруменява.

— Надяваме се не е точната дума — възрази той. — Аз съм най-подходящият кандидат. Далеч по-опитен воин съм от Джордж Вашингтон.

— Да, но си англичанин, Чарлс — въздъхнах аз.

— Роден съм в Англия — отсече той. — Но съм заселник по душа.

— Душата ти вероятно няма да наклони везните — казах.

— Ще видим — отвърна високомерно той.

Да, ще видим, рекох си изморено и се обърнах към Уилям, който не беше словоохотлив. Унинието му изглеждаше обяснимо, защото той бе пострадал най-много от Чаеното парти.

— А твоите планове, Уилям? Нали щеше да купуваш земя от местните?

Знаехме, разбира се, докъде е стигнал, но трябваше да го чуем, при това от неговата уста, независимо дали ми харесва, или не.

— Конфедерацията одобри сделката — подхвана той.

— Но…?

Уилям пое дълбоко дъх.

— Знаете, разбира се, господин Кенуей, как смятахме да съберем средства…

— Чаените листа?

— И знаете, разбира се, какво се случи на Бостънското чаено парти.

Разперих ръце.

— Всички пострадаха. Първо Указът за запазените марки, после това… Заселниците се бунтуват неслучайно.

Уилям ме изгледа укоризнено.

— Радвам се, че положението ви развеселява, господин Кенуей.

Свих рамене.

— Прелестта на подхода ни е, че покриваме всички фронтове. Около тази маса има представители на заселниците — посочих Бенджамин, — на британската армия — посочих Джон — и разбира се, на наемната сила, нашия скъп Томас Хики. На пръв поглед принадлежите към различни общности. В сърцата си обаче носите идеалите на Ордена. Затова, извини ме, Уилям, но имам основания да съм доволен въпреки затрудненията ти. Наистина вярвам, че случилото се е дребна спънка.

— Е, надявам се да излезете прав, господин Кенуей, защото е факт, че този източник на средства пресъхна окончателно.

— Заради действията на метежниците.

— Именно. Има и друго…

— Какво? — попитах, усетил как всички вперват погледи в мен.

— Момчето беше там. Беше сред предводителите. Хвърляше щайги е чай във водата на пристанището. Видяхме го. Аз, Джон, Чарлс…

— Същото момче?

— Почти сигурно — потвърди Уилям. — Огърлицата му беше същата, каквато ни описа Бенджамин.

— Огърлица? — учудих се. — Каква огърлица?

Постарах се гласът ми да прозвучи равнодушно, а лицето ми да остане безучастно. Дори не преглътнах, докато Бенджамин описваше огърлицата на Зио.

Това не означава нищо, казах си, когато той млъкна. Зио беше мъртва и разбира се, някой друг бе взел огърлицата й. Ако изобщо беше нейната.

— Има още нещо, нали? — въздъхнах и ги погледнах.

Кимнаха като един, но проговори само Чарлс:

— Когато Бенджамин го срещнал в Мартас Виниърд, бил най-обикновено момче. По време на Чаеното парти обаче не изглеждаше като обикновен младеж. Носеше дреха, Хайтам.

— Дреха?

— Асасинска мантия.

27 юни 1776, две години по-късно

I

По това време миналата година се оказа, че аз съм бил прав, а Чарлс е сгрешил. Наистина назначиха Джордж Вашингтон за главнокомандващ на новосформираната Континентална армия, а Чарлс бе издигнат в ранг генерал-майор.

Не останах доволен от новината, но Чарлс направо не се побираше в кожата си и не е спрял да ври и кипи оттогава. Непрекъснато повтаря, че Джордж Вашингтон не е в състояние да командва дори взвод. Което, разбира се — както често се случва — не е нито вярно, нито съвсем невярно. От една страна, Вашингтон наистина проявява наивност, ала от друга, пожъна забележителни победи, най-важната, от които бе освобождаването на Бостън през март. Хората му се доверяват. Няма никакво съмнение, че притежава и добри качества.

Но не е тамплиер, а ние искахме някой от събратята ни да предвожда Революцията. Не само планирахме да контролираме победителите, но смятахме, че шансовете ни за победа са по-сериозни, ако Чарлс застане начело на Континенталната армия. Затова замислихме план да убием Вашингтон. Чисто и просто. Заговорът ни щеше да се осъществи гладко, ако не беше младият асасин. Този асасин — мой син или не — който продължаваше да е прът в колелата ни.

II

Пръв беше Уилям. Убит миналата година малко преди началото на Революцията. След Чаеното парти Уилям започна да подготвя сделка за закупуване на индианска земя. Оказваха му съпротива обаче, особено от страна на Ирокезката конфедерация. Поканил на среща представителите й. Преговорите се състояли в имението му. Отначало започнали добре, но после, както си му е редът, някой казал нещо и положението се влошило.

— Братя, моля ви — рекъл Уилям. — Убеден съм, че ще намерим разрешение.

Но ирокезите не искали и да чуят. Настоявали, че земята била тяхна, независимо колко сладкодумен е Уилям. Той ги убеждавал, че ако земята им премине в тамплиерски ръце, ще бъде опазена от попълзновенията на победителите в предстоящия конфликт.

Членовете на местната конфедерация започнали да спорят. Споделяли съмненията си. Някои наистина смятали, че сами не са способни да се преборят с могъщите армии на британците и на заселниците; други обаче настоявали, че сделката с Уилям не предлага по-добър изход. Били забравили как преди две десетилетия тамплиерите освободили хората им от робство, опълчвайки се на Сайлъс. Помнели експедициите, които Уилям организирал, за да търси храма на Предците; помнели как разкопал могилата, която бяхме открили. Гневът им не бил стихнал, недоволството все още тлеело в сърцата им.

Уилям им припомнил как винаги се е застъпвал за мира и ги е защитавал.

— Ако искаш да ни защитиш, дай ни оръжия. Мускети и коне, с които сами да се браним — възразили членовете на конфедерацията.

— Войната не е отговор — отвърнал Уилям.

— Вие местите границите. Дори днес хората ти копаят земята, без да показват и капчица уважение към онези, които живеят върху нея. Думите ви са по-сладки от мед, но лъжливи. Не сме дошли да преговаряме. Не сме дошли да продаваме. Дойдохме да кажем на теб и на хората ти да си вървите от тези земи.

За съжаление Уилям се опитал да наложи волята си със сила. Застрелял един индианец и заплашил да убие и други, ако откажат да подпишат договора.

Ирокезите отказали категорично да се поддадат на натиска. Хората им започнали да падат, пронизани от куршуми. После се появило момчето. Накарах хората на Уилям да ми го опишат подробно и описанието им съвпадаше с видяното от Бенджамин в Мартас Виниърд и от Чарлс, Томас и Джон — в Бостън. Носел същата огърлица и асасинска мантия. Беше същото момче.

— Какво каза на Уилям? — попитах войника, застанал пред мен.

— Каза, че е решил да сложи край на кроежите на господин Джонсън и на ламтежа му да заграби индианските земи за тамплиерите.

— Отговори ли му Уилям?

— Да, сър, обясни на убиеца си, че тамплиерите искат земите, за да защитят индианците. Каза му, че нито крал Джордж, нито заселниците ще се застъпят за интересите на ирокезите.

Подбелих очи.

— Не особено убедителен аргумент, при условие че е избивал ирокези, когато момчето се е появило.

Войникът сведе глава.

— Вероятно сте прав, сър.

III

Ако ви се струва, че приемам твърде философски смъртта на Уилям, знайте, че има смекчаващи вината ми обстоятелства. Уилям, макар и всеотдаен и усърден труженик, не беше най-добросърдечният човек на света. Вместо да подходи дипломатично, той бе използвал сила и бе провалил преговорите. Неприятно ми е да го кажа, но той сам подписа смъртната си присъда. Опасявам се, че некомпетентността винаги ме е отблъсквала — и на младини, когато навярно съм попил тази нетърпимост от Реджиналд, и сега, макар да съм подминал петдесетте. Уилям постъпи като глупак и плати с живота си. Освен това, въпреки че планът да се сдобием със земя беше важен за нас, той вече не се нареждаше сред главните ни цели; не и откакто започна войната. Основната ни задача сега бе да си осигурим контрол над армията, а понеже честните средства удариха на камък, решихме да прибегнем до нечестни — да убием Вашингтон.

Заговорът ни обаче се провали, защото асасинът взе на прицел Джон — нашия офицер в британската войска. Набеляза го, защото Джон се бореше срещу бунтовниците. И отново, макар да не ми хареса, че губя толкова ценен човек, кроежите ни нямаше да претърпят крах, ако в джоба на Джон не бяха намерили писмо. Писмото, за жалост, съдържало подробен план за убийството на Вашингтон и споменавало извършителя — Томас Хики. Младият асасин веднага поел към Ню Йорк, за да нанесе удар върху следващия в списъка си — Томас.

Там Томас произвеждаше фалшиви пари, за да попълва фондовете ни, и се готвеше за убийството. Чарлс вече бе пристигнал в Ню Йорк с Континенталната армия. Аз самият също бях в града. Не след дълго ме уведомиха, че момчето е открило Томас, но и двамата са арестувани и хвърлени в Брайдуелския затвор.

— Не бива да допускаме повече грешки, Томас — казах му, когато го посетих, треперейки от студа и отвратен от миризмата и врявата в тъмницата.

В същия момент го видях в съседната килия — асасина.

И разбрах. Зърнах очите на майка му, катраненочерната й коса и гордата брадичка. Беше копие на Зио. Несъмнено беше мой син.

IV

— Той е — каза Чарлс, когато излязохме заедно от затвора.

Сепнах се, но Чарлс не забеляза — Ню Йорк бе мразовит, дъхът ни висеше като пелена пред лицата ни и той бързаше да се скрие на топло.

— Кой?

— Момчето.

Знаех за кого говори, разбира се.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш, Чарлс? — рекох сърдито и духнах в дланите си да ги стопля.

— Не помниш ли, че ти разказах как Вашингтон нападна индианско село през 60-а. Споменах, че едно момче ме заплаши.

— Да, сетих се. И то е нашият асасин, така ли? Същият от бостънското пристанище? Същият, който уби Уилям и Джон? Това е момчето в затвора?

— Така изглежда, Хайтам, да.

— Разбираш ли какво означава това, Чарлс? — възкликнах ядосано. — Означава, че ние сме създали асасин. У него пламти омраза към всички тамплиери. Той те видя онзи ден, когато са опожарили селото му, нали?

— Да… да… Нали ти казах вече…

— Сигурно е видял и пръстена ти. Предполагам, че е носил отпечатъка му върху кожата си няколко седмици след срещата ви. Прав ли съм, Чарлс?

— Загрижеността ти за детето е трогателна, Хайтам. Винаги си закрилял местните…

Думите застинаха върху устните му, защото сграбчих пелерината му и го притиснах към каменната стена на затвора. Долепих нос в неговия и го изпепелих с очи.

— Загрижен съм за Ордена, Чарлс. Единствената ми грижа е Орденът. И поправи ме, ако греша, но Орденът не проповядва безсмислено изтребване на индианци и опожаряване на индиански села. Помня, че не съм ти преподавал такива уроци. Знаеш ли защо? Защото такова поведение поражда… как да се изразя?… недоброжелателство, да речем, сред онези, които се надяваме да спечелим за нашата кауза. Изпраща коренното население в редиците на враговете ни. Както в този случай. Загинаха наши събратя и плановете ни са застрашени заради поведението ти преди шестнайсет години.

— Не заради моето поведение. Вашингтон…

Пуснах го, отстъпих назад и скръстих ръце.

— Вашингтон ще си плати за стореното. Ще се погрижим. Той е жесток и негоден за лидер.

— Съгласен съм, Хайтам, и вече съм взел мерки да не се натъкваме на повече спънки, да убием два заека с един куршум, така да се каже.

Изгледах го втренчено.

— Какви мерки?

— Ще обесят местното момче. Ще го обвинят, че е участвало в заговор за убийството на Вашингтон и че е убило тъмничаря. Вашингтон ще присъства, разбира се, лично ще се погрижа. Ще използваме възможността да го убием. Томас, естествено, ще изпълни охотно задачата. Остава ти, Велики майсторе, да благословиш мисията ни.

— Не разполагам с много време за размисъл — отбелязах и долових колебанието в гласа си. Защо се колебаех? Какво значение имаше кой ще живее и кой ще умре?

Чарлс разпери ръце.

— Понякога добрите планове не изискват много време.

