Ranse

Šventojo Sulpicijaus bažnyčios kunigui, abatui Segenui, gimusiam 1748 metų rugpjūčio 8 dieną Karpantra vietovėje, mirusiam 1843 metų balandžio 19 dieną Paryžiuje, atminti.

Jo žemiausias ir nuolankiausias tarnas Šatobrijanas

PRATARMĖ

Per savo gyvenimą aš parašiau tiktai dvi dedikacijas: vieną – Napoleonui, kitą – abatui Segenui. Vienodai žaviuosi ir paprastu kunigu, kuris laimindavo ir mirštančias ant ešafoto aukas, ir pergales skynusiu vyru. Prieš daugiau nei dvidešimtį metų, kai eidavau aplankyti panelių d’Akosta (tai ponios de Šatobrijan pusseserės, tada jos buvo keturios, o dabar gyvos tik dvi), Pti Burbono gatvėje sutikdavau kunigą su paraitota sutana ir juoda itališka šlike ant galvos; ramstydamasis lazda ir murmėdamas poterius jis žygiuodavo į Sent Onorė priemiestį išklausyti ponios de Monbuasjė, pono de Malzerbo dukters, išpažinties. Aš jį ne vieną kartą mačiau netoli Šventojo Sulpicijaus bažnyčios; jis vos atsigindavo pulko elgetaujančių moterų, kurios tampydavo savo glėbiuose pasiskolintus vaikus. Netrukus artimiau susipažinau su šia vargšų auka ir aplankydavau jį namuose, Servandoni gatvės šešioliktame numeryje. Įeidavau į prastai grįstą kiemelį; durininkas vokietis nekreipdavo į mane dėmesio; laiptai su nuzulintomis pakopomis buvo kairėje pusėje, kiemo gilumoje; užlipdavau į trečią aukštą, pabelsdavau, man atidarydavo sena juodai vilkinti tarnaitė; ji mane įleisdavo į tuščią prieškambarį, kur tiktai geltonas katinas snausdavo ant kėdės. Iš jo aš patekdavau į kabinetą su kabančiu dideliu juodo medžio kryžiumi. Sėdintis prie ugnies ir nuo lankytojų širma atsitvėręs abatas Segenas mane atpažindavo iš balso; negalėdamas atsikelti, palaimindavo iš savo vietos ir pasiteiraudavo apie mano žmoną. Jis yra minėjęs, kad motina jam dažnai sakydavusi vaizdinga savo krašto kalba: „Atsiminkite, kad šykštumas niekada nepapuošia kunigo sutanos.“ Jo paties sutaną puošė skurdas. Jis turėjo tris brolius, taip pat kunigus, ir jie visi keturi drauge laikydavo mišias Šventosios Maurės parapijos bažnyčioje. Jie kartu nuvažiuodavo į Karpantra pasimelsti prie motinos kapo. Abatas Segenas atsisakė prisiekti naujajai valdžiai; kartą revoliucionierių persekiojamas jis lėkte perlėkė Liuksemburgo sodą ir pasislėpė pas poną de Žiusjė Sen Dominik d’Anfero gatvėje. 1815 metais aš paskutinį kartą vaikštinėjau po tuščią Liuksemburgo sodą su savo draugu ponu Idu de Neviliu. Liūdnai kalbėjosi dar revoliucijų gausmo nepamiršusios širdys.

Abatas Segenas slaptose vietose suburdavo persekiojamus krikščionis. Jo brolis abatas Antuanas buvo suimtas, uždarytas į kalėjimu paverstą Karmelitų vienuolyną ir rugsėjo antrą dieną nukirsdintas. Kai ši naujiena pasiekė Žaną Mari, jis užgiedojo „Te Deum“. Persirengęs jis eidavo iš priemiesčio į priemiestį, teikdamas pagalbą tikintiesiems. Jį dažnai lydėdavo pamaldžios ir pasišventusios moterys; ponia Šokė apsimesdavo jo dukterimi; jos pareiga buvo eiti sargybą ir perspėti nuodėmklausį. Kadangi buvo didelis ir stiprus, jis buvo paimtas į nacionalinę gvardiją. Jau kitą dieną jį kartu su keturiais vyrais pasiuntė apieškoti vieną namą Kasetės gatvėje. Dangus įkvėpė mintį, kokį vaidmenį jis turėjo atlikti. Jis garsiai pareikalavo įsileisti į vidų; prasidėjo krata. Prie vienos sienos abatas Segenas pastebėjo paveikslą, kuris slėpė tai, ko jis nenorėjo rasti. Priėjo arčiau, durtuvu pakėlė paveikslo kampą ir pamatė slaptas duris. Tuoj pat jis garsiai subarė savo bendrus dėl neveiklumo ir įsakė apžiūrėti kambarius kitapus to kabineto, kurį slėpė paveikslas. Mūsų armijai didvyriškai kaunantis mūšio lauke, tuo pat metu religija įkvėpdavo didvyriškumo moterims ir kunigams; dar niekada prancūzai nebuvo tokie nelaimingi ir tokie drąsūs. Vėliau abatas Segenas pamatęs, kokią naudą galima gauti iš nacionalinės gvardijos, visada buvo pasiruošęs veikti. Tai buvo kilnus melas, bet vis tiek jis žeidė abatą Segeną, nes tai – melas. Šitaip beatodairiškai pasiaukojusį abatą apimdavo niūrus sąstingis, kuris gąsdindavo jo draugus. Nuo tokių kančių jį išvadavo vėlesni istorijos pokyčiai. Nusikaltimas pavirto šlove, imperija pakeitė respubliką.

Taigi paklusęs savo dvasios tėvo nurodymui aš parašiau abato de Ransė gyvenimo istoriją. Abatas Segenas dažnai kalbėdavo apie šį darbą, bet aš iš širdies tam priešinausi. Vis dėlto skaičiau, studijavau; čia ir pateikiu savo skaitymų rezultatą – „Ransė gyvenimą“.

Tai ir viskas, ką norėjau pasakyti. 1797 metais Londone parašiau savo pirmąjį veikalą, o paskutinį – Paryžiuje, 1844 metais. Tarp šių dviejų datų įsiterpia ne mažiau kaip keturiasdešimt septyneri metai, triskart toji trukmė, kurią Tacitas vadina reikšminga žmogaus gyvenimo dalimi: „Quindecim annos, grande mortalis aevi spatium.“ Niekas manęs neskaitys, nebent kelios tolimos dukterėčios, įpratusios prie senojo dėdulės pasakų. Ėjo laikas; aš mačiau Liudviko XVI ir Bonaparto mirtį; vėlesni metai – tikra menkystė. Ką gi aš veikiu šiame pasaulyje? Nebedera gyventi, kuomet savo išretėjusiais plaukais nebegali nusišluostyti iš akių byrančių ašarų. Kadaise marginau popierių kartu su savo dukromis Atala, Blanka ir Kimodocėja, prabėgusios jaunystės chimeromis. Paskutiniame Puseno kūrinyje, tvano paveiksle, matyti neryžtingi potėpiai: tos senatvinės kliaudos tik papuošia didelio dailininko šedevrą; bet man nebus atleista, aš nesu Pusenas, aš negyvenu Tibro pakrantėse ir saulė man nepalanki. Kadaise galėjau įsivaizduoti Amelijos istoriją, dabar tesugebu aprašyti Ransė gyvenimą; bėgant metams kitas angelas ėmėsi mane globoti.