— Да — съгласих се. — Да.

— Е?

Замислих се. С една дума щях да подпиша смъртната присъда на детето си. Какво чудовище е способно да постъпи така?

— Направете го — казах.

— Добре — отвърна той с високомерно задоволство. — Да не губим повече време. Тази нощ ще разпространим слух из Ню Йорк, че утре ще екзекутират предател на Революцията.

V

Късно е да изпитвам бащински чувства. Искрицата, способна да подклажда привързаност у мен, отдавна е изтляла. Предателствата и убийствата са се погрижили да я угасят.

28 юни 1776 година

Тази сутрин се събудих, седнах стреснато в леглото и огледах непознатата стая. Отвъд прозореца нюйоркските улици се раздвижваха лека-полека. Дали си въобразявах, или из въздуха витаеше вълнение? По-възбудено от обикновено ли звучаха гласовете на минувачите? И дали това се дължеше на предстоящата екзекуция? Днес щяха да обесят…

Конър, така се казва. Така го е нарекла Зио. Питах се колко ли различно щеше да е, ако го бяхме отгледали заедно?

Щеше ли пак да се казва Конър?

Щеше ли да избере пътя на асасините?

И ако отговорът е „Не, нямаше да избере пътя на асасините, защото баща му е тамплиер“, означаваше ли това че съм мерзавец, урод, мелез? Мъж с неясна принадлежност.

Бях решил обаче да не позволя синът ми да умре. Не днес.

Облякох се. Не в обичайните си дрехи, а в тъмна роба с качулка, която закриваше лицето ми. Отидох бързо в конюшнята, намерих коня си и го пришпорих към площада, където щяха да екзекутират Конър. Прекосявахме в галоп калните оживени улици, а гражданите отскачаха уплашено от пътя ми или ме гледаха ококорено изпод перифериите на шапките си. Край площада гъмжеше от народ. Зяпачите се събираха за предстоящата екзекуция.

Докато яздех, се питах какво правя. Не знаех. Знаех само как се чувствам — сякаш съм спал непробудно досега и изведнъж съм се събудил.

Върху издигната платформа бесилката очакваше жертвата си, а тълпата — днешното забавление. Отстрани се редяха коне и каруци, върху които седяха семейства, за да виждат по-добре — плашливи мъже, дребни жени с изпити тревожни лица и мърляви деца. В средата на площада си шушукаха групички жени, а мъжете отпиваха бира или вино от кожени мехове. Всички бяха дошли да видят как синът ми умира.

Пристигна каруца, заобиколена от войници. Зърнах Конър, а после отнякъде изскочи ухиленият Томас и го издърпа долу с думите:

— Няма да пропусна прощалното ти парти. Чух, че самият Вашингтон ще го посети. Дано не му се случи нещо лошо…

Конър, с вързани отпред ръце, го изгледа с омраза и за пореден път се удивих колко напомнят чертите му лицето на Зио. Днес обаче, освен предизвикателство и дързост, в очите му светеше… страх.

— Каза, че ще има съдебен процес — рече той на Томас.

— За предателите няма съд. Лий и Хайтам го уредиха. Отиваш право на гилотината.

— Няма да умра днес — отвърна гордо Конър. — Но за теб не съм сигурен…

Стражите, съпровождащи каруцата, не го оставиха да довърши и го запобутваха със заострените си тояги към бесилото. Надигна се врява. Зяпачите се пресягаха, дърпаха го, блъскаха го, опитваха се да го съборят. Забелязах как един мъж вдига ненавистно юмрук и бях достатъчно близо да спра ръката му, да я извия зад гърба му и да го поваля на земята. Той ме изгледа злостно, но зърна лицето ми, помрачняло под качулката, и стана безмълвно. В следващия миг кипналата, разбунена тълпа го повлече настрани.

Войниците бяха избутали Конър напред през отмъстителното множество и аз се оказах прекалено далеч, за да спра друг мъж, който се хвърли и го сграбчи. Бях достатъчно близо обаче да зърна лицето на мъжа под качулката; достатъчно близо да прочета какво изричат устните му.

— Не си сам. Извикай и ще ти помогнем…

Беше Ахилес, менторът на местните асасини.

Бе дошъл да спаси Конър, който му отговори:

— Остави мен. Трябва да спрете Хики. Той ще…

Ала войниците го повлякоха напред и аз довърших изречението наум: „Ще убие Джордж Вашингтон“.

Говорейки за вълка… Генералът пристигна с малобройна охрана. Докато качваха Конър върху платформата и екзекуторът му надяваше примката, вниманието на тълпата се насочи към срещуположния край на площада, където стражите разчистваха пътя на Вашингтон и го водеха към издигнат подиум. Генерал-майор Чарлс Лий го придружаваше, та успях да сравня двамата. Чарлс беше доста по-висок от Вашингтон, но за разлика от непринуденото обаяние на генерала, излъчваше известна надменност. Веднага ми стана ясно защо Континенталният конгрес бе предпочел Вашингтон пред него. Чарлс изглеждаше като типичен британец.

Той се отдалечи от Вашингтон и съпроводен от неколцина войници, тръгна към другия край на площада, проправяйки си път през множеството. Изкачи стъпалата на ешафода и се обърна към тълпата, която се люшна напред. Притиснат между телата, долавях мирис на бира и пот и се опитвах да си разчистя място с лакти.

— Братя, сестри, патриоти — подхвана Чарлс и хората притихнаха нетърпеливо. — Преди няколко дни разкрихме толкова коварен и злостен план, че дори не смея да го изрека гласно. Мъжът пред вас е заговорничил да убие обичния ни генерал.

Из тълпата се понесе ропот.

— Да! — извика разгорещено Чарлс. — Неведоми са тъмните сили, лудостта, която го е поощрявала. Той не се защитава. Не показва разкаяние. И макар да го умолявахме да ни разкаже какво знае, той мълчи.

При тези думи екзекуторът пристъпи напред и метна конопен чувал върху главата на Конър.

— Щом този мъж отказва да обясни, да признае или да се покае, каква друга възможност ни остава, освен тази? Той е замислял да помогне на врага ни. Справедливостта изисква да го изпратим в отвъдния свят. Дано Бог се смили над душата му.

Това беше краят му. Потърсих с поглед хората на Ахилес. Ако бяха дошли да го спасят, сега беше моментът, нали? Но къде бяха? Какво, по дяволите, бяха замислили?

Стрелец. Сигурно щяха да използват лък. Не беше идеален план — стрелата нямаше да среже въжето изцяло. Най-доброто, на което можеха да се надяват събратята му, бе стрелата да разкъса въжето така, че тежестта на Конър да го пререже. Щяха да стрелят от…

Отдалеч. Огледах сградите зад гърба ми. И разбира се, на мястото, което и аз бих избрал, забелязах стрелец, застанал зад висок сводест прозорец. Той опъна лъка и присви очи да се прицели. Точно когато капакът под краката на Конър хлътна и тялото му увисна, стрелата излетя.

Профуча над главите ни, макар само аз да чух жуженето й, и се заби във въжето. Разкъса го, но не го преряза.

Рискувах да ме забележат и да ме разкрият, но импулсът, инстинктът надделя. Извадих камата си, хвърлих я, тя улучи въжето и слава богу, довърши започнатото.

Гърчещото се, но все още живо тяло на Конър падна върху ешафода. Тълпата ахна и се отдръпна от мен. В същия момент видях Ахилес да се втурва към Конър. Вик на негодувание разкъса смаяното мълчание, ритници и юмруци се насочиха към мен, а стражите си запроправяха път през множеството да ме докопат. Извадих скритото острие и един-двама от зяпачите го опитаха — колкото другите да видят кръвта и да се замислят. Поусмирени, отскочиха от пътя ми и аз се втурнах към коня си, сподирян от гневните им крясъци.

— Докопа Томас, преди той да успее да стигне Вашингтон — обясни ми разочарованият Чарлс по-късно, когато седяхме в ъгъла на гостилницата „Неспокойният призрак“ и обсъждахме случилото се през деня.

Чарлс бе притеснен и непрекъснато се озърташе през рамо. Поведението му изразяваше сполучливо чувствата му и почти му завидях за свободата да не крие какво изпитва. Аз бях принуден да сдържам безпокойството си. А колко угнетен се чувствах! Бях спасил сина си, саботирайки плана на Ордена — операция, която лично бях одобрил. Постъпих като предател. Предадох братята си.

— Какво стана? — попитах.

Конър сграбчил Томас и преди да го убие, го засипал е въпроси — защо Уилям искал да купи земята на хората му, защо се опитваме да убием Вашингтон.

Кимнах. Отпих от бирата.

— Чу ли какво му отговори Томас?

— Каза му, че никога няма да научи.

Чарлс ме погледна плахо и изморено.

— А сега какво, Хайтам? Какво ще правим?

7 януари 1778, почти две години по-късно

I

От самото начало Чарлс ненавиждаше Вашингтон, а неуспешният опит за убийство задълбочи гнева му. Прие като лична обида факта, че Вашингтон е оцелял — как смее? — и никога не му прости. Не след дълго британците превзеха Ню Йорк и едва не заловиха Вашингтон. Обвиниха го за поражението — сред най-злостните му критици беше Чарлс, който изобщо не се впечатли от набега на генерала през река Делауеър, макар победата му в битката за Трентън да възобнови надеждите на революционерите. Чарлс злорадстваше, когато генералът претърпя поражение в битката при Брендиуайн и изгуби Филаделфия. Нападението на Вашингтон над британците в Джърмантаун се оказа фиаско. Беше ред на Вали Фордж.

След като спечели битката за Уайт Марш, Вашингтон поведе армията си да презимува на по-безопасно място. Вали Фордж в Пенсилвания се оказа лош избор. Дванайсетте хиляди войници под негово командване бяха толкова оскъдно екипирани и изтощени, че босите им крака оставяха кървава диря по време на похода.

Армията бедстваше. Храната и дрехите не стигаха, конете измираха от глад. Тиф, жълтеница, дизентерия и пневмония избиваха хиляди в лагера. Борбен дух и дисциплина буквално не съществуваха.

Въпреки поражението в Ню Йорк и Филаделфия и дългата, мъчителна и студена смърт, която покосяваше войниците във Вали Фордж, Вашингтон се уповаваше на своя ангел пазител — Конър. И Конър вярваше във Вашингтон е непоколебимостта на младостта. Думите ми не успяваха да го разколебаят, нищо не можеше да го убеди, че Вашингтон е отговорен за смъртта на майка му. Той смяташе тамплиерите за виновници и кой би оспорил правото му да стигне до такова заключение? Все пак бе видял Чарлс в селото. И не само него, но и Уилям, Томас и Бенджамин.

О! Бенджамин! Другият ми проблем. През последните години той петнеше Ордена, меко казано. Пробва да продаде информация на британците и го изправиха на съд през 75-а. Дотогава, както беше предвидил, заемаше поста на главен лекар и директор на медицинската служба на Континенталната армия. Обвиниха го във „връзки е врага“ и го хвърлиха в затвора. Освободиха го в началото на тази година и той изчезна безследно.

Не знаех дали се е отвърнал като Брадок от идеалите на Ордена. Знаех обаче, че вероятно е организирал кражбата на провизии, предназначени за Вали Фордж. Обирът, разбира се, усложняваше още повече положението на клетниците в лагера. Бенджамин очевидно бе загърбил целите на Ордена в името на личната облага и се налагаше да го спрем. Поех лично задачата. Тръгнах от Вали Фордж и препускайки през мразовитата, заснежена филаделфийска пустош, открих църквата, където Чърч бе лагерувал.

II

В църквата обаче нямаше жива душа. Всички я бяха изоставили — и паството, и хората на Бенджамин. Нямаше нищо, нито следа от провизии, само пепел от огньове, отдавна изстинали, и разкаляни участъци, където са били разпънати палатките. Завързах коня си зад църквата и влязох вътре, където студът смразяваше до кости, както и навън. Край стените имаше останки от огньове, а край вратата бяха струпани греди. Огледах ги и разбрах, че са насечени църковни пейки. Страхопочитанието е първата жертва на студа. Непокътнати бяха само двете редици пейки край стените, обърнати към внушителния, но отдавна неизползван олтар. Облаци прах се виеха в дебелите снопове светлина, струящи през мръсните прозорци високо в дебелите каменни стени. По каменния под се валяха прекатурени сандъци и празни чували. Обиколих църквата, преобръщайки от време на време някой сандък е надеждата да открия нещо, което да ми подскаже накъде е поел Бенджамин.