PIRMOJI KNYGA

Manoma, kad išsamiausią Ransė gyvenimo istoriją parašė garbusis vienuolis ir Trapistų vienuolyno prioras Pjeras Le Nenas, didžiojo Tijemono brolis ir beveik toks pat mokytas, kaip ir jis. Abato reformatoriaus gyvenimo aprašymą jis pradeda šitaip:

„Dvasiškasis tėvas garbusis Armanas Žanas Le Butijė de Ransė, žymus ir pamaldus trapistų Dievo Motinos vienuolyno abatas, viena nuostabiausių Cistersų ordino asmenybių, tobulas atgailautojas, puikus visų krikščioniškų ir vienuoliškų dorybių pavyzdys, didžiojo šventojo Bernardo vertas sūnus ir ištikimas sekėjas, kurio gyvenimą mes su Dievo pagalba imamės aprašyti, gimė Paryžiuje 1626 metų sausio 6 dieną, vienoje seniausių ir garsiausių karalystės šeimų. Nėra nė vieno, kuris nežinotų, kad ši šeima Bažnyčiai davė monsinjorą Viktorą Le Butijė – Bulonės vyskupą, dabartinį Tūro arkivyskupą, pirmąjį pono Orleano kunigaikščio kapelioną; taip pat ypatingo pamaldumo kunigą, Ero vyskupą Sebastjaną Le Butijė; valstybei ji davė Ponso ir Folinji poną Klodą Le Butijė, kuris iš pradžių buvo Paryžiaus teismo tarėjas, vėliau – valstybės sekretorius, o po kelerių metų – finansų superintendentas ir didysis karaliaus iždininkas. Šventumas to asmens, kurio gyvenimą mes pasakojame, suteikė dar daugiau garbės šiai iš Bretanės kilusiai ir su šios provincijos kunigaikščiais susigiminiavusiai šeimai.

Jo tėvas Deni Le Butijė, Ransė ponas, buvo advokatas, Finansų rūmų pirmininkas ir karalienės Marijos de Mediči sekretorius. Jis vedė Šarlotę Žoli, kuri jam pagimdė aštuonis vaikus: penkias dukteris, kurios beveik visos tapo vienuolėmis, ir tris sūnus. Pirmasis Deni Fransua Le Butijė buvo Paryžiaus Dievo Motinos katedros kanauninkas, antrasis – mūsų garbingasis abatas; trečiasis yra ševaljė de Ransė, kuris Marselyje tarnavo Jo Didenybei kaip uosto kapitonas ir karinis laivyno vadas.

Mūsų abatas pirmiausia buvo pakrikštytas savo tėvų namuose be įprastinių Bažnyčios ceremonijų, todėl jos buvo pakartotos 1627 metų gegužės 30 dieną Šventojo Kosmo ir Šventojo Damijono parapijos bažnyčioje. Didysis kardinolas de Rišeljė buvo jo krikštatėvis ir jam davė Armano Žano vardą; jo krikštamotė buvo Mari de Fursi, finansų superintendento markizo d’Efja žmona.“

Šitaip pradeda tėvas Le Nenas. Būsimasis trapistų reformatorius įžengė į pasaulį tarp savo globėjo de Rišeljė ir savo draugo Bosiuė. Mūsų kunigas turėjo būti didis, kad nebūtų jų abiejų užgožtas.

Vyresnysis Ransė brolis, Dievo Motinos katedros kanauninkas Deni Fransua nuo pat gimimo buvo paskirtas trapistų abatu; po Deni mirties Armanas liko vyriausiu sūnumi; jis paveldėjo brolio vienuolyną, nes tais laikais buvo piktnaudžiaujama bažnytines beneficijas paverčiant paveldimu giminės turtu. Tėvai nesipriešino vyriausiu palikusio sūnaus, priimto į Maltos ordiną, bažnytinei karjerai.

Sūnaus galimybių paakintas Ransė tėvas pasamdė tris mokytojus: pirmasis jį mokė graikų kalbos, antrasis – lotynų, trečiasis ugdė jo dorovę; tokia auklėjimo sistema susiklostė dar Montenio laikais. Tuo metu teismo tarnautojai buvo labai išsilavinę, apie tai liudija Paskjė ir teismo pirmininkas Kuzenas. Vos išaugęs iš vaiko amžiaus, Armanas jau komentavo graikų ir romėnų poetus. Atsilaisvinus vienai beneficijai, kardinolo de Rišeljė krikštasūnis buvo įtrauktas į kandidatų sąrašus; kai kurie kunigai buvo tuo nepatenkinti; tėvas Kosenas, jėzuitas ir karaliaus nuodėmklausys, liepė pakviesti vaikiškais drabužiais vilkintį abatą. Kosenas po ranka turėjo Homero tomelį ir jį padavė Ransė; mažasis mokslininkas nepasiruošęs ėmė aiškinti teksto ištrauką. Jėzuitas pagalvojo, kad vaikas galėjo šalia matyti lotynišką tekstą; jis paėmė mokinio pirštines ir jomis uždengė vertimą. Mokinys ir toliau vertė iš graikų kalbos. Tėvas Kosenas sušuko: „Habes lynceos oculos!“[1] Tada pabučiavo berniuką ir nebesipriešino dvaro malonei.

Būdamas dvylikos (1638 metais) Ransė išleido Anakreonto eilių knygą su savo paaiškinimais. Tai, ką žinome apie Somezą[2] ir nepaprastus vaikus, įrodo, kad tokie ankstyvi gabumai yra visiškai įmanomi. Ransė, būdamas šešiasdešimt aštuonerių metų, viename laiške abatui Nikezui prisipažino esąs komentaro autorius.

Graikiški Anakreonto eilėraščiai buvo išleisti pritarus kardinolui de Rišeljė; Šardonas de la Rošetas išvertė dedikaciją. Būtų galima ją parašyti stilingesnę, bet ne teisingesnę. Įdomu skaityti, kaip tas, kuriam vėliau buvo lemta paniekinti pasaulį, kreipiasi į tą, kuris tik ir svajojo pasaulį užkariauti; ambicija būdinga visiems; ji valdo menkas sielas, bet pati yra pavaldi didžiosioms.

Dedikacija pradedama šiais žodžiais:

„Didžiajam Armanui Žanui, kardinolui de Rišeljė – abatas Armanas Žanas Le Butijė. Sveikinimai ir didžios gerovės linkėjimai. Anksti pajutęs gilų dėkingumą ir taip toliau. Graikų kalba yra ir Šventojo Rašto kalba, ir taip toliau. Aš jos mokiausi taip pat rūpestingai kaip ir lotynų kalbos, ir taip toliau. Ištikimas Jūsų Eminencijos tarnas…“

Tai vienas iš nemirtingų Rišeljė prieštaringumų: priimti Anakreonto komentuotojo Ransė ir jo penitentu tapusio Kornelio panegirikas; pastarasis savo „Horacijų“ paskyrė „Sido“ persekiotojui.

Anakreonto eilėraščių knygoje Ransė komentarai pateikiami po kiekvienos odės; veikalo pradžioje išspausdinti jaunajam vertėjui skirti pagyrimai nė iš tolo nepranašauja šventojo. Koležuose iš kartos į kartą sklandė tam tikras vaikystės mitas. Viename iš tų pagyrimų sueiliuota taip: „Tėjo[3] dainiau, kam skiri savo linkėjimus? Ar tu linksti į Batilą, į Bakchą ar į Kiterietę? Ar tau patinka jaunų mergelių šokiai? Štai Armanas de Ransė, kuris pranašesnis už Batilą ir jaunas mergeles. Jeigu tu gausi Armaną, gyvenk sau laimingas.“

Keista šventojo paraiška. Atsimenu, kaip vienas mūsų mokytojas klasėje aiškino Vergilijaus eklogę apie Aleksidą: Aleksidas buvęs neklusnus mokinys, kuris nenorėdavęs klausyti savo gerojo auklėtojo žodžių. Naivus krikščioniškas padorumas!