После чух шум — стъпки пред вратата и застинах. Шмугнах се зад олтара точно когато огромните дъбови крила на вратата проскърцаха протяжно и зейнаха зловещо. Влезе мъж, който сякаш вървеше по следите ми — обиколи църквата точно като мен, преобръщайки и оглеждайки сандъците и дори ругаейки под нос също като мен.

Беше Конър.

Надигнах глава иззад олтара. Той носеше асасинска мантия. Лицето му изглеждаше сериозно. Наблюдавах го мълчаливо. Сякаш гледах себе си — моя по-млада версия, като асасин, пътя, по който щях да тръгна, ако не беше предателството на Реджиналд Бърч. Наблюдавах Конър и в душата ми яростно бушуваха противоречиви чувства — съжаление, горчивина, дори завист.

Прокраднах се по-близо. Да видим дали е добър асасин.

Или другояче казано, да видим дали все още ме бива.

III

Биваше ме.

— Татко — каза той, когато го повалих и притиснах острието в гърлото му.

— Конър — отвърнах иронично. — Последните ти думи?

— Чакай.

— Лош избор.

Той отметна глава и очите му заискриха.

— Дошъл си да провериш дали Чърч е откраднал достатъчно за британските ти побратими, а?

— Бенджамин Чърч не ми е побратим — срязах го. — Нито червените униформи и смахнатият им крал. Предполагах, че си наивен. Но чак толкова! Тамплиерите не се бият за Короната. Искаме същото като теб, момче. Свобода. Справедливост. Независимост.

— Но…

— Но какво?

— Джонсън. Питкърн. Хики. Те искаха да заграбят земята на местните. Да плячкосват градове. Да убият Джордж Вашингтон.

Въздъхнах.

— Джонсън искаше да купи земята, за да я опазим непокътната. Питкърн беше привърженик на дипломацията. Но вие провалихте усилията му и подпалихте проклетата война. А Хики? Джордж Вашингтон не е годен за лидер. Изгуби почти всички битки, които води. Колеблив е и несигурен. Погледни Вали Фордж и ще разбереш, че съм прав. Ще сме по-добре без него.

Забелязах, че думите ми му въздействат.

— Виж, нямам нищо против да кръстосваме саби, но устата на Бенджамин Чърч е по-голяма и от егото му. Очевидно искаш да върнеш провизиите, които е откраднал. Аз искам да го накажа. Интересите ни съвпадат.

— Какво предлагаш? — попита предпазливо.

Какво предлагам? Видях как очите му се стрелват към амулета около врата ми. На свой ред моите се насочиха към огърлицата му. Несъмнено Зио му бе разказала за амулета, несъмнено искаше да ми го отнеме. От друга страна, символите, които носехме около вратовете си, напомняха за нея.

— Примирие — отвърнах. — Навярно… вероятно ще ни се отрази добре да прекараме известно време заедно. Ти си ми син все пак и нищо чудно все още да имам шанс да те изтръгна от лапите на невежеството.

Възцари се мълчание.

— Или предпочиташ да те убия? — засмях се.

— Знаеш ли къде е отишъл Чърч? — попита Конър.

— Не. Надявах се да го издебна тук. Него или някого от хората му. Но явно съм закъснял. Заминали са.

— Ще успея да го проследя — каза гордо Конър.

Прибрах сабята и той ми демонстрира какво е научил от Ахилес, сочейки дири по пода на църквата, където бяха влачили сандъците.

— Товарът е тежък — отбеляза. — Сигурно са го пренесли с каруци… Сандъците бяха пълни с лекарства, дрехи и храна. Снегът е заличил повечето следи, но все ще открием някакви. Хайде.

Развързах коня и двамата препуснахме. Конър сочеше неясните дири от колелата, а аз се стараех да прикривам възхищението си за пръв път с удивление откривах колко близки са ученията ни. Той правеше същото, което бих направил аз. На петнайсет мили от църквата Конър се обърна към мен и ме изгледа победоносно, сочейки дирята пред нас. На хоризонта различих счупена каруца. Каруцарят се опитваше да поправи колелото. Когато наближихме, го чухме да мърмори:

— Какъв късмет извадих! Ще замръзна, ако не…

Погледна ни стъписано и се ококори уплашено. Недалеч беше мускетът му; недалеч, но на повече от една ръка разстояние: Конър го попита надменно:

— На Бенджамин Чърч ли служиш?

Веднага предусетих, че мъжът ще побегне. Сякаш да оправдае предвижданията ми, той се изправи и хукна към дърветата, газейки дълбокия сняг тромаво като ранен слон.

— Добър подход — усмихнах се, а Конър ме изгледа сърдито, скочи от седлото и се втурна по петите на каруцаря.

Аз въздъхнах, слязох от коня, проверих острието си и се заслушах в гълчавата от гонитбата. Тръгнах към гората, където Конър бе притиснал беглеца до едно дърво.

— Не биваше да бягаш — каза.

— Кк… какво искаш? — заекна отчаяно мъжът.

— Къде е Бенджамин Чърч?

— Не знам. Яздехме към лагера на север оттук. Там разтоварваме стоката. Може би ще го откриете там…

Погледна ме, сякаш търси подкрепа. Аз извадих пистолета си и го застрелях.

— Достатъчно — отсякох. — Да тръгваме.

— Не биваше да го убиваш — укори ме Конър, бършейки кръвта на мъжа от лицето си.

— Разбрахме къде е лагерът — отвърнах. — Той изпълни предназначението си.

Докато вървяхме към конете, се питах как ли ме вижда Конър. На какво искам да го науча? Искам ли да се разколебае и изтощи като мен? Или се опитвам да му посоча правилния път?

Потънали в мисли, препуснахме към лагера и скоро забелязахме издайническите кълба дим да се вият над дърветата. Слязохме от конете, завързахме ги и продължихме пешком, прокрадвайки се безшумно между дърветата. Залегнахме и през голите клони и дънери огледахме с телескопа ми мъжете в далечината. Някои обикаляха около лагера, а други се бяха скупчили около огньовете да се стоплят. Конър тръгна към лагера, а аз се скрих и зачаках.

Поне смятах, че съм се скрил. Докато не усетих цев на мускет да опира във врата ми.

— Я да видим кой ни е дошъл на гости — каза някой.

Изругах и се изправих. Бяха трима. Изглеждаха много доволни, че са ме заловили. Така и се полагаше, защото не се оставях лесно да ме издебнат. Преди десет години щях да ги чуя и да се преместя тихомълком другаде. Преди двайсет години щях да ги чуя, да се скрия и да ги избия до крак.

Двама ме държаха на мушка, докато третият се приближи, облизвайки нервно устни. Изръмжа доволно, разкопчавайки скритото ми острие, а после взе сабята, пистолета и камата ми. Поуспокои се едва след като ме разоръжи, ухили се и разкри ситни почернели зъби. Аз обаче имах скрито оръжие — Конър. Но къде се беше дянал той?

Почернелите зъби пристъпи напред. Толкова неумело прикриваше намеренията си, че успях да се отдръпна, преди да забие коляно в слабините ми. Не ме заболя, но изпищях театрално и се строполих върху замръзналата земя, където и останах, придавайки си зашеметен вид, за да печеля време.

— Сигурно е шпионин на янките — обяви един от другите мъже. Облегна се на мускета си и се приведе да ме огледа.

— Не е — рече първият и също се надвеси над мен. Аз се мъчех да се изправя на четири крака. — Нещо по-специално е. Нали така… Хайтам? Чърч ми разказа за теб.

— Значи знаеш какво те очаква…

— Не си в положение да ме заплашваш — процеди Почернелите зъби.

— Още не — отвърнах спокойно.

— Нима? — каза Почернелите зъби. — Дали да ти докажем колко грешиш? Прасвали ли са те с дуло на мускет в зъбите?

— Не, но ти очевидно си наясно какво е усещането.

— На подбив ли ме вземаш?

Очите ми се стрелнаха нагоре — към клоните на дървото зад тях, където се бе притаил Конър с извадено скрито острие и притиснал показалец пред устните си. Умееше да се катери майсторски по дърветата, естествено, нали майка му го бе учила. Обучаваше и мен. Никой не можеше да се придвижва по дърветата по-ловко от нея.

Погледнах Почернелите зъби. Знаех, че му остават само няколко секунди живот. Тази мисъл ме утеши, когато ботушът му халоса брадичката ми и полетях назад, приземявайки се в близкия шубрак.

Моментът е подходящ, Конър, рекох си. С насълзени от болка очи забелязах как той скача на земята, замахва със скритото острие и сребристата стомана проблясва от устата на първия клет войник. Другите двама умряха, преди да успея да се изправя на крака.

— Ню Йорк — каза Конър.

— Какво?

— Бенджамин е там.

— Значи и ние трябва да отидем.

26 януари 1778 година

I

Ню Йорк се бе променил. Меко казано. Беше изгорял. Големият пожар през септември 76-а беше лумнал първо в гостилницата „Борещите се петли“, а сетне бе унищожил петстотин къщи. Една четвърт от града пустееше необитаема. Британците бяха обявили военно положение. Бяха конфискували домовете на хората и бяха настанили в тях офицери от британската армия. Църквите бяха превърнати в затвори, казарми или лазарети; духът на града сякаш бе помръкнал. Британският флаг висеше вяло над покривите на сградите от оранжеви тухли. Преди оживеният град кипеше от енергия под тентите, колонадите и зад прозорците; сега тентите бяха мръсни и прокъсани, а прозорците почернели от сажди. Животът продължаваше, но гражданите ходеха по улиците, забили поглед в краката си. Крачеха прегърбени, с посърнали лица.

Да открием Бенджамин в тази атмосфера не беше трудно. Разбрахме, че е в изоставена пивоварна край пристанището.

— Трябва да приключим преди изгрев-слънце — реших прекалено прибързано.

— Добре — отвърна Конър. — Искам да върна провизиите възможно най-скоро.

— Разбира се. Няма да ти преча да преследваш изгубената си кауза. Хайде, следвай ме.

Придвижвахме се по покривите, откъдето Ню Йорк се разстилаше пред очите ни като на длан — величествен, макар и изтерзан от войната и с помръкнала красота.

— Кажи ми нещо — подхвана Конър. — Можеше да ме убиеш при първата ни среща… Какво спря ръката ти?

Можех да те оставя да умреш на бесилото, помислих си. Да заръчам на Томас да те убие в Брайдуелския затвор. Какво ме възпря тогава? Как да отговоря? Старостта? Носталгията по живота, който не бях изживял?

Не възнамерявах обаче да споделям чувствата си с Конър. След кратко мълчание махнах небрежно с ръка и отвърнах:

— Любопитството. Други въпроси?

— За какво се борят тамплиерите?

— Порядък. Целеустременост. Посока. Само толкова. Твоите побратими ни мътят умовете с призивите си за свобода. Навремето асасините са преследвали по-разумна цел. Борели са се за мир.

— Свободата е мир — настоя той.

— Не. Тя подклажда хаос. Само погледни революцията, която организираха приятелчетата ти. Бил съм в Континенталния конгрес. Наблюдавал съм как крещят и тропат с крака. В името на свободата! Но свободата е само врява.

— И затова предпочиташ Чарлс Лий?

— Той разбира нуждите на бъдещата нация по-добре от бъбривците, които претендират, че я представляват.

— Звучиш, сякаш си сдъвкал кисело грозде — каза той. — Хората направиха своя избор — Вашингтон.

Старата песен. Почти му завиждах — колко категорично гледа на света. В неговия свят очевидно не съществуваха съмнения. Когато разбереше истината за Вашингтон — скоро, ако успеех да осъществя плана си — не само светът, но и светогледът му щеше да рухне. Сега му завиждах за непоколебимостта, но тогава нямаше да е за завиждане.

— Хората не са избрали нищо — въздъхнах. — Избраха го група привилегировани страхливци, които искат да се облагодетелстват. Събраха се тайно и взеха решение, от което ще извлекат полза. Украсили са го с приятни за слуха думи, но това не означава, че говорят истината. Единствената разлика, Конър, единствената разлика между мен и хората, на които помагаш, е, че аз не демонстрирам фалшиви чувства.

Той ме погледна. Неотдавна бях решил, че думите ми не му въздействат изобщо, но ето че пак опитвах. А може би грешах — може би казаното от мен си пробиваше път в ума му.

II

Когато наближихме пивоварната, стана ясно, че ни е необходима дегизировка за Конър — асасинската му мантия беше прекалено очебийна. Надявайки я, той отново демонстрира уменията си и аз отново спестих похвалите.