Vėliau Ransė sudegino jam likusį Anakreonto eilėraščių tiražą, tačiau keli egzemplioriai dar randami karaliaus rūmų bib-liotekoje. Vienas nežinomas keliautojas (dabar jau nustatyta, kad tai buvo abatas Nikezas), apsilankęs Trapistų vienuolyne Ransė dar esant gyvam, pasakoja apie savo pokalbį su abatu. Abatas jam pasakęs, „kad savo bibliotekoje buvo pasilikęs vieną Anakreonto eilių tomelį, bet atidavęs tą egzempliorių ponui Pelisonui ne dėl to, kad tai gera knyga, bet kad visiškai švari ir puikiai įrišta; kad per dvejus pirmuosius savo pasitraukimo iš pasaulio metus, dar netapęs vienuoliu, jis norėjęs skaityti poeziją, bet tai jį tik sugrąžinę prie senųjų minčių, ir kad poetų knygose slypi subtilūs, gėlių žiedais pridengti nuodai, kurie yra labai pavojingi, ir kad pagaliau jis visa tai metęs“.

1692 metų balandžio 6 dieną jis parašė abatui Nikezui: „Mano sudarytuose Anakreonto komentaruose nėra nieko įdomaus; argi būdamas dvylikos metų gali pasakyti ką nors, kas būtų reikšminga! Aš mėgau literatūrą, man patiko tai, ką dariau, štai ir viskas.“

Rišeljė globojamo ir karalienės motinos mylimo Ransė gyvenimo pradžia buvo daug žadanti. Marija de Mediči buvo jam meili tarsi močiutė, sodindavo jį ant kelių, apkabindavo, bučiuodavo; kartą ji pasakė Ransė tėvui: „Kodėl neatvedėte mano sūnaus? Aš noriu kuo greičiau jį pamatyti!“ Būtų buvę galima tokį meilumą priimti kaip didžiausio palankumo išraišką, bet meilumą rodė Henriko IV našlė ir Karolio I uošvė. Mokinuko gerovei nieko netrūko: jis buvo Paryžiaus Dievo Motinos katedros kanauninkas, trapistų abatas, naudojosi Bulonės prie Šamboro, Notr Dam diu Val, Bovė Šventojo Simforijono vienuolynų duodamu pelnu, už Anakreonto eilių leidimą iš Rišeljė gautomis malonėmis: jis tapo Puatu Šventojo Klementino vienuolyno prioru, Anžė bažnyčios archidiakonu ir Tūro kanauninku.

Maždaug tuo metu jaunojo Butijė laukė išbandymas, kadangi Rišeljė susipyko su Marija de Mediči: būtų buvę geriau, jei karalienė italė būtų toliau prižiūrėjusi Liuksemburgo rūmų ir Arkėjo akveduko statybą, dailinusi pačios ant medžio išraižytą autoportretą. Butijė tėvas, priklausęs nuo Marijos malonės, siekė priversti Ransė nustoti matytis su krikštatėviu; Ransė liko ištikimas kardinolui ir paslapčia lankė jį iki pat mirties. Paprastai šitaip rašoma jo biografijose, bet chronologija tai paneigia; kai Marija de Mediči pasitraukė į Nyderlandus, Ransė buvo tik treji ar ketveri metai.

Rišeljė mirė aštuonioliktaisiais savo tarnystės metais – 1642 metų gruodžio 4 dieną. Šis amžius gavo deramą jo didžio genijaus dalį. „Tėvas Žozefas“, „Marijona de Lorm“, „Didžioji pastoralė“ – tai silpnybės, pamirštos anksčiau negu tas, su kurio vardu jos siejamos.

Onos Austrės regentystės ir Mazarinio valdymo metais Ransė tęsė savo mokslus. Filosofijos ir teologijos studijos buvo apvainikuotos sėkme, kuri labai sudomino to meto visuomenę: jis dedikavo savo disertaciją Liudviko XIV motinai. Kartą, spaudžiamas savo profesoriaus, kuris rėmėsi viena baigiamąja Aristotelio išvada, jis atsakė, kad buvo skaitęs Aristotelį tik graikiškai, ir jeigu jam malonėtų duoti tekstą, jis pabandytų jį paaiškinti. Kaip Ransė ir manė, profesorius nemokėjo graikų kalbos. Tada abatas atmintinai pacitavo originalą ir parodė skirtumą, skyrusį šį tekstą nuo jo lotyniškos versijos.

Ransė teko laimė studijų metais susipažinti su žmogumi, su kuriuo užteko pasirodyti kartu, kad pagarsėtumei. Tai Bosiuė. Ransė karjeros pradžia buvo karaliaus dvaras, o pabaiga – pasitraukimas iš pasaulio; Bosiuė pradėjo pasitraukimu, o baigė karaliaus dvaru; vienas buvo didis savo atgaila, kitas – savo genijumi. Baigdamas licenciatą, Bosiuė užėmė tik antrą vietą, Ransė – pirmą, šią sėkmę priskyrė jo kilmei; Ransė tuo nesididžiavo, o Bosiuė dėl to visai nesijautė pažemintas.

Ransė sėkmingai pamokslavo įvairiose bažnyčiose. Jis užliedavo žodžių srautu; toks buvo ir kiek vėliau veiklą pradėjusio Burdalu stilius, bet Ransė labiau suvirpindavo širdis ir kalbėdavo ne taip greitai.

1648 metais atsivėrė frondos praraja, į kurią įpuolė Prancūzija, siekdama šturmu atgauti savo laisvę. Krauju aptaškyta bakchanalija apvertė vaidmenis aukštyn kojomis; moterys pavirto karvedėmis; Orleano kunigaikštis laiškus adresuodavo „ponioms grafienėms, brigadų generolėms, kovojančioms prieš Mazarinį mano dukters armijoje“.

Patarėjas Bruselis buvo didis vyras; nereikšmingą personažą Kondė kardinolas laikė uždaręs Venseno kalėjime; į Sen Deni pasitraukęs koadjutorius laukė Paryžiaus puolimo, kad, anot jo, ponia de Sevinjė „pakliūtų jam į rankas“. Kaimynas žudė kaimyną, ir buvo guodžiamasi eilėmis: „Štai tie gvazdikai, kuriuos garsus karys…“

Mazarinis ir Tiurenas buvo įsimylėję, vienas – karalienę, kitas – ponią de Longvil; tuo pat metu Kromvelis nukirsdino Karolį I, o Henriko IV duktė Luvre drebėjo nuo šalčio. Kasdien pasirodydavo nauji laikraščiai, „Le Kurjė fransė“ ir „Le Kurjė ekstravagan“ nuolat spausdino burleskiškas eiles; retkarčiais tarp tų tuščių plepalų buvo galima užtikti tokias eilutes:

„Jaunasis Tankredas de Roanas pirmasis Eliziejaus laukuose paskleidė žinią apie žiaurų karą, Mazarinio sukeltą Prancūzijoje. Valtininkas Charonas, savo laiveliu nuplukdęs anapus jaunąjį karį, jam parodė nuostabias lankas, kuriose pramogavo karaliai ir herojai; jis pavedė vienai jauniausių ir puikiausių Lemčių jį palydėti ligi to nepaprasto rojaus vartų, kur dėl savo jaunumo buvo sutiktas su ašaromis.“

Toliau jūs perskaitysite apie kunigaikštį Pasninką, kuris kartu su žmona, infante Abstinencija, Pelenų dienos padedamas užima Gavėnios tvirtovę.

Trapistų reformatorius visa tai skaitė. Jis galėjo lankytis kaip savas tuose bendraminčių rateliuose, kurie pradėjo rastis dar iki frondos ir išnyko kartu su ja; iš tiesų, būtent čia jis susipažino su ponia de Monbazon. Ratelių pobūdis įvairus; pirmutinis ir visų žymiausias rinkdavosi Rambujė rūmuose. Pažvelkime į jį atidžiau. Geriau suprasime, kokia buvo Ransė pradžia, kai žinosime, kaip toli jis buvo nuklydęs.

Markizo de Pizanio ir Romos didikės ponios Saveli duktė ponia de Rambujė turėjo itališko kraujo, kaip daugelis šeimų Medičių valdymo laikais. Ji išmokė Paryžių statyti didelius rūmus, kurių eskizus buvo nubrėžusi dar Renesanso epocha. Kai karalienė motina pradėjo statyti Liuksemburgo rūmus, ji savo architektams nurodė išstudijuoti Pizanių rūmus, vėliau tapusius Rambujė rūmais ir iškilusius plote, kurį šiandien užima Šartro gatvė priešais mažuosius Filibero Delormo rūmus; antroji Luvro galerija buvo pastatyta jau mūsų laikais. Rambujė rūmai buvo elegantiškiausių dvariškių ir žymiausių rašytojų susitikimo vieta. Čia moterims globojant prasidėjo visuomenės sluoksnių maišymasis, ir susiliejus luomams susiformavo mūsų senosios tėvynės intelektinė lygybė, nepakartojami papročiai. Proto subtilumas susijungė su elgesio dailumu; čia mokėta gražiai gyventi ir sklandžiai kalbėti.

Bet skonis ir papročiai trykšta ne iš vieno šaltinio. Dabartyje pasitaiko praeities likučių; reikia atvirai pripažinti akivaizdžius socialinių epochų trūkumus. Būta keistų bandymų apkaltinti Moljerą perdėta kritika; tačiau jis pasakė tą patį, kas rašoma memuaruose; Gi Pateno laiškai taip pat liudija, kad didysis komikas neperžengė ribos vaizduodamas gydytojus.

Rambujė rūmuose entuziastingai sutiktas neapolietis Marinis, įdiegęs sąmojingų žodelių pomėgį, galiausiai sugadino mūsų skonį. Marija de Mediči mokėjo Mariniui dviejų tūkstančių ekiu pensiją. Net pats Kornelis buvo susižavėjęs ta svetima naujove, bet jo genijus atsilaikė: nusimetęs itališką kepuraitę, jis stovėjo plika galva, iškilusia aukščiau už visus.

Nuo pat pirmųjų šlovės valandų Rambujė rūmuose paplito pikti pokštai, kurie mano jaunystės laikais atkampiose provincijose dar nebuvo pamiršti. Pavyzdžiui, susiaurinti drabužiai, norint rytą įtikinti de Gišą, kad per naktį jis pastorėjo; Žiuli nykštuku perrengtas Godo sulaužė šiaudinę ietį į d’Andiji krūtinę ir už tai sulaukė antausio. Tokie buvo Rambujė rūmai. Kai Kornelis ten perskaitė „Polijektą“, jam pareiškė, kad šioji tragedija scenai netinkama. Vuatiuras buvo įgaliotas paliepti Pjerui įsikišti savo šedevrą į kišenę. Vis dėlto galinga normanų kiltis Anglijai davė Šekspyrą, o Prancūzijai – Kornelį.

Rambujė rūmai netoleravo medvilninių kepuraičių. Markizui de Montozjė buvo leista tokias dėvėti tik dėl jo dorybių. Dieną moterys vaikščiodavo pasiremdamos lazda, kaip XIV amžiaus pilėnės, nosinaites puošdavo nėriniais; jaunas šviesiaplaukes visi vadindavo liūtėmis. Nieko nauja po saule.

Per vieną savo surengtą šventę ponia de Rambujė nusivedė gausią draugiją prie dideliais medžiais apaugusių uolų. Nimfomis apsitaisiusios panelė de Rambujė ir kitos jos rūmų panelės buvo pats maloniausias reginys. Žiuli d’Anžen pasirodė su Dianos lanku ir šukuosena, buvo tokia nuostabi, kad savo balsu pranoko lakštingalą, o Monleri bokštas stiebėsi ligi debesų, kad pažvelgtų į jos gražias akis.

Rūmuose buvo kabinetas, apstatytas aukso ir sidabro gijomis puoštu mėlynu aksomu apmuštais baldais, vadinamas mėlynuoju kambariu. Čia dvelkė malonūs kvapai, čia buvo kuriamos eilės Arženo karalienei Zirfėjai, reziduojančiai Artenisės rūmuose: tai Katrinos vardo anagrama, kurią sudarė Katriną de Rambujė įsimylėjęs Rakanas. Ji rašė Vanso vyskupui: „Jūs visada esate laukiamas svečias Zirfėjos ložėje, kurią prilaiko skaidraus marmuro kolonos; karalienė Zirfėja savo ložę įrengė viršutiniame atmosferos sluoksnyje. Čia visuomet giedras dangus, čia debesys netemdo nei vaizdo, nei minčių, ir iš jos man buvo labai patogu stebėti žemiško angelo suklupimą.“ 1610–1620 metais publikuotas d’Urfė romanas „Astrėja“ buvo be galo mėgstamas Rambujė rūmuose. Per šį romaną paplito ilgų meilės tiradų mada, matyt, būtina, norint pagerinti XVI amžiaus meilės papročius. Brolio žmoną Dianą de Šatomoran įsimylėjęs d’Urfė ją vedė, kai tik buvo nutraukta pirmoji jos santuoka, ir miegojo jos lovoje kartu su dideliais šunimis.

Visa ši panelės de Skiuderi apibendrinta ir „Meilės karalystės“ žemėlapyje kartografuota meilės sistema prapuolė frondoje – toje dar bręstančio Liudviko XIV amžiaus paikystėje. Vuatiuras buvo kone pirmasis buržua, prasismelkęs į aukštąją visuomenę; yra išlikę jo Žiuli d’Anžen rašytų laiškų. Jis, iš prigimties savimyla, taikėsi pabučiuoti Žiuli ranką ir buvo tuojau pat jos atstumtas; didysis Kondė negalėjo jo pakęsti; kad ir kas ką sakytų, jis neaprašė nei Granados, nei Alhambros. Paskui iškilo Vožla, Menažas, Gombo, Malerbas, Rakanas, Balzakas, Šaplenas, Kotenas, Benseradas, Sent Evremonas, Kornelis, La Fontenas, Flešjė, Bosiuė. Kardinolai de Lavaletas ir de Rišeljė lankėsi Rambujė rūmuose, kurie vis dėlto nepakluso Liudviko XIII mokytojo autoritetui. Viena po kitos pasirodė moterys: markizė de Sablė, Šarlotė de Monmoransi ir panelė de Skiuderi – ne tokia jauna ir ne tokia paprasta, kaip ponia de Skiuderi; galiausiai šį sąrašą užbaigia dar visai jaunutė ponia de Sevinjė.

Panelė de Skiuderi buvo didžiausia amžiaus romanistė, jos reputacija buvo pasakiška. Ji garbino aukštąjį stilių ir tuo pat metu jį gadino, skaitytojai galiausiai nusisuko nuo „Klelijos“[4] ir pamėgo „Andromachę“[5]. Mums nėra ko gailėtis šios epochos. Ponia Sand pranoksta visas tas moteris, lėmusias Prancūzijos šlovę. „Lelijos“ autorės plunksna prikėlė meną. Tikrai, gyvenimo tiesos iškraipymas jau priėjo galą, bet ponia Sand atvėrė savo talento gelmes, ir krintanti rasa atgaivino Mirusią jūrą. Leiskime jai kaupti šlovės atsargas tam metui, kai ištiks malonumų stoka. Jaunystė užburia ir suvilioja moteris; vėliau jos savo lyrą papildo rimta ir graudžia styga, kuria išreiškia tikėjimą ir skausmą. Senatvė yra nakties keleivė: žemės takai nuo jos paslėpti, senatvė žvelgia į dangų.