Когато и двамата бяхме облечени подходящо, тръгнахме към високите тухлени стени. Тъмните прозорци се взираха втренчено в нас. През портата видях варели и каруци и мъже, сновящи напред-назад. Бенджамин бе заменил повечето тамплиери с наемници, подбрани лично от него. Историята се повтаря, помислих си, спомняйки си Едуард Брадок. Надявах се Бенджамин да се окаже по-лесна жертва от Брадок. Някак си обаче се съмнявах. Напоследък нямах много вяра в преценката си за противниците ми.

Напоследък нямах вяра в нищо.

— Спрете! — От сенките изникна страж, разбърквайки мъгливата пелена, която се стелеше около глезените ни. — Това е частна собственост. Какво ви води насам?

Аз си попривдигнах шапката да му покажа лицето си.

— Бащата на разума ни води — отвърнах и мъжът явно се поуспокои; продължаваше обаче да наблюдава предпазливо Конър. — Вас ви познавам, но не познавам варварина.

— Той ми е син — казах и ми се стори странно, че произнасям тези думи.

Стражът огледа Конър от главата до петите и ми каза:

— Вкусил си от горските плодове, а?

Пощадих го. Засега. Усмихнах се.

— Вървете — рече той и ние прекрачихме през сводестата порта в двора на „Смит и Кампъни Бруъри“.

Притаихме се бързо в безистен, където редица от врати отвеждаше към складовете и служебните кабинети. Веднага се заех с ключалката на първата врата, а Конър застана на пост.

— Сигурно си се почувствал странно, когато си разбрал за мен — каза.

— Всъщност ми е любопитно какво ти е разказвала майка ти за мен — отвърнах, въртейки шперца. — Често съм се питал какъв ли щеше да е животът ми, ако с нея бяхме останали заедно. — Воден от инстинкта, го попитах: — Как е тя впрочем?

— Мъртва е — отговори той. — Убиха я.

Вашингтон я уби, помислих си, но казах:

— Съжалявам…

— Нима? Твоите хора са виновни.

Бях отключил вратата, но вместо да я отворя, се обърнах към Конър.

— Какво?

— Бях дете, когато дойдоха да търсят старейшините. Още тогава знаех, че са опасни, и не обелих нито дума. Чарлс Лий ме възнагради с юмрук.

Значи бях прав. Чарлс наистина бе оставил физически и метафоричен отпечатък от тамплиерския си пръстен върху Конър.

Лесно си придадох ужасено изражение, когато той продължи:

— Изпаднах в несвяст. Когато се събудих, селото гореше. Твоите хора си бяха тръгнали. Мама беше мъртва.

Сега ми се удаваше възможност да му съобщя истината.

— Невъзможно! — възкликнах. — Не съм давал такава заповед. Точно обратното всъщност — казах им да спрат да търсят храма на Предците, за да се съсредоточим върху по-неотложни задачи…

По лицето на Конър се изписа мимолетно съмнение. След малко обаче сви рамене.

— Няма значение. Отдавна е минало.

О, имаше значение, разбира се, и още как!

— Но ти цял живот си смятал, че аз, собственият ти баща, съм отговорен за това зверство. Въпреки че нямам пръст в него.

— Може би казваш истината. Или не. Как да разбера?

III

Вмъкнахме се безшумно в склада, където купищата варели препречваха пътя на светлината. Недалеч зърнахме фигура с гръб към нас. Чуваше се само драскането на перото върху листовете на счетоводния тефтер, който попълваше. Познах го веднага, разбира се, поех си дъх и извиках:

— Бенджамин Чърч! Обвинявам те, че предаде Тамплиерския орден и наруши принципите ни, за да се облагодетелстваш. Осъждам те на смърт!

Бенджамин се обърна. Само че не беше Бенджамин, а подставено лице.

— Сега! — изкрещя мъжът и стаята ненадейно се напълни с войници, размахали саби и пистолети.

— Закъсняхте — каза мъжът. — Чърч потегли отдавна със стоката. Опасявам се, че няма да успеете да го последвате.

Стояхме пред войниците и благодаряхме богу за уроците на Ахилес, защото и двамата мислехме едно и също. Мислехме: когато си изправен пред противник, който те превъзхожда числено, използвай елемента на изненадата. Мислехме: превърни отбраната в нападение.

Това и сторихме. Атакувахме. Спогледахме се бързо, извадихме скритите остриета и скочихме напред, забивайки ги в най-близките войници, чиито писъци отекнаха в тухлените стени на склада. Съборих с ритник един от стрелците им. Главата му се блъсна върху сандък на пода и аз връхлетях върху него, затиснах гърдите му с колене и забих острието в лицето и в мозъка му.

Обърнах се й видях как Конър се завърта, снишен и протегнал напред острието, и разпаря коремите на двама войници. И двамата паднаха, стиснали зейналите си стомаси — мъртъвци, които още не са разбрали накъде са се запътили. Гръмна мускет и въздухът край ухото ми изсъска. Куршумът ме пропусна на косъм, но стрелецът плати с живота си. Двама се спуснаха към мен, размахали диво саби, но аз ги повалих и благодарих Богу, че Бенджамин използва наемници, а не тамплиери, които нямаше да станат толкова лесна плячка.

Битката беше кратка и жестока. Накрая остана само примамката, проснат върху покрития с кръв под. Конър се надвеси над него и той се разтрепера като уплашено дете.

Прекратих агонията на последния оцелял войник и чух Конър да пита:

— Къде е Чърч?

— Ще ти кажа — изхленчи примамката. — Ще ти кажа всичко. Само ми обещай да не ме убиваш.

Конър ме погледна и му помогна да се изправи. Мъжът ни изгледа стреснато и продължи:

— Замина вчера за Мартиника. Отплава с търговския кораб „Уелкъм“. Половината му трюм е пълен с провизиите, които открадна от патриотите. Само толкова знам. Кълна се.

Забих острието си в гръбнака му и той погледна удивено окървавената стомана, подаваща се от гърдите му.

— Обеща…

— Той… И спази думата си — отвърнах студено и погледнах Конър, сякаш го предизвиквам да ми възрази. — Да вървим — добавих.

В същия момент трима мъже, въоръжени с пушки, се втурнаха на балкона над главите ни, трополейки с ботуши по дъските. Подпряха прикладите на раменете си и откриха огън. Но не по нас, а по варелите, които, както твърде късно осъзнах, се оказаха пълни с барут.

Дръпнах Конър зад една каца с бира, когато първият варел избухна, последван от другите около него. Всички експлодираха с оглушителен трясък, който сякаш огъваше въздуха и спираше времето. Взривовете бяха толкова силни, че когато отворих очи и отдръпнах длани от ушите си, се изненадах, че стените на склада все още се издигат около нас. Всички мъже наоколо или се бяха свили на земята, или бяха запратени там от експлозията. Започнаха обаче да се изправят един по един и да посягат към мускетите си. Все още оглушали от гърмежа, крещяха и ни търсеха сред прахоляка е присвити очи. Пламъци ближеха варелите; сандъците пламтяха. Недалеч един войник се строполи на колене с лумнали дрехи и коса. Изпищя и умря с лице, захлупено върху каменния под на склада. Около нас се вихреше огнен ад.

Куршуми от мускети свистяха край ушите ни. Хукнахме към стълбите, отвеждащи към горния етаж. Пътьом повалихме двама стражи със саби, а после посякохме четирима стрелци. Пожарът се разразяваше все по-буйно. Дори войниците се разбягаха. Ние тичахме — все по-нагоре и по-нагоре, докато най-сетне стигнахме тавана на пивоварната.

Нападателите ни изостанаха, но не и пламъците. Погледнахме през прозореца и видяхме вода. Конър ме сграбчи и ме бутна през прозореца. Телата ни разбиха стъклото и цопнаха във водата долу, преди да успея да възразя.

7 март 1778 година

I

В никакъв случай нямаше да оставя Бенджамин да се измъкне. Макар да се наложи почти цял месец да живея на „Акила“, да търпя присъствието на приятеля на Конър и капитан на кораба Робърт Фокнър. Преследвахме шхуната на Бенджамин, която все ни се изплъзваше. Понякога я обстрелвахме с оръдията си, а друг път зървах Бенджамин на палубата, различавах самонадеяното му лице. Нямаше да го оставя да се измъкне. Във водите до Мексиканския залив „Акила“ най-сетне настигна шхуната му.

Избутах Конър и поех руля, извих го рязко надясно и носът на кораба ни полетя към лявата палуба на шхуната и се заби в нея, раздробявайки на трески дървения корпус. Никой не го очакваше. Нито неговият екипаж, нито моряците на „Акила“, нито Конър и Робърт. Само аз и дори аз не бях сигурен, докато не го направих. Всички, които не се държаха за нещо, залитнаха и се проснаха върху палубата. Навярно постъпих прибързано. Навярно дължа извинение на Конър — и особено на капитан Фокнър — за пораженията, които нанесох на кораба му.

Но не исках да оставя Бенджамин да се измъкне.

II

За миг се възцари безмълвие. Всички онемяха и чувахме само как отломките цамбуркат в океана, стенанията и проскърцването на разломеното дърво. Платната плющяха над главите ни, но корабите не помръдваха, сякаш изпаднали в ступор след сблъсъка.

После, също толкова ненадейно, някой извика и екипажите и на двата кораба се опомниха. Аз изпреварих Конър. Спуснах се към носа на „Акила“ и скочих върху палубата на шхуната, където се приземих с извадено острие и убих първия моряк, който вдигна оръжие срещу мен. Наръгах го с острието и метнах гърчещото се тяло в океана.

Видях входа към трюма, избутах моряка, изпречил се на пътя ми, и забих острието в гърдите му, преди да заслизам по стълбите. Хвърлих последен поглед към разрухата, която бях причинил — двата вклинени кораба бавно се накланяха към водата — и затръшнах капака.

По палубата горе громоляха тежки стъпки, чувах приглушени крясъци и изстрели. Тела падаха с глух тропот. Долу цареше странна, влажна, почти зловеща тишина. Някъде отпред обаче плискаше и струеше вода, която пълнеше шхуната. Улових се за дървена греда, защото корабът потрепери неочаквано и водната струя шурна по-силно. Кога ли щяхме да потънем?

Видях нещо, което и Конър щеше да открие скоро — че провизиите, които издирваме, не са тук.

Докато осмислях откритието, чух шум и се обърнах. Бенджамин Чърч стискаше пистолет с две ръце. Беше го насочил към мен с присвити очи.

— Здравей, Хайтам — озъби се той и дръпна спусъка.

Беше добър стрелец. Знаех го. Натисна спусъка веднага — да ме повали, докато елементът на изненадата все още е на негова страна. Затова не се прицели право в мен, а на известно разстояние вдясно, защото съм десничар и естествено, ще отскоча към по-силната си страна.

Предвидих, разбира се, как ще постъпи, защото аз го бях обучавал. И куршумът се заби в корпуса на кораба, защото отскочих не надясно, а наляво, претърколих се и се изправих. Връхлетях върху него, преди да успее да си извади сабята. Сграбчих го за ризата, изтръгнах му пистолета и го захвърлих настрани.

— Споделяхме обща мечта, Бенджамин — просъсках в лицето му. — Мечта, която ти реши да унищожиш. И ще си платиш за това, приятелю.

Сритах го в слабините. Той се преви от болка, а аз забих юмрук в корема му, а сетне и в челюстта — толкова силно, че два окървавени зъба излетяха от устата му.

Пуснах го и той се строполи върху влажните греди забивайки нос в ручей морска вода. Корабът се люшна отново, но този път не му обърнах внимание. Бенджамин се опита да се надигне на четири крака, но аз го ритнах с ботуша спирайки дъха му. Грабнах някакво въже и го изправих на крака. Завързах го стегнато за първата каца, която ми се мярна пред очите. Главата му увисна, а от устата му потекоха кръв и слюнка. Отстъпих назад, сграбчих го за косата и го погледнах в очите. Ударих го с юмрук по лицето и чух как носът му изхрущя. Отдръпнах се, изтръсквайки кръвта от кокалчетата на пръстите си.

— Стига! — извика Конър зад гърба ми.

Обърнах се и забелязах с каква погнуса погледна първо мен, а после Бенджамин.

— Дойдохме тук, за да…

Прекъснах го, клатейки глава.

— Целите ни явно са различни.