Markizas de Montozjė, dėl religinių skirtumų daugelį metų negalėjęs vesti Žiuli d’Anžen, savo santuoka suardė pirmąją Rambujė rūmų draugiją. Apvytusi „Žiuli girlianda“ pasiekė mūsų dienas; jos „Žibuoklė“ dar skleidžia silpną kvapą. Praėjus penkiasdešimčiai metų, ponia de Montozjė leido sau pasakyti: „Tą pavasarį, kai aš gimdžiau.“

Kai turi papasakoti daugybę įvykių ir savo pasakojimą užbaigti veikėjų mirtimi, toji gyvenimo įvairovė atveda prie rimtų išvadų. Markizė de Rambujė mirė 1665 metais, sulaukusi aštuoniasdešimt dvejų. Jau senokai ji buvo pasitraukusi į užmarštį, nebent tik skaičiavo dienas, tai niekam nėra smagus užsiėmimas. Ji sau sukūrė tokią epitafiją:

Praeivi, jeigu tu nori suskaičiuoti visas jos nelaimes,

Tau tereikia išvardyti jos gyvenimo įvykius.

Tokia yra laimingais vadinamų įvykių paslaptis.

Ponia de Montozjė mirė šešiasdešimt ketverių, 1671 metų balandžio 13 dieną. Marijai Teresei Austrei laukiantis ji buvo paskirta karaliaus vaikų guvernante, paskui, pasitraukus hercogienei de Navaj, – karalienės palydos dama. Ją savo elgesiu išgąsdino ponas de Montespanas, tas Alkmenės vyras Moljero komedijoje[6], išniręs prieš jos akis tamsiame skersgatvyje ir tarsi jai grasinęs. Žiuli d’Anžen krimtosi dėl savo perdėto santūrumo. Suvokdama pareigas, kurias jai uždeda vyro pavardė, ji įsivaizdavo girdinti tariamus žodžius prie Montozjė kapo: „Šis kapas atsivers, šis miręs kūnas atgis ir manęs paklaus: „Kodėl tu man pamelavai, tu, kuri niekuomet niekam nemeluoji?“ Ponia de Montozjė pasitraukė iš aukštuomenės, gyveno dar trejus metus, paskui mirė; mažai kas išgirdo, kaip užsitrenkė jos karsto dangtis.

Deja, viena iš gražiausių Rambujė rūmuose suspindusių asmenybių užsidarė Grinjane – savo nemirtingumo ištakose. Ponia de Sevinjė neturėjo jokių iliuzijų dėl savo jaunatvės, priešingai nei ponia de Montozjė. Sevinjė dukteriai rašė: „Aš jaučiu bėgantį laiką ir podraug atnešantį baisiąją senatvę.“ Ji rašė ir vaikaičiams: „Štai ir jūs, Rošė, mūsų mažame kaimelyje.“ Čia ilgai gyveno pati ponia de Sevinjė. Likus ketveriems metams iki Ransė mirties, 1696 metų kovo 29 dieną Grinjane rašytame laiške minimas jaunasis Blanšforas, „nuvytęs tarsi audros palaužtas žiedas“. Tai vienas paskutinių epistolininkės laiškų, virš kapo padvelkęs vėjo skundas. Ji sakė: „Aš verta pakliūti į didelį pintą krepšį, kur jūs sukraunate visus tuos, kurie jus myli, bet bijau, kad šiems jūs neturite nė vieno krepšio.“ Tokie krepšiai labai lengvučiai, jie sveria ne daugiau kaip sapnai. Apima švelnus liūdesys matant, kur link krypo paskutinės ponios de Sevinjė mintys. Nežinia, kokie buvo jos lemtingieji žodžiai; būtų gera turėti priešmirtinių žodžių, kuriuos ištarė žymūs žmonės, rinkinį; tai būtų paslaptingojo sfinksų krašto šnabždesiai, kuriais Egipte palydima iš pasaulio šurmulio į dykumą.

Romoje gyvenusi tremtinė ir ponios de Rambujė bičiulė ponia Deziursen, sulaukusi senatvės, nebedrįso sugrįžti. Sen Simonas rašė: „Jai, tebesvajojančiai apie aukštuomenę ir apie tai, kokia ji buvo, bet jau nebėra, buvo malonu patirti, kaip visų užmiršta ponia de Mentenon užbaigė savo dienas Sen Sire.“

Vis dėlto neseniai hercogas de Noajis puikiai restauravo Sen Sirą. Sen Simonas, mums pasakodamas, kad poniai Deziursen turėjo būti savaip malonu baigti savo dienas tarp griuvėsių, greičiausiai malonumu laikė visų didžiausią sielvartą – gyvenimą. Laimingas žmogus, mirštantis savo gimimo akimirką! Užgęsta ant jo lopšį apglėbusių moterų rankų, kurių šypsena yra visas pasaulis.

Iš šios draugijos liekanų susiformavo daugybė kitų, kurios išsaugojo Rambujė rūmų ydas, bet ne gerąsias savybes. Ransė sukiojosi tose draugijose; jos nepaveikė jo proto, bet iškreipė įpročius; panašiai kaip kardinolas de Recas, Ransė kovėsi keliose dvikovose, jeigu tikėtume rašiniais, kuriais iš tiesų nereikėtų pasitikėti.

Albrė ir Rišeljė rūmai buvo du didieji pirmojo šaltinio atsišakojimai, iš kurio atsirado Longvilių ir ponios de Lafajet rūmai, vėliau – de La Rošfuko sodai, kuriuos gerai išsilaikiusius dar esu regėjęs mažojoje Marė gatvėje. Klestėjo salonai; Paryžius buvo pasidalijęs į kvartalus, vadinamus nuostabiais vardais: juos galima rasti „Preciozių žodyne“. Sen Žermeno kvartalas vadinosi mažaisiais Atėnais, Ruajalio aikštė – Dorėnų, Marė – Skolijų kvartalu, sala su Dievo Motinos katedra – Delo sala. Visos XVII amžiaus pradžios asmenybės pakeitė vardus: apie tai rašoma Bualo prakalboje, skirtoje „romano herojams“. Ponia d’Aragonė pavirto princese Filoksena, ponia d’Aligr – Telamira, ponas Sarazenas – Poliandru, Konraras – Teodamu, Sent Enjanas – Artabanu, Godo – Sidono burtininku.

Kiek toliau, Marė kvartale, susibūrė dar viena draugija, pasivadinusi tuo pat vardu, kurios nariai kartais lankydavosi Rambujė rūmuose. Ten karaliavo didysis Kondė, užeidavo ir Moljeras; čia sutikdavai de La Rošfuko, Longvilį, d’Estrė, Lašatrą. Kondė buvo pamiršęs savo pirmuosius bendražygius, „mažuosius mokytojus“, ir Arno d’Andiji jo nebemokė jodinėti. Moljeras, šnekučiuodamas su salonuose besilankančia Ninona, sukūrė veidmainio paveikslą – būsimąjį Tartiufą.

Atrodo, kad mano paminėtoji Ninona vis dėlto nepažinojo Ransė. Ji buvo bedievė, savo dvasia – filosofė ir kurtizanė, dėl to XVIII amžius jai buvo toks palankus. Buvo daug kalbėta apie panelės de Lanklo skrupulingumą, kai ji grąžino jai patikėtus pinigus; tai įrodo, kad ji – ne vagilė. Savo nepatiklumą ji dangstė sąmojumi: matyt, jo turėjo pakankamai, nes ponios de Lasiuz, de Kastelno, de Lafertė, de Siuli, de Fjesk, de Lafajet mielai ją priimdavo. Ponia de Mentenon, kuri tuo metu dar vadinosi ponia Skaron, buvo jai labai artima, vėliau norėjo ją pasikviesti į Sen Sirą. Grafienė Sendvič siekė jos draugystės; karalienė Kristina ją vadino „žymiąja“ Ninona ir kvietėsi į Romą. Por Ruajalis siekė ją atversti į tikėjimą. „Jūs žinote, – pasakė ji Fonteneliui, – kiek naudos aš gavau iš savo kūno; galėčiau dar brangiau parduoti sielą.“ Ponia de Sevinjė atskleidė savo sūnaus meilės nuotykius ir išbarė jį už tai, kad Ninonai perdavė aktorės Šanmelė laiškus: juk ir blogai elgiantis negalima pamiršti garbės. Ninonai neužteko vienos pergalės Šantalių šeimoje, ji užkariavo net tris kartas.

Ninonos svečiai buvo dalijami į kelias kategorijas – „kankinius“, „favoritus“ ir tuos, kurie tikėjosi laimingo fortūnos posūkio. Nesavanaudiškoji Ninona buvo jautri savo gerbėjų dosnumui. Ji gyveno Turnelio gatvės namuose, kuriuos dar ir šiandien galima pamatyti; kurį laiką gyveno ir netoli nuo Sen Žermen de Prė kvartalo. Kartą, per 1651 metų gavėnią, pro Ninonos langą kažkas išmetė kaulą; tas kaulas pataikė į kunigą. Šis kunigas pradėjo kalbėti, kad tuose namuose buvo nužudyti du žmonės ir ten buvo valgoma mėsa. Ninona paprašė Kandalą ir Mortemarą užtarti ją prieš teisėją, kurio jurisdikcijai priklausė dalis Sen Žermeno; tuo šis reikalas ir pasibaigė.

Ninona tvirtino, kad turtuolis Furo buvo nesveikas; ji buvo pastebėjusi jo galvoje furunkulą. Vilarso, kuris sekė Ninoną per langą, apimtas pavydo puolė bėgti pas ją; manydamas, kad dedasi skrybėlę, jis įsibedė į galvą sidabrinį ąsotį su snapu ir buvo daug vargo, kol jį ištraukė. Vilarso susirgus, Ninona nusikirpo ir jam nusiuntė savo plaukus. Vilarso buvo jos sūnaus tėvas. Savo kilmės nežinojęs sūnus įsimylėjo motiną ir nusižudė: tai įtartina istorija. Ninona išvarė iš draugijos girtuoklį Šapelį; šis prisiekė, kad visą mėnesį kasvakar eis gulti girtas ir sukurs dainušką apie Ninoną.

Sent Evremono atsiminimuose įdėti aštuoni panelės de Lanklo jam į tremtį parašyti laiškai; uždraudus palaidoti tėvynėje, jo kūnas ilsisi Vestminsterio mauzoliejuje. Sent Evremonas žvelgė į Paryžių iš kitos pusės, iš Londono; jo draugiją iš tiesų sudarė ševaljė de Gramonas, prancūzu laikomas škotas Hamiltonas, neskaitant gražiųjų italių Mazarini, kurias jis buvo įsimylėjęs. Ninonos laiškai pasižymi subtiliu stiliumi ir skoniu.

„Aš netikiu, – rašo ji Sent Evremonui, – aš netikiu, kad Dulsinėja labiau už mane džiaugtųsi, prisimindama savo riterį. Jūsų laiškas mane rado tokią, kaip visada, ir „liūdnas veidas“ nė truputėlio nepakenkė jausmams. Esu sujaudinta jų stiprybės ir pastovumo. Išsaugokite tuos jausmus gėdai visų tų, kurie išdrįsta apie juos spręsti. Aš, kaip ir jūs, manau, kad raukšlės yra išminties ženklai. Iš tiesų žaviuosi, kad šitos išorės dorybės jūsų nė kiek neliūdina; aš stengiuosi elgtis taip pat. Vienas jūsų draugas, provincijos valdytojas, iš tokių puošmenų susikūrė savo gerovę. Pasenti – didžiausias pono de Tiureno gyvenimo troškimas.“

Ar ponia de Sevinjė būtų dar gražiau atsiliepusi apie savo „išorės dorybes“? Ninona rašė Sent Evremonui: „Palikuonys vertai garbstys mūsų ilgą gyvenimą ir tvarią draugystę. Kartais man nusibosta visą laiką veikti tą patį ir aš imu pritarti tam šveicarui, kuris dėl šios priežasties įšoko į upę. Dažnai draugai mane dėl to nepiktai bara ir tvirtina, kad gyventi gera, kai gyveni ramiai ir esi sveiko proto. Kūno galių pokyčiai žadina kitokias mintis; verčiau kūno jėgos pranoktų proto pajėgumą, bet viskas veltui, nieko negali pakeisti.“

Ką tik buvo paminėtas de Tiurenas. O štai čia – La Fontenas: „Aš sužinojau, kad jūs norėtumėte pasikviesti La Fonteną į Angliją; Paryžiui iš jo – jokios naudos, jo galva gerokai nusilpo. Toks yra poetų likimas, Tasas ir Lukrecijus tai patyrė. Aš abejoju, ar La Fontenas yra ragavęs meilės gėrimo; jis jo negėrė nė su viena savo pažinota moterimi.“

Taip visas Liudviko XIV amžius praslenka už permatomo šydo, laikomo naujosios Koso salos[7] gyventojos ranka.

Liko nežinoma tikroji Ninonos korespondentą ištikusios nemalonės ir Liudviko XIV griežtumo priežastis. Sen Simono cituojamas politinio pobūdžio laiškas negalėtų būti, nepaisant karaliaus įtarumo (savaime suprantamo po visų neramumų jo mažametystės laikais), tikroji nemalonės priežastis; turėjo būti kokia nors slapta skriauda: Sent Evremonas buvo susijęs su Fukė, o šis prieidavo prie ponios de Lavaljer laiškų. Sent Evremono atsakymai panelei de Lanklo skamba maloniai, bet dirbtinai. Užsienyje buvo galima aptikti tų nuo Prancūzijos atitrūkusių nuoskilų, kurios sudarydavo nedidelius savarankiškus kūnus, besisukančius atskirai nuo savosios planetos. Beveik tikra, kad Sent Evremonas yra tėvo Kanė ir maršalo d’Okenkuro „Pasikalbėjimo“ autorius.

Grotoje trykštantis skaidrus upokšni,

Samanomis ir gėlėmis apkaišytas,

Nuolat žadink mano mintį

Savo čiurlenančia vilnimi.

Šoljė svajonių akimirkomis taip pat kūrė eiles, galbūt jis galvojo apie Ninoną, kai rašė:

Dieve, kokia šįvakar graži Iridė!

Ji sako, kad jos širdis priklauso man,

Praleiskime su ja šią naktį,

Bet nepasikliaukime jos pažadais.

„Šventyklos Anakreontas“ – taip buvo vadinamas Šoljė, prisimenantis pasenusią panelę de Lanklo – sakė, kad net jos raukšlės alsavo meile; toji anų laikų draugija jau turėjo daugiau kaip aštuoniasdešimt metų. Ninonai pristatė ką tik baigusį koležą Volterą. Ji paliko jam du tūkstančius frankų knygoms įsigyti ir greičiausiai tokį karstą, koks Egipte būdavo nešiojamas apie puotos stalą. Iš Ninonos griaučių liko tik keli pabiri kaulai, kokius matome Romos kriptose. Liudviko XIV epocha viską padidino. Kas šiandien būtų Ninona?