Конър обаче ме изблъска от пътя си, газейки през водата, която вече стигаше до глезените ни. Застана пред Бенджамин, който го изгледа предизвикателно с кървясалите си подути очи.

— Къде са провизиите, които открадна? — попита Конър.

Бенджамин се изплю.

— Върви по дяволите. — И невероятно, запя британския химн.

Пристъпих напред.

— Млъкни, Чърч!

Не че го смълчах. Продължи да пее.

— Конър — казах, — разбери каквото искаш и да приключваме.

Конър тръгна към него с извадена сабя и притисна острието й към гърлото му.

— Къде е стоката? — попита.

Бенджамин го погледна и примигна. За миг си помислих, че ще го наругае или ще го заплюе, но той заговори.

— На острова, чака да я приберем. Но тя не е твоя.

— Не е моя — съгласи се Конър. — Провизиите са на мъжете и жените, които вярват в нещо по-велико от личното си благоденствие и се борят да заживеят свободни от тирани като теб.

Бенджамин се усмихна тъжно.

— Същите мъже и жени, които се бият с мускети, изработени от британска стомана? Които превързват раните си с превръзки, ушити от британски ръце? Удобно им е, нали, ние да се трудим? А те да жънат плодовете.

— Опитваш се да оправдаеш престъпленията си. Сякаш ти си невинният, а те — крадците — отвърна Конър.

— Въпрос на гледна точка. Няма една-единствена пътека през живота, която да е справедлива и правилна и да не вреди никому. Наистина ли смяташ, че Короната няма основания? Няма право да се чувства предадена? Би трябвало да си по-прозорлив, след като се бориш срещу тамплиерите, които смятат каузата си за справедлива. Обмисли думите ми, преди отново да решиш да обявиш своята мисия за най-правилна. Врагът ти също има доводи, навярно убедителни.

— Дори да са искрени — прошепна Конър, — думите ти не са верни.

И го уби.

— Постъпи правилно — казах, когато брадичката на Бенджамин клюмна върху гърдите му, а кръвта му се стече към водата, която продължаваше да приижда. — Смъртта му е предимство и за двама ни. Хайде. Ще ти помогна да прибереш всичко от острова.

16 юни 1778 година

I

От месеци не съм го виждал, но не отричам, че мисля често за него. Мисля си каква надежда има за нас. Аз съм тамплиер — тамплиер, роден от предателство, но въпреки това тамплиер, а той е асасин, създаден от тамплиерската жестокост.

Навремето, преди много години, мечтаех да обединя асасините и тамплиерите, но тогава бях млад идеалист. Светът още не ми бе показал истинското си лице. А истинското му лице се оказа безпощадно, жестоко и варварско. В него няма място за мечти.

Той обаче дойде отново при мен и макар да не каза нищо поне досега — се питам дали съзирам в очите му същия идеал, който някога таях аз. Дали бе дошъл при мен, за да търси отговори, или за да разсея гнетящите го съмнения.

Вероятно бях сгрешил. Нищо чудно този млад дух да се беше разколебал.

Ню Йорк все още бе в лапите на британската армия. По улиците гъмжеше от войници в червени униформи. Бяха изминали години, но не бяха открили виновника за пожара, хвърлил града в мрачно, потъмняло от сажди униние. Някои райони и досега пустееха. Военното положение не бе отменено, британците управляваха безмилостно и хората негодуваха повече от всякога. Като външен човек аз изучавах двете прослойки — потиснатите граждани, измерващи с омерзени погледи освирепелите войници. Наблюдавах ги мрачно и продължавах да работя — да помагам на заселниците да спечелят войната, за да приключи окупацията и мирът да възтържествува.

Разпитвах един от информаторите си — жалко създание на име Туич, когато зърнах Конър. Вдигнах ръка да го спра, докато изслушам Туич. Питах се какво иска. Какво го води при мъжа, когото вини за смъртта на майка си.

— Трябва да разберем какво са замислили лоялистите, за да сложим край на това — казах на информатора си.

Конър пристъпваше от крак на крак близо до нас. Чуваше ни, но нямаше значение.

— Опитах се — отвърна Туич, издул ноздри, — но на войниците не казват нищо. Само да чакат заповеди отгоре.

— Тогава продължавай да си отваряш очите и ушите на четири. Ела при мен, когато разбереш нещо важно.

Туич кимна и си тръгна, а аз си поех облекчено дъх. Погледнах към Конър. За миг-два двамата се взирахме един в друг. Асасинската му мантия някак си не отиваше на младото му индианско тяло, на тъмната коса, на проницателните му очи — очите на Зио. Питах се какво се крие зад тях.

Над нас ято птици бяха накацали по стрехата на сградата и чуруликаха шумно. Наблизо отряд британски войници се бяха облегнали на една каруца и подвикваха похотливо на група перачки. Осмелеше ли се някой да ги погледне неодобрително или да зацъка с език, те размахваха заплашително юмруци.

— Близо сме до победата — казах на Конър, улових го за лакътя и го поведох по улицата, за да се отдалечим от войниците — Още няколко добре обмислени сражения и ще сложим край на войната. Ще се отървем от Короната.

Бегла усмивка издаде задоволството му.

— Какво планираш?

— В момента нищо, защото сме в пълно неведение.

— Мислех, че тамплиерите имат очи и уши навсякъде — изрече той с едва доловим сарказъм. Също като майка си.

— Имахме. Докато ти не започна да ги избиваш.

Конър се усмихна.

— Информаторът ти каза, че чакат заповеди отгоре. Това ни показва накъде трябва да се насочим — към лоялистките командири.

— Войниците се подчиняват на егерите, егерите — на командирите, което означава… че трябва да си проправим път по веригата…

Погледнах към войниците, които продължаваха да подкачат жените, петнейки униформата, знамето и крал Джордж. Егерите бяха свръзката между офицерите и редовите войници. Задачата им бе да държат под око редниците, да не им позволяват да разгневяват и без това враждебно настроеното население, но те рядко си показваха носовете — само ако по улиците възникнеха сериозни неприятности. Ако, да речем, някой убие войник. Или двама.

Извадих пистолета си и го насочих към групичката войници. Забелязах как Конър зяпна, докато се прицелвах в един, който тъкмо подхвърляше неприлично предложение на забързана жена с наведено лице, поруменяло под бонето. Натиснах спусъка.

Изстрелът проехтя оглушително. Войникът залитна назад, а от дребната дупка между очите му заструи тъмночервена кръв. Изпусна мускета си и падна мъртъв.

Другарите му замръзнаха от изненада и се заозъртаха да открият източника на куршума.

Тръгнах към тях.

— Какво правиш? — възкликна Конър.

— Ако убия достатъчно, егерите ще се появят — рекох му.

— А те ще ни заведат при командирите…

Един от войниците замахна към мен с байонета си, но аз плъзнах острието през белите кръстосани презрамки на туниката му, разрязах я и разпорих корема му. Веднага се хвърлих срещу следващия, а трети, който се опита да се отдалечи, за да се прицели с оръжието си и да стреля, се натъкна на Конър и след миг се строполи, покосен от острието му.

Битката приключи, а оживената улица опустя. Чух звънци и сбърчих чело.

— Етерите идват точно както си му е редът.

Стигаше ни да заловим един — задача, която охотно предоставих на Конър, и той не ме разочарова. След по-малко от час разполагахме с писмо. Докато групички войници и егери тичаха по улиците с викове: „Заловете асасините! Асасини бяха, обзалагам се, използваха техните остриета!“, ние се изкатерихме върху покривите, седнахме и разгърнахме писмото.

— Използвали са шифър — констатира Конър.

— Няма страшно — успокоих го. — Знам кода. Шифърът е тамплиерски.

Прочетох писмото и обясних:

— Британското командване е в безпорядък. Братята Хоу са се оттеглили, а Корнуол и Клинтън са напуснали града. Останалите командири ще се срещнат при руините на църквата „Света Троица“. Там трябва да отидем.

II

Църквата „Света Троица“ се намираше на пресечката на Уол Стрийт и Бродуей. По-точно останките от църквата се намираха там. Големият пожар от 76-а я бе поразил толкова непоправимо, че британците дори не си бяха направили труда да я превърнат в казарма или в затвор. Бяха издигнали ограда и я използваха за случаи като този — срещата на командирите, на която с Конър смятахме да се явим непоканени.

Уол Стрийт и Бродуей бяха тъмни. Фенерджиите не идваха тук, защото нямаше лампи, които да палят. Всичко на миля околовръст бе почерняло и овъглено. А и да имаше лампи, какво ли щяха да осветяват? Счупените прозорци на покритите със сажди сгради? Празните каменни и дървени скелети, които подслоняваха само кучета и плъхове?

Над тях се издигаше камбанарията на „Света Троица“. Изкатерихме се по една от по-запазените стени на църквата, за да заемем удобна позиция. Докато се изкачвахме, осъзнах, че църквата ми напомня на дома ни на Куин Ане Скуеър — по-внушителна версия на изгорялата ни къща. Притаихме се в тъмните ниши и зачакахме. Спомних си деня, когато с Реджиналд се върнахме на Куин Ане Скуеър. Спомних си как огънят бе огънал покрива, как домът ни приличаше на празна черупка, сянка на предишното си великолепие. Над нас звездите блещукаха в небето и аз се взрях в тях през открития покрив, докато Конър не ме сръга с лакът, изтръгвайки ме от съзерцанието. Сочеше ми група войници и офицери, които крачеха по безлюдните руини на Уол Стрийт към църквата. Пред тях двама войници в каруца окачваха фенери по черните сухи клони на дърветата, за да им осветяват пътя. Стигнаха църквата и окачиха още фенери. Движеха се бързо край полусрутените колони, обрасли с мъх, трева и бръшлян — природата бавно превземаше отломките. Поставиха фенери и върху аналоя и купела и се отдръпнаха в сенките. Влязоха делегатите — трима командири и отряд войници.

С Конър наострихме слух да чуем разговора, но нямахме късмет. Преброих охраната — дванайсетима, което не ми се стори много.

— Говорят шепнешком — просъсках на Конър. — Нищо няма да научим оттук.

— Какво предлагаш? — попита той. — Да слезем долу и да ги разпитаме?

Погледнах го. Усмихнах се лукаво.

— Да — отвърнах.

Веднага се заспусках по стената, скочих и изненадах двамата стражи в тила, които умряха, без да гъкнат, извили устни в нямо смайване.

— Засада! — изкрещя някой, когато се спуснах към следващите двама войници.

Конър изруга и скочи долу да ми се притече на помощ. Излязох прав. Не бяха много. Британските войници, както винаги разчитаха на байонетите и мускетите — Ефективни на бойното поле навярно, но безполезни при близка схватка, чието изкуство с Конър владеехме майсторски. Вече се биехме добре заедно, почти като екип след дълго плесенясалата мозайка на изгорялата църква почервеня от кръв. Дванайсетте войници бяха мъртви. Пощадихме само тримата ужасени командири, кои бяха скупчили един до друг и шепнеха молитви, готвейки се да умрат.

Аз обаче бях намислил друго — да ги заведа на екскурзия до Форт Джордж.

III

Форт Джордж се намираше в най-южния край на Манхатън. Над сто и петдесет годишното укрепление се виждаше от морето като внушителна твърдина от кули, наблюдателници и дълги казарми по цялото протежение на защитната стена. Зад бойниците се простираха площади за обучение на войниците, високи спални помещения и административни сгради, силно охранявани и укрепени. Съвършено място за база на тамплиерите. Отлично място, където да отведем пленниците си.

— Какво планират британците? — попитах първия командир, след като го завързах за стола в стаята за разпити дълбоко в недрата на най-северната постройка — пропита от влага и гъмжаща от плъхове.

— Защо да ти казвам? — сопна се той.

— Защото ако не ми кажеш, ще те убия — отвърнах.

Ръцете му бяха вързани, но той вирна брадичка.

— Ще ме убиеш и ако ти кажа.

Усмихнах се.

— Преди години срещнах един човек — Касапина. Владееше до съвършенство изкуството да изтезава и да причинява болка. Жертвите му не умираха дни наред, но агонизираха в нетърпими мъки…

Щракнах механизма на скритото острие и му показах колко зловещо проблясва стоманата в треперливата светлина на факлата.

— Обещай ми бърза смърт, ако ти отговоря.

— Имаш думата ми.

Той изпълни своята част от споразумението, аз — моята. Излязох в коридора пред стаята, не обърнах внимание на въпросителния поглед на Конър и отведох втория затворник. Върнах се в килията, завързах го за стола и видях как впива очи в първия офицер.