Tuo metu, kai pasirodė Ninona, kilo nauja žvaigždė – ponia Skaron. Ji su vyru gyveno Mutono gatvėje. Kartą Skaronas, būdamas Manse, išsitepė medumi ir išsivoliojo plunksnose; jis tarsi peštukas mušdavosi gatvėse. Šitas bekojis luošys vedė gražią ir neturtingą panelę d’Obinjė, gimusią Nioro kalėjime, užaugintą Šato Trompete, kur buvo perkeltas Agripa d’Obinjė. Ji atvyko iš Amerikos, ten laikinai buvo įsikūręs jos tėvas Agripa. Kadaise admirolas de Kolinji ketino Floridoje įkurti koloniją.

Anot Segrė, vaikystėje panelę d’Obinjė persekiojo gyvatė; tai primena Aleksandro Didžiojo istoriją. Gyvendama pas kalvinistę ponią de Vilet ir pas šykštuolę ponią de Nejan, ponia de Mentenon rūpinosi paukščiais ir gyvuliais. Tokia buvo jos karaliavimo pradžia. „Komiško romano“ autorius panelę d’Obinjė visuomenei pristatė padedamas ševaljė de Mėrė, kuris savo linksmojo draugo žmoną vadino „jaunąja indėne“. Iš pradžių ponia Skaron auklėjo Liudviko XIV ir ponios de Montespan pavainikius, įkurdintus nuošaliame namelyje Vožiraro lygumos vidury. Ši aplinkybė jai sudarė sąlygas asmeniškai bendrauti su Liudviku XIV; ji sugebėjo prisitaikyti prie karaliaus įpročių: pastarajam buvo malonu kalbėtis su savarankiška ir santūria moterimi. Šitaip ji galiausiai tapo Liudviko XIV žmona. Skaronui atiteko didelės ateities lėmėjo vaidmuo: taip ir negrai augina savo šeimininkams gražiąsias dykumų būtybes, kurių toks ilgas ir dailus kaklas.

Aukštuomenės žiedas pradėjo rengti šventes Tiuilri, pokylius, komedijas, pasivažinėjimus. Pavieniai Fontenblo parko kampeliai pavirsdavo stebuklingais sodais – „Eliziejaus laukų tyrais“, kaip tada buvo vadinama. Tuo metu Liudvikas XIV lydėdavo Ponią – Anglijos Henrietę, kuri buvo ištekėjusi už Pono[8]. Anot ponios de Motvil, linksmybės dieną, pasivaikščiojimai ir vakarienės iki antros ar trečios nakties valandos buvo „daugiau negu galantiškos“.

Panelė de Monpansjė pasakojo, kad kartą ji tris dienas rengėsi iškilmėms; jos suknelė buvo išpuošta deimantais ir skaisčiai raudonais, baltais ir juodais kutais; Anglijos karalienė jai paskolino savo brangenybių. Panelė, kuri puikavosi savo aukštu ūgiu, skaisčiu gymiu ir žvilgančiais šviesiais plaukais, buvo negraži; turėjo juodus dantis, bet didžiavosi tuo kaip savo aukštos kilmės įrodymu. Kardinolo de Rišeljė laikais panelė jau dalyvavo „Grožio triumfo“ balete: ji vaizdavo Tobulybę, panelė de Burbon – Žavesį, o panelė de Vandom – Pergalę.

Netikėti kontrastai paryškindavo tuos aukštuomenės džiaugsmus. Kartą per frondą panelė de Monpansjė, palikusi tėvui užgrobtą Orleaną, Paryžiuje važiavo per Mažąjį tiltą, jos karieta užsikabino už vežimo, kurį kasnakt pilną prikraudavo lavonų; panelė de Monpansjė paprasčiausiai persėdo prie kitų durelių, „baimindamasi, kad kokia koja ar ranka nesuduotų jai per veidą“. Ir 1792 metais, ir per šią revoliuciją žmonės gyveno gatvėje. Panelė apsilankė Por Ruajalyje; ji ketino čia įsteigti Karmeličių vienuolyną.

Kardinolas de Recas lankydavosi visur, neatsisakydavo nė vienos moters; jis būdavo ir Ševrezų rūmuose. Panelė de Ševrez „su viskuo, ką mylėjo, elgdavosi kaip su savo sijonais: jeigu jai patikdavo, guldavo su jais į lovą, bet po dviejų dienų pasibjaurėjusi sudegindavo“. Pagaliau Marė kvartale ir Šventojo Liud-viko saloje gyveno aukšti teismo pareigūnai Lamuanjonas ir d’Ageso; jų jaunystėje, kai turėdavo prasilenkti juos vežančios tvirtais žirgais kinkytos karietaitės, svorį išlygindavo duonos kepalais. Henrikas III mėgdavo nustebinti atsiskyrusias kompanijas ir staiga pasirodęs atsisėsdavo jų vidury.

Ta seniai išnykusi visuomenė, o kiek po jos dar būta kitų! Mes šokame ant mirusiųjų kaulų, kapuose nuslopsta džiaugsmo šuorai. Juokiamės ir dainuojame žemėje, aplaistytoje mūsų draugų krauju. Kas šiandien liko iš vakarykščių sielvartų? Kuo rytoj pavirs mūsų šiandienos palaima? Kokią reikšmę galėtume suteikti šio pasaulio dalykams? Draugystės nebelieka, kai tą, kurį myli, ištinka nelaimė, arba tas, kuris myli, pasidaro galingas. Meilė apgaulinga, laikina arba nusikalstama. Garbę jūs pasidalijate su vidutinybe arba nusikaltėliu. O sėkmė? Ar tinka šią tuštybę laikyti gėriu? Tėra vien tos laimingomis vadinamos dienos, kurios tykiai slenka tarp kasdienių namų rūpesčių, žmogui nesukeliančių nei troškimo užbaigti gyvenimą, nei eiti toliau.

Į aprašytuosius salonus Ransė įvesdino jo frondos draugai; Romoje jis pasinaudojo šių asmenų rekomendaciniais laiškais. Kardinolas de Recas jį apgyvendino savo rūmuose šalia Vatikano. Paryžiaus arkivyskupas Šanvalonas buvo jo geras pažįstamas. Šanvalonas buvo toks pat apsukrus ir drąsus kaip Sansi, jį mėgo Liudvikas XIV. Manoma, kad būtent jis palaimino valdovo santuoką su ponia de Mentenon. Šiai poniai atsirūgo ambicijos, nes ji išdrįso parašyti, kad nuobodžiauja su nuolatos paniurusiu karaliumi. 1682 metais Šanvalonas dvasininkų susirinkime susiginčijo su Bosiuė. Paryžiaus arkivyskupas mirė gėdinga mirtimi Konflane, kurį buvo įsigijęs ir kuris atiteko Paryžiaus arkivyskupijai.

Ransė buvo Šatonefo ir Brantomo anūko Montrezoro bičiulis. Jis medžiodavo kartu su hercogu de Boforu. Su šiais lengvabūdžiais didikais jis susipažino Monbazono rūmuose, į kuriuos pateko per savo ryšį su hercogiene de Monbazon.

Besibaigiant frondai, abatas Le Butijė gyveno tai Pary-žiuje, tai Verece – savo paveldėtose žemėse, ir viename iš gražiausių Tūro kampelių. Kasmet jis gražino savo dvarą, kuriame leisdavo dienas panašiai kaip šventasis Jeronimas ir šventasis Augustinas; taip ir aš savo nerūpestingoje jaunystėje pramogavau Neapolio įlankoje. Ransė prasimanydavo pramogų, jo šventės buvo prašmatnios, puotos prabangios, jis svajojo apie nepaprastus malonumus ir negalėjo gauti to, ko troško. Kartą su trimis bendraamžiais bajorais nusprendė leistis į kelionę Apvaliojo stalo riterių pavyzdžiu; jie susidėjo pinigų ir išsirengė ieškoti nuotykių; iš šito sumanymo nieko neišėjo. Neilgai trukus trapistų kasdienybė pakeitė jaunystės svajones.