— Приятелят ти отказа да отговори на въпросите ми — обясних му. — Затова му прерязах гърлото. Готов ли си да ми кажеш каквото искам да науча?

Той преглътна, ококорил очи.

— Каквото и да ме питаш, няма как да ти кажа… Защото не знам… Сигурно командирът…

— О, ти не си отговорен фактор? — възкликнах нехайно и щракнах скритото острие. Размахах го пред лицето му.

— Чакай… — заекна офицерът, когато понечих да застана зад него. — Знам нещо…

— Да?

Каза ми какво знае, аз му благодарих и му прерязах гърлото. Докато наблюдавах как умира, осъзнах, че не изпитвам правдивия плам на човек, който работи за всеобщото благо, а усещане за преситена неизбежност. Преди години татко ме учеше на милосърдие, на снизхождение. Сега убивах пленници като животни. Ето колко порочен бях станал.

— Какво правиш там? — попита подозрително Конър, когато се върнах в коридора, където той пазеше последния затворник.

— Този е командирът. Доведи го.

След миг вратата на килията се затвори зад гърба му. Вътре се чуваха само капките кръв, стичащи се върху пода. Командирът забеляза телата, захвърлени в ъгъла на тъмницата, и се замята, но аз го улових за рамото, бутнах го върху локвата кръв върху стола, завързах го, застанах пред него и натиснах бутона на острието, което щракна глухо.

Офицерът погледна първо него, после мен. Опитваше се да си придаде храбро изражение, но не успяваше да прикрие разтрепераната си брадичка.

— Какво планират британците? — попитах го.

Конър ме гледаше. Пленникът ме гледаше. Не продума. Аз вдигнах леко острието, за да заискри в светлината на факлата. Той впи очи в камата и заговори:

— Да напуснат Филаделфия. Този град е обречен. Ню Йорк е разковничето. Ще удвоим армията в града, ще отблъснем бунтовниците.

— Кога започва походът? — попитах.

— След два дни.

— Осемнайсети юни — каза Конър. — Трябва да предупредя Вашингтон.

— Виждаш ли? — рекох на командира. — Не беше трудно, нали?

— Казах ви всичко. Сега ме пуснете.

Аз обаче отново не бях в милосърдно настроение. Застанах зад него и му прерязах гърлото. Видях ужасения поглед на Конър и му обясних:

— И другите двама казаха същото. Сигурно е вярно.

— Уби го… уби и тримата. Защо? — попита ме отвратено синът ми.

— Щяха да предупредят лоялистите — отговорих му.

— Трябваше да ги задържиш, докато битката приключи.

— Недалеч оттук е заливът Уолабаут — казах. — Там е закотвен цял кораб със затворници. В прогнилите трюмове на „Джърси“ загиват хиляди патриоти. Погребват ги в плитки гробове по брега или просто ги хвърлят през палубата. Така се отнасят британците с пленниците си, Конър.

Той се замисли за кратко и отвърна:

— Затова трябва да се освободим от тиранията им.

— О, тирания! Не забравяй, че твоят предводител Джордж Вашингтон е в състояние да спаси затворниците в корабите. Но той не се съгласява да размени британски пленници за американски. Затова американските войници са обречени да гният в корабите в залива Уолабаут. Както и да завърши тази революция, Конър, гарантирам ти, че богатите ще извлекат полза. Робите, бедните, обикновените войници ще продължат да гният.

— Вашингтон е различен — каза той, но, да, в гласа му наистина прозвуча съмнение.

— Скоро ще видиш истинското му лице, Конър. Тогава ще отсъдиш сам.

17 юни 1778 година

I

Бях слушал много за Вали Фордж, но не бях виждал лагера е очите си. Тази сутрин обаче се озовах там.

Положението очевидно се бе подобрило, това поне беше сигурно. Снегът се бе стопил, слънцето грееше. Взвод войници маршируваше, командван от мъж с пруски акцент — навярно известния барон Фридрих фон Щойбен, дясната ръка на Вашингтон, изиграл немалка роля за школуването на армията му. Слуховете явно не бяха преувеличени — някогашните недисциплинирани войници с нисък боен дух, измъчвани от болести и глад, сега изглеждаха жизнени и крачеха целеустремено из лагера, подрънквайки с оръжия и манерки. Сред тях сновяха цивилните, понесли кошници с провизии и пране или тенджери и чайници, над които се издигаше пара. Дори кучетата в лагера бяха загладили косъм. Осъзнах, че така се ражда независимостта — с висок дух, сътрудничество и сила.

Докато с Конър прекосявахме лагера обаче, си дадох сметка, че напредъкът се дължи до голяма степен на обединените усилия на асасините и тамплиерите. Ние бяхме осигурили провизиите и бяхме предотвратили други кражби. Бяха ми разказали, че Конър предотвратил опит за покушение над Фон Щойбен. Какво бе направил пълководецът им Вашингтон, освен че ги бе довел на това изоставено от бога място?

Все пак те му вярваха.

Още по-сериозна причина да изоблича лъжите му. Още по-сериозна причина да покажа на Конър истинското му лице.

— По-редно е да споделим наученото не с Вашингтон, а е Чарлс Лий… — троснах се, докато вървяхме.

— Мислиш, че съм прекалено благоразположен към него? — попита Конър.

Изглеждаше спокоен, черната му коса лъщеше под слънчевите лъчи. Тук, далеч от града, индианската му същност бе в стихията си.

— Но аз враждувам с идеи, не с нации — продължи той. — Погрешно е да се налага подчинение със сила. Независимо кой го налага — тамплиерите или английската корона. Надявам се с течение на времето лоялистите да го разберат, защото и те са жертви.

Поклатих глава.

— Ти се бориш срещу тиранията. Срещу несправедливостта. Но те са симптоми, сине. Истинският им корен е човешката слабост. Защо според теб толкова упорито се стремя да ти покажа, че грешиш?

— Говориш много, вярно. Но нищо не си ми показал.

Да, помислих си, защото не чуваш истината, когато я изрича моята уста. Трябва да я чуеш от кумира си. Да я чуеш от Вашингтон.

II

Открихме пълководеца в дървена колиба и подминавайки стража отпред, затворихме вратата, заглушавайки гълчавата в лагера, заповедите на командирите, дрънченето на съдовете от кухнята, трополенето на каруците.

Той четеше документи. Вдигна поглед, усмихна се и кимна на Конър. Дотолкова сигурен се чувстваше в присъствието му, че не възрази стражите да останат отвън. Мен изгледа по-хладно и изпитателно, вдигна ръка и се съсредоточи отново върху писанията. Докато чакахме търпеливо да ни обърне внимание, той взе перото от мастилницата и подписа документа със замах. Върна перото в мастилницата, попи хартията с попивателната и стана. Заобиколи писалището да ни приветства — Конър по-топло от мен.

— Какво ви води насам? — попита, когато двамата се прегърнаха.

Държейки ги под око, аз пристъпих към писалището и го огледах — търсех нещо, не знаех точно какво, което да използвам като улика срещу него.

— Британците оттеглят хората си от Филаделфия — отговори Конър. — Войниците им тръгват към Ню Йорк.

Вашингтон кимна сериозно. Британците бяха превзели града, но бунтовниците все още контролираха някои райони. Ню Йорк оставаше жизненоважен за войната и ако британците го завземеха окончателно, щяха да спечелят значителна преднина.

— Много добре — каза Вашингтон, чийто набег през Делауеър да си възвърне земите в Ню Джърси вече бе изиграл повратна роля във войната. — Ще придвижа войски към Монмът. Ако ги победим, ще наклоним везните в наша полза.

Докато разговаряха, аз се опитвах да прочета документа, току-що подписан от него. Пресегнах се леко да го преместя, за да виждам по-ясно. В следващия момент нададох победоносен възглас, вдигнах го и им го показах.

— Какво е това?

Вашингтон се извърна рязко и разбра какво държа.

— Лична кореспонденция — отсече гневно и се опита да вземе листа, но аз го отдръпнах и минах зад писалището.

— Сигурен съм — рекох. — Искаш ли да чуеш какво пише, Конър?

Объркване и двоумене се изписаха по лицето му. Устните му помръднаха, но не каза нищо. Местеше поглед ту към мен, ту към Вашингтон.

— Явно твоят скъп приятел — продължих аз — току-що е подписал заповед за нападение над селото ти. „Нападение“ всъщност е меко казано. Обясни му, генерале.

Вашингтон отвърна ядосано:

— Получихме информация, че местните сътрудничат на британците. Наредих на хората си да сложат край на съюза им.

— Изгаряйки селата им, превръщайки земите им в пустош? Избивайки ги до крак, както гласи тази заповед?

Сега ми се удаваше възможност да разкрия истината пред Конър.

— И не е за пръв път. — Погледнах към Вашингтон. — Кажи му какво направи преди четиринайсет години.

Възцари се напрегнато мълчание. Вслушах се в дрънченето на казаните в кухнята, в ритмичния тропот на каруците, в звучния глас на капитана, строяващ войниците си, в хрущенето на маршируващи ботуши. Вътре Вашингтон се обърна с почервеняло лице към Конър. Навярно бе събрал две и две и бе разбрал какво точно е направил преди четиринайсет години. Отвори и затвори уста, сякаш думите му убягват.

— Бяха други времена — изрече припряно най-сетне.

Чарлс винаги описваше Вашингтон като нерешителен глупак и сега за пръв път виждах с очите си какво е имал предвид.

— Седемгодишната война — каза Вашингтон, като че ли този факт обяснява всичко.

Погледнах към Конър, който бе застинал с отнесено изражение, сякаш ставащото в стаята изобщо не го засяга. Протегнах му ръка.

— Виждаш ли, сине, в какво се превръща този велик мъж, когато го поставиш натясно? Търси извинения. Прехвърля вината. Готов е на всичко, само и само да не поеме отговорността.

Кръвта се бе оттекла от лицето на Вашингтон. Той впи гузно очи в пода.

Погледнах умолително Конър, който задиша тежко и избухна гневно:

— Стига! Въпросите кой какво е направил и защо го е направил трябва да почакат! Хората ми са на първо място.

Отново му протегнах ръка.

— Не! — отдръпна се той. — С теб вече нямаме нищо общо.

— Сине…

Но той ми се нахвърли:

— Мислиш ме за безгръбначно мекотело? Мислиш, че ще се разколебая, като чуя да ме наричаш „сине“? Откога знаеш това? Или го откри сега? Дори и кръвта на мама да са изцапани ръцете на другиго, Чарлс Лий също е чудовище и изпълнява твоите заповеди. — Обърна се към Вашингтон, който отстъпи назад, уплашен от гнева му. — Предупреждавам ви и двамата — изръмжа Конър, — тръгнете ли след мен, дръзнете ли да се изпречите на пътя ми, ще ви убия!

И излезе от стаята.

16 септември 1781, три години по-късно

I

При битката за Монмът през 78-а Чарлс получил заповед от Вашингтон да атакува отстъпващите британци, но се оттеглил.

Не знам какво го е подтикнало да постъпи така. Навярно численото превъзходство на противника, както обясни по-късно. Или се е надявал да опетни репутацията на Вашингтон, за да заеме най-после поста му? По ред причини, включително и понеже вече няма никакво значение, не съм го питал.

Знам със сигурност обаче, че Вашингтон му заповядал да нападне, а той направил точно обратното и положението бързо се влошило. Разказаха ми, че Конър се вкопчил в последвалата отчаяна битка, помогнал на бунтовниците да се спасят от погром, а Чарлс, отстъпвайки, се натъкнал на Вашингтон, счепкали се и моят побратим използвал доста пиперлив език.

Представям си го живо. Спомням си младия мъж, който ме посрещна преди години на бостънското пристанище. Помня с какво благоговение ме гледаше и колко презрително се отнасяше към всички останали. Откакто стана генерал-майор в Континенталната армия, негодуванието му срещу Вашингтон се задълбочаваше и като възпалена рана се влошаваше, вместо да заздравява. Хулеше Вашингтон при всяка възможност, очерняше го и като личност, и като лидер; поде и епистоларна кампания, надявайки се да убеди членовете на Конгреса в правотата си. Упорството му отчасти се дължеше на преданост към Ордена, но го подклаждаше и личното недоволство, че са го пренебрегнали. Чарлс бе дезертирал от британската армия и бе станал американски гражданин, но британското му чувство за превъзходство подхранваше честолюбието му и той смяташе, че командният пост му принадлежи по право. Нямах право да го виня, че се поддава на лични чувства. Кой от рицарите, събрали се за пръв път в гостилницата „Зеления дракон“, можеше да се похвали, че не робува на егото си? Аз не бих могъл. Ненавиждах Вашингтон за това, което направил в селото на Зио. Като водач на революцията обаче, макар понякога да проявяваше безпощадно тесногръдие, се въздържаше от жестокости. Бе допринесъл достатъчно за победата и сега, във финалните стадии на войната, когато от независимостта ни делеше само Декларацията, всички щяха да го провъзгласят за герой.

От три години не бях виждал Конър. От деня, когато ме остави сам с Вашингтон. С генерала останахме сами. И макар остарял и по-бавен и измъчван от постоянни болки от раната в хълбока, най-после ми се удаваше възможност да отмъстя за смъртта на Зио. Да го лиша завинаги от командния пост. Но аз го пощадих, защото започнах да се питам дали не греша. Навярно вече е назрял моментът да призная, че наистина съм сгрешил. Човешко е да виждаш промените у себе си, но да смяташ, че другите остават същите. Вероятно така възприемах Вашингтон. А той се бе променил. Дали Конър не беше прозрял истинската му същност от самото начало?

Чарлс, междувременно, бе арестуван за неподчинение и изправен пред военен съд. Разжалваха го и той се укри във Форт Джордж, където живее и досега.

II

— Момчето идва насам — каза Чарлс.

Седях зад писалището си в стаята ми в Западната кула във Форт Джордж, пред прозореца с изглед към океана. С телескопа видях кораби на хоризонта. Насам ли плаваха? Беше ли Конър на палубата? Или негови побратими?

Махнах на Чарлс да седне. Дрехите висяха на раменете му. Лицето му беше изпито, а посребрената му коса бе разчорлена. Изглеждаше уплашен и ако Конър наистина идваше, честно казано, имаше право да се чувства така.

— Той ми е син, Чарлс — напомних му.

Чарлс кимна и отклони поглед със свити устни.

— Отдавна се питах — рече. — Прилича на майка си. Майка му е онази мохиканка, с която избяга навремето, нали?

— Избягах, а?

Той сви рамене.

— Не подхващай пак темата как съм загърбил Ордена, Чарлс. И ти не остана по-назад.

Настана дълго мълчание. Когато накрая ме погледна отново, очите му изглеждаха оживени.

— Навремето ме обвини, че аз съм създал асасин — рече кисело. — Не ти ли звучи иронично — не, лицемерно — при условие че той е твой потомък?

— Навярно — отвърнах. — Вече не съм сигурен в нищо.

Той се подсмихна безрадостно.

— От години ти е все едно, Хайтам. Не помня откога не съм зървал в очите ти друго, освен изтощение.

— Не е изтощение, Чарлс, а съмнение.

— Добре де, съмнение — сопна се той. — Мислиш ли, че е редно тамплиерският Велик майстор да се съмнява?

— Навярно е нередно — съгласих се. — Или пък съм научил, че само децата и глупците не се съмняват.

Погледнах през прозореца. Преди малко корабите бяха като топлийки на хоризонта; сега се виждаха по-ясно дори с невъоръжено око.

— Празнословие! — възмути се Чарлс. — Асасински приказки. Вярата е липса на съмнение. Това искаме от водачите си — вяра.

— Помня как някога търсеше одобрението ми, за да те приемем в Ордена. Сега ламтиш за поста ми. Щеше ли да бъдеш добър Велик майстор?

— А ти беше ли добър Велик майстор?

Отново се възцари мълчание.

— Обидни думи, Чарлс…

Той стана.

— Тръгвам. Не изгарям от желание да съм тук, когато асасинът — твоят син — ни нападне. — Погледна ме втренчено — трябва да тръгнеш с мен. Ще ги изпреварим.

Поклатих глава.

— Не мисля, Чарлс. Смятам, че съм длъжен да остана. Възможно е да си прав, възможно е да съм бил особено усърден Велик майстор. Време е да поправя стореното.

— Смяташ да се изправиш срещу него? Да се биеш с него?

Кимнах.

— Какво? Въобразяваш си, че си способен да го убедиш.

Да го спечелиш за нашата кауза?

— Не — отвърнах тъжно. — Страхувам се, че Конър е непоклатим. Дори след като разбра истината за Вашингтон, продължи да го подкрепя. Конър би ти харесал, Чарлс. Той вярва.

— Какво ще стане с мен тогава?

— Няма да му позволя да те убие, Чарлс. — Свалих амулета и му го подадох. — Вземи го, моля те. Не искам да попадне у него, ако ме надвие. Доста ни струваше да го отнемем от асасините. Не искам да им го връщам.

Той обаче отдръпна ръка.

— Няма да го взема.

— Трябва да го пазиш.

— Ти ще го опазиш.

— Аз съм старец, Чарлс. Да заложим на предпазливостта.

Притиснах амулета в дланта му.

— Ще изпратя войници да те охраняват — каза той.

— Както желаеш. — Погледнах отново през прозореца. — А ти побързай! Имам чувството, че времето за равносметка наближава.

Той кимна и тръгна към вратата. Обърна се пред прага.

— Беше добър Велик майстор, Хайтам — рече. — Съжалявам, ако някога ти се е сторило, че не смятам така.

Усмихнах се.

— А аз съжалявам, че ти предоставих основания да се съмняваш.

Той отвори уста, но размисли и излезе от стаята, без да продума.

III

Когато бомбардировката започна и аз взех да се моля Чарлс да е успял да избяга, ми хрумна, че може би за сетен път попълвам дневника, а тези думи са последните ми. Надявам се Конър, моят син, да прочете дневника ми и когато узнае нещо за житейския ми път, да ме разбере, дори да ми прости. Пътят ми бе застлан е лъжи, недоверието ми — родено от предателства. Моят баща обаче никога не ме е лъгал и с този дневник аз продължавам традицията.

Подарявам ти истината, Конър, а ти прави с нея каквото пожелаеш.

Епилог

16 септември 1781 година

I

— Татко! — извиках.

Снарядите бяха оглушителни, но някак си успях да си проправя път до Западната кула, където се намираше кабинетът му.

— Конър — отвърна той.

Очите му бяха безизразни. Протегна ръка и под китката му просветна скритото острие. Аз вдигнах своето. Отвън гърмяха топове, рухваха каменни стени, крещяха мъже. Тръгнахме бавно един към друг. Бяхме се сражавали рамо до рамо, но никога един срещу друг. Питах се дали и той като мен е любопитен.

— При следващия снаряд — каза.

Гърмежът разлюля стените, но ние не му обърнахме внимание. Битката бе започнала и звънтенето на стоманените ни остриета огласяше коридора. Чуваше се колко тежко си поемаме дъх, но всичко друго — разрухата около нас — беше само далечен шум.

— Хайде — каза той. — Не можеш да ме надвиеш, Конър. Колкото и да си ловък, все пак си момче. Още много ти остава да учиш.

Не ме щадеше. Не показваше милост. Каквото и да таеше в сърцето или в ума си, острието му проблясваше с обичайната си точност и сила. Сега бе омаломощен воин в залеза на дните си. Колко ли щеше да ми е трудно да се изправя срещу него, когато е бил в разцвета на силите си! Ако искаше да ме подложи на изпит, успяваше.

— Дай ми Лий — казах.

Но Лий отдавна беше избягал. Пред мен стоеше само татко и замахваше с острието си, бърз като кобра. Размина се на косъм с бузата ми. Превърни защитата в атака, помислих си, и отвърнах със същата светкавична бързина. Извъртях се и го улучих по китката, срязвайки ремъка на скритото му острие.

С болезнен рев той отскочи назад. Тревога замъгли очите му, но аз му позволих да си поеме дъх, да превърже раната с парче от мантията си.

— Удава ни се възможност — казах му. — Заедно да разсечем порочния кръг. Да сложим край на тази древна война. Усещам го.

Зърнах нещо в очите му. Някаква искрица от отдавна забравено желание, от неосъществена мечта?

— Знам, че можем — настоях.

Стиснал окървавената превръзка със зъби, той поклати глава. Наистина ли беше изгубил всякаква надежда? Толкова ли бе закоравяло сърцето му?

Превърза раната.

— Не. Иска ти се да знаеш. Искаш да е вярно. — Думите му прозвучаха тъжно. — Частица у мен също го искаше навремето. Но тази мечта е невъзможна.

— В жилите ни тече една и съща кръв. Моля те…

За миг си помислих, че навярно съм досегнал някаква струна у него.

— Не, сине. Ние сме врагове. И единият трябва да умре.

Отвън отново проехтя поредният топовен залп. Факлите потрепериха в поставките си, светлини и сенки затанцуваха по стените, от които се сипна прах.

Така да бъде!

Вкопчихме се отново в битка. Дълга, усилна битка. Той ме връхлиташе със сабя, с юмруци, а понякога дори с глава. Стилът му беше различен от моя, по-грубоват, но също толкова ефективен и както скоро разбрах, болезнен.

Отскочихме назад, и двамата задъхани. Той изтри устна с опакото на дланта си и приклекна, присвивайки пръстите на ранената си ръка.

— Държиш се, сякаш имаш право да бъдеш съдник — каза. — Да клеймиш мен и убежденията ми. Но всичко, което ти показах, което казах и направих, доказва колко грешиш. Ние не причинихме страдания на хората ти. Не подкрепихме Короната. Работихме, за да се възцари единомислие и мир в тази страна. Ако управляваме ние, ще отстояваме равенството. Обещават ли същото патриотите?

— Те предлагат свобода — отвърнах, наблюдавайки го съсредоточено, защото си спомних на какво ме учеше Ахилес — че всяка дума, всеки жест е битка.

— Свобода? — изсумтя презрително той. — Колко пъти да ти повтарям, че свободата е опасна! Онези, за чийто възход помогна, сине, никога няма да постигнат съгласие. Всеки схваща свободата по различен начин. Разбирателството, към което толкова отчаяно се стремиш, не съществува.

Поклатих глава.

— Не. Заедно те ще сътворят нещо ново, по-добро от наследеното.

— Тези хора са обединени сега от обща кауза — продължи той, размахвайки ранената си ръка да посочи… какво?… нас, предполагам. Революцията. — Но свърши ли битката, те ще се обърнат един срещу друг. Ще се сборичкат за власт. Очаква ни нова война. Ще видиш.

При тези думи той се стрелна напред и замахна със сабята — не към тялото ми, а към ръката, с която държах острието. Отдръпнах се, но той беше бърз. Завъртя се и ме удари с дръжката на сабята по челото. Очите ми се замъглиха и аз се олюлях назад, защитавайки се яростно, за да не му позволя да се възползва от предимството. Единствено късметът ми помогна да улуча ранената му ръка. Той изкрещя от болка. Възцари се временно примирие, докато си поемем дъх.

Проехтя нов залп. От стените отново заваля прах, а подът потрепери под краката ми. Кръв се стичаше от раната над окото ми. Избърсах я с длан.

— Водачите на патриотите не са алчни за власт — уверих го. — Тук няма да има монарх. Ще властва народът, както трябва да бъде.

Той поклати бавно и тъжно глава — снизходителен жест, който, вместо да ме смири, оказа противоположен ефект.

— Хората никога не властват — отрони изтощено. — Само си въобразяват, че управляват. А сега чуй една тайна — те не искат да управляват. Отговорността е прекалено тежка. Затова са готови да изпълняват чужди заповеди. Искат да ги направляват. Копнеят да ги управляват. Нищо чудно, разбира се, след като човечеството е създадено да служи.

Разменихме си още няколко удара. И двамата бяхме окървавени. Втренчих се в него. По-стара своя версия ли виждах? Вече съм прочел дневника му и обръщайки поглед назад, знам как ме е виждал той — като мъжа, какъвто е трябвало да стане. Щеше ли да е по-различно, ако тогава знаех това, което знам сега?

Не знам. Все още не съм си отговорил на този въпрос.

— И щом по природа сме склонни да се подчиняваме, на кого другиго да се подчиним, ако не на тамплиерите? — поклатих глава. — Лошо предложение!

— Но истинно — възкликна Хайтам. — Принципите и практиката са съвсем различни създания. Аз виждам света такъв, какъвто е, а не какъвто бих искал да бъде.

Нападнах го, а той ме отблъсна. Няколко секунди в коридора се чуваше само дрънчене на стомана. И двамата бяхме изморени; битката вече не беше толкова ожесточена. За миг се запитах дали яростта ни няма просто да изтлее, да се обърнем и всеки да поеме в различна посока. Ала не. Трябваше да сложим край. Разбирах го. Съзирах в очите му, че и той го разбира. Тук щяхме да сложим точка.