Ransė susidomėjo astrologija, kaip ir Kotryna de Mediči, kurios burtininkavimo bokštas tebėra išlikęs šalia Javų turgaus rotondos. Krikščioniško auklėjimo įdiegti religijos pagrindai grūmėsi su prietarais; jo manymu, žvaigždžių siunčiami ženklai tarsi skelbė jo būsimą atsivertimą. Kaip ir senovės žvaigždžių stebėtojai, jis pažino mėnulio kelius anksčiau negu žemės takus. Vieną dieną šaudė paukščius už Dievo Motinos katedros, pačiame salos smaigaly; iš pakrantės kiti medžiotojai pataikė į jį, jis buvo sužeistas, bet liko gyvas, mat kulka atsimušė į plieninę medžioklinio krepšio grandinę. „Kas būtų buvę su manim, – tarė jis, – jeigu Dievas tą akimirką būtų mane pasišaukęs?“

Kitą kartą Verece jis išgirdo medžiojant savo pilies prieigose, atbėgo, šoko į medžiotojų pulko vidurį; jiems vadovavo dvikovomis pagarsėjęs bajoras. Ransė puolė pažeidėją ir jį nuginklavo. Brakonierius vėliau sakė: „Matyt, Dangus globoja Ransė, nes aš negaliu suprasti, kas man sutrukdė jį užmušti.“ Yra ir kita šio nuotykio versija: medžiotojai nusitaikė į atšuoliavusį Ransė, jį lydėjo tiktai mažuoju liokajumi vadinamas arklininkas. Ransė metėsi į jų pulką, privertė visus atsitraukti ir jį atsiprašyti.

Prieš nusileidžiant ant žemės, ambicijos jį stūmė į viršūnę. 1635 metų gruodžio 21 dieną buvo priimtas į bažnytinį luomą, 1647 metais gavo teologijos bakalauro, 1649 metais – licenciato laipsnį, 1653 metais tapo Navaros fakulteto daktaru. 1651 metais Šventojo Jokūbo bažnyčioje Tūro arkivyskupas jam pavedė keturis mažesniųjų brolių ordinus, subdiakonatą ir diakonatą; tų pat metų sausio 22 dieną įšventintas kunigu.

Po palaiminimo uždedant rankas beliko atlikti baugiąją ceremoniją. Esu girdėjęs, kaip Venecijos Alpių papėdėje skamba varpas, pagerbdamas vargšą levitą, kuris rytą turėjo laikyti savo pirmąsias mišias. Ransė mišių iškilmės dienai buvo parengti nuostabūs arnotai ir kiti drabužiai. Bet Ransė – ar pabūgęs Dangaus bausmės, ar palaikęs šventvagyste anksčiau turėtą laisvę, ar suvokęs tą siaubą, pagoniškoje Romoje apimdavusį jaunutį nusikaltėlį, kuriam dėl amžiaus būdavo dovanojama mirties bausmė – pasislėpė pas šartriečius. Vien tiktai Dievas jį išvydo prie altoriaus. Būsimasis dykumos gyventojas, atsigręžęs į Rytus, į Jeruzalę, ant kalvos pašventino pirmąsias savo vienatvės apraiškas.

Vienas Ransė biografas rašė: „Jo širdžiai rūpėjo tai, ką pasaulis vadina didžiomis aistromis: malonumai jam buvo nesvetimi, jis jų nevengė. Tai buvo švariausių rankų žmogus, labiausiai mėgęs duoti, o ne imti.“

Aš pacitavau abato Marsoljė, kurį Anglijos karalius ir karalienė įpareigojo parašyti reformatoriaus gyvenimo istoriją, žodžius. Nuverstų didenybių įsakymai Dievo tarno žodžiams suteikia polėkio ir rimtumo, kurį įkvepia nelaimingas aukščiausių asmenų likimas.

Mazarinis nemėgo buvusių frondos dalyvių, jis dar mažiau mylėjo savo pirmtako globotinius ir priešinosi Ransė karjerai; pats Ransė jos neskubino, kai tas jam neatrodė priimtina. Praėjus kuriam laikui po įšventinimo į kunigus, jis atsisakė Leono vyskupystės, kurios pajamos buvo nepakankamos, o Bretanė – per daug toli nuo dvaro. Dom Žervezas pasakoja, kad medžioklė buvo vienas mėgstamiausių jo užsiėmimų. Jis rašė: „Ne kartą matėme, kaip jis, iš pat ryto praleidęs tris ar keturias valandas medžiodamas, tą pačią dieną pakaitiniais arkliais įveikęs dvylika ar penkiolika mylių, ramiausiai Sorbonoje gindavo kokį nors teiginį arba pamokslaudavo Paryžiuje, tarsi būtų ką tik išėjęs iš savo kabineto.“ Šanvalonas, sutikęs jį gatvėje, paklausė: „Kur eini, abate? Ką šiandien veiki?“ – „Rytą, – atsakė jis, – pamokslausiu tarsi angelas, o vakare medžiosiu tarsi velnias.“

Savo „Memuaruose“ abatas de Marolis cituoja Ransė: „Šis abatas, – sakė jis, – kurio toks geras būdas ir toks šviesus protas, būtų pradžiuginęs savo dėdę, poną Tūro arkivyskupą, jeigu karalius būtų norėjęs jį paskirti arkivyskupo padėjėju, – ir dėl naudos diecezijai, ir dėl šeimos garbės.“ Marolis tęsia: „Arkivyskupas iš pradžių pamanė, kad mano žodžiai tėra grynos mandagybės, bet paskui padėkojo supratęs, kad man labai rūpėjo tos didelės viltys, kurias aš siejau su abato de Ransė gabumais.“ Čia minimo abato de Marolio motina važiuodavo į mišias karietaite, traukiama keturių baltų, Vengrijoje iš turkų paimtų arklių. Ji nusivesdavo savo sūnų prie šaltinio, tryškusio gluosnyne. Marolis būtų vertas prisiminti, jeigu jis būtų sukūręs šias eiles, bet nežinia, ar tai yra Marolio, „Pastabų apie „Įpykusį Rolandą“ autoriaus, posmas:

Kaip malonu regėti du balandėlius,

Suglaudusius snapelius, judinančius sparnelius,

Vienas kitą vis saldžiai bučiuojančius,

Paskui, pasidžiaugus savo naiviu grakštumu,

Užmingančius šalia čiurlenančio šaltinio,

Kurio švelni tėkmė, regis, kalba apie meilę!

Kariniai pomėgiai skatino Ransė fechtuotis. Kai jam pavykdavo iš ginklininko rankų išmušti rapyrą, niekas neprilygdavo jo džiaugsmui.

To, kuris turėjo vėliau apsivilkti vienuolišką rūbą, spalvingą kostiumą sudarė violetinė brangaus audinio striukė; jis nešiojo ilgus, garbanotus plaukus, du smaragdai puošė jo rankogalius, brangus deimantas – ranką. Būdamas kaime arba medžiodamas savo išvaizda niekuo neprimindavo kunigo. Žervezas tęsia: „Prie šono jis segėjo špagą, prie balnakrėslio – du pistoletus, dėvėjo rusvos spalvos drabužius, ryšėjo juodos taftos kaklaraištį su auksiniais išsiuvinėjimais. Jeigu rimčiausiose draugijose, kuriose lankydavosi, jis apsivilkdavo juodo aksomo striukę su auksinėmis sagomis, tai manydavo labai pasistengęs ir tinkamai apsirengęs. Jis retai laikydavo mišias.“

Yra išlikę keli Ransė parašyti puslapiai, pavadinti „Pavojų, kurie manęs tykojo gyvenime ir nuo kurių mane apsaugojo tiktai Dievo gerumas, aprašas