— Не, татко… Ти просто си се отказал и искаш всички да се отчаяме като теб.

В същия момент оръдията улучиха съседната стена, от която рукна лавина от камъни. Беше близо. Много близо. Сигурно щеше да последва втори залп. Така и стана. В коридора зейна огромна дупка.

II

Въздушната вълна ме запрати назад и аз се приземих като пияница, плъзгащ се бавно по стената на гостилницата — с рамене и глава под странен ъгъл спрямо тялото. Пелена от прах се вдигна в коридора. Трясъкът от експлозията заглъхна бавно. Чуваше се само трополенето на каменните отломки. Изправих се едва-едва на крака и присвих очи, търсейки го сред облаците от прахоляк. Лежеше като мен преди малко, но от другата страна на пробойната в стената. Закуцуках към него. Надникнах през отвора и странната гледка ме зашемети — кабинетът на Великия майстор беше останал без стена и само назъбени камъни обрамчваха гледката към океана. Имаше пет кораба в залива; дулата на оръдията им бълваха гъст пушек. Едното гръмна пред очите ми.

Минах през пролуката и се приведох към татко. Той ме погледна и се поотдръпна. Ръката му се плъзна към сабята и аз я изритах настрани. Разкривил лице от болка, приклекнах до него.

— Предай се и ще те пощадя — рекох.

Усещах морския бриз върху кожата си. Слънчевите лъчи нахлуваха безпрепятствено в коридора. Той изглеждаше толкова стар, с толкова измъчено и осеяно с белези лице. Ала се усмихна.

— Смели думи за човек пред прага на смъртта.

— И теб те очаква същата участ.

— О — усмихна се отново той с окървавени зъби. — Аз не съм сам…

Обърнах се и видях двама войници от укреплението да тичат по коридора. Вдигнали мускети, те спряха на няколко крачки от нас. Погледнах ги, после погледнах баща си, който се опитваше да се изправи, вдигнал властно ръка към хората си — единственото, което ги възпираше да не ме убият.

Подпря се на стената, закашля се и се изплю. Погледна ме и каза:

— Дори когато побратимите ти са на крачка от победата… тържествуваме ние. Знаеш ли защо?

Поклатих глава.

— Защото Орденът е роден от прозрение. Не ни е нужно кредо. Не са ни нужни доктрините на отчаяни старци. Необходимо ни е само светът да е такъв, какъвто е. Затова никой няма да унищожи тамплиерите.

Сега, разбира се, се питам дали щеше да го направи. Щеше ли да им позволи да ме убият?

Никога няма да разбера. Защото ненадейно проехтя изстрел и мъжете залитнаха и се строполиха ничком, повалени от стрелец от другата страна на стената. Аз се втурнах напред и преди Хайтам да успее да реагира, го съборих на пода и се надвесих отново над него, вдигнал сабя.

Завладян от безнадеждност, чух някакъв звук — по-късно осъзнах, че хлипам — и го пронизах в сърцето.

Тялото му се изви, поемайки острието ми, после се отпусна и когато издърпах сабята, той се усмихна.

— Нали не смяташ, че ще те погаля по лицето и ще призная, че съм сгрешил? — рече тихо. Виждах как животът бавно напуска тялото му. — Няма да роня сълзи и да се питам какво ли е могло да бъде. Сигурен съм, че ме разбираш.

Коленичих и протегнах ръка към него. Чувствах… нищо. Бях замаян. Чувствах се обезсилен и отчаян, че се стигна дотук.

— Но — отрони той и клепките му трепнаха — се гордея с теб. Целеустремен си. Силен, Смел. Това са благородни качества. — Лицето му побледня като платно и той добави с иронична усмивка: — Трябваше да те убия по-рано.

И умря.

Потърсих амулета, за който ми бе разказвала мама, но го нямаше. Затворих очите на татко, изправих се и си тръгнах.

2 октомври 1782 година

Най-сетне в една мразовита нощ го открих край границата в „Конестога Ин“. Влязох в гостилницата и го видях седнал в сенките, прегърбен и стиснал бутилка. По-възрастен и дрипав, със сплъстена, чорлава коса. Сякаш някогашният офицер бе изчезнал безследно. Ала все пак беше той — Чарлс Лий.

Той ме погледна и в първия момент ме порази дивият блясък в кръвясалите му очи. Лудостта обаче беше или потисната, или скрита. Той не показа никакви чувства, когато ме позна. Освен облекчение може би. Преследвах го от цял месец.

Предложи ми безмълвно глътка от бутилката и аз кимнах, отпих и му я върнах. Седяхме дълго време един до друг. Наблюдавахме клиентите в гостилницата, слушахме бръщолевенето им, трополенето на заровете и смеха около нас.

Накрая той ме погледна, не изрече нищо, но очите му казваха всичко. Извадих тихо острието си и щом затвори очи, го пронизах между ребрата, право в сърцето. Умря, без да издаде нито звук. Отпусна глава върху масата, сякаш се е напил до припадък. Свалих амулета от врата му и го надянах около своя.

Той просия за миг. Скрих го под ризата си, станах и си тръгнах.

15 ноември 1783 година

I

Стиснал здраво поводите на коня, яздех през родното си село. Не вярвах на очите си. По пътя дотук подминавах тучни пасбища и ниви, но самото село пустееше, къщите бяха безлюдни, огньовете студени, а единствената жива душа бе побелял ловец — бял ловец, а не мохикан — който седеше върху преобърнато ведро и печеше нещо, което миришеше вкусно.

Погледна ме изпитателно и очите му се стрелнаха към мускета, който лежеше наблизо, но аз му кимнах, че не идвам с лоши намерения.

— Ако си гладен, имам достатъчно — предложи ми щедро.

Храната наистина миришеше изкусително, но в момента ме вълнуваха други неща.

— Знаеш ли какво е станало тук? Къде са хората?

— Заминаха на запад. Преди няколко седмици. Конгресът дал земята на някакъв нюйоркчанин. Явно са решили, че не е необходимо да питат онези, които живеят тук от незапомнени времена.

— Наистина ли? — възкликнах смаяно.

— Да. Случва се непрекъснато. Търговците и фермерите прогонват местните и заграбват земите им. Правителството твърди, че не взима земя, която вече има собственици, но хмм… Доказателството, че става точно обратното, е пред очите ни.

— Как е възможно? — попитах и се извърнах бавно.

Пред мен се стелеше само празнота. Познатите лица на народа ми, на хората, край които бях отраснал, ги нямаше.

— Останахме само ние — продължи той. — Няма ги добрите стари англичани. Трябва да се справяме сами. И да плащаме за всичко. Продажбата на земя е бърза и лесна. И не предизвиква негодувание като данъците. И понеже някои твърдят, че войната е избухнала заради данъците, никой не бърза да ги въведе отново. — Той се засмя гръмогласно. — Умници са новите ни лидери! Разбират, че не бива да прибързват. Не бива да прилагат… британски похвати. — Той се втренчи в огъня. Но и това ще стане. Нищо ново под слънцето.

Благодарих му и си тръгнах. Отправих се към къщата на старейшините, мислейки си: „Провалих се“. Хората ми ги няма. Бяха ги прокудили онези, които смятах, че ще ги защитят.

Амулетът около врата ми просия. Свалих го, задържах го в дланта си и го огледах. Навярно ми оставаше само едно — да спася това място от всички, патриоти или тамплиери.

II

На горска поляна слязох от коня. В едната си ръка държах огърлицата на мама, а в другата — амулета на татко.

Казах си: „Мамо, татко, съжалявам. Предадох и двама ви. Обещах да закрилям народа ни, мамо. Мислех, че ще спра тамплиерите. Мислех, че онези, които подкрепям, ще постъпят правилно. И те постъпиха правилно… посвоему. Защитиха собствените си интереси. Колкото до теб, татко, смятах, че ще постигнем разбирателство, ще забравим миналото и ще изградим по-добро бъдеще. Мислех, че ти ще успееш да погледнеш света през моите очи. Но мечтата ми не се сбъдна. Трябваше да го прозра по-рано. Наистина ли не сме създадени да живеем в мир? Да воюваме ли сме сътворени? Толкова много гласове… и всеки отстоява своето. Неведнъж ми е било трудно, но днес ми е най-трудно. Днес видях всичко, към което се стремях, изопачено, захвърлено в калта, забравено. Сигурно ще кажеш, че описвам цялата човешка история, татко. Усмихваш ли се сега? Надяваш ли се да изрека думите, които копнееше да чуеш? Да се съглася с теб? Да кажа, че през цялото време си бил прав? Няма да го кажа. Дори сега, изправен пред лицето на суровата ти истина, отказвам да го изрека. Защото смятам, че промяната все още е възможна. Навярно няма да успея. Навярно асасините ще се борят напразно още хиляди години. Ала няма да спрем.“

Започнах да копая.

— Взаимни отстъпки. Всички настояват, че това е пътят. Научих този урок. Но по различен начин от другите. Осъзнах, че е необходимо време, че пътят е дълъг и потънал в мрак. Този път няма да ме отвежда винаги там, където искам да отида. Съмнявам се, че ще доживея да зърна края му. Но въпреки това ще тръгна по него.

Копаех ли, копаех, докато ямата стана по-дълбока от гроб, толкова дълбока, че можех да се изправя в нея.

— Моят спътник е надеждата. Продължавам напред, макар всичко да ме убеждава да се върна. Да продължавам напред… Това е моята кауза.

Пуснах амулета в ямата и после, когато слънцето започна да залязва, го покрих с пръст. Щом се скри под земята, се обърнах и си тръгнах.

Изпълнен с надежда за бъдещето, се върнах при моите побратими, при асасините.

Време беше за нови подвизи.

Информация за текста

$source = Моята библиотека

$id = 36732

$book_id = 7681

Издание:

Оливър Боудън. Прозрение

Английска. Първо издание

Редактор: Евгения Мирева

ИК „Ера“, София, 2013

Художествено оформление на корицата: Димитър Стоянов — Димо̀

ISBN: 978-954-389-240-2

1

Протест на американските колонизатори срещу политиката на Британската империя в Северна Америка, както и срещу монопола на Британската източноиндийска компания върху доставките на чай в колониите, при който на 16.12.1773 г. е унищожено голямо количество чай по корабите в пристанището на Бостън — Б.ред.

Content

Оливър Боудън
Възмездие
(книга 5 от "Орденът на асасините")

Пролог

Първа част Откъси от дневника на Хайтам Е. Кенуей

6 декември 1735 година

I

II

7 декември 1735 година

I

II

III

IV

V

8 декември 1735 година

I

II

9 декември 1735 година

I

II

III

IV

10 декември 1735 година

I

II

III

IV

11 декември 1735 година

I

II

Втора част 1747, дванайсет години по-късно

10 юни 1747 година

I

II

III

11 юни 1747 година

18 юни 1747 година

I

II

20 юни 1747 година

2–3 юли 1747 година

14 юли 1747 година

I

III

IV

15 юли 1747 година

16 юли 1747 година

I

II

III

17 юли 1747 година

Трета част 1753, три години по-късно

7 юни 1753 година

I

II

25 юни 1753 година

I

II

III

12 август 1753 година

I

II

18 април 1754 година

I

8 юли 1754 година

I

II

III

IV

10 юли 1754 година

I

II

13 юли 1754 година

I

II

III

IV

14 юли 1754 година

I

II

15 ноември 1754 година

I

II

III

8 юли 1755 година

9 юли 1755 година

I

II

10 юли 1755 година

13 юли 1755 година

1 август 1755 година

4 август 1755 година

17 септември 1757 г.

I

II

III

IV

V

21 септември 1757 година

8 октомври 1757 година

I

II

9 октомври 1757 година

I

II

III

IV

V

27 януари 1758 година

28 януари 1758 година

Четвърта част 1774, шестнайсет години по-късно

12 януари 1774 година

I

II

27 юни 1776, две години по-късно

I

II

III

IV

V

28 юни 1776 година

7 януари 1778, почти две години по-късно

I

II

III

26 януари 1778 година

I

II

III

7 март 1778 година

I

II

16 юни 1778 година

I

II

III

17 юни 1778 година

I

II

16 септември 1781, три години по-късно

I

II

III

16 септември 1781 година

I

II

2 октомври 1782 година

15 ноември 1783 година

I

II

Информация за текста

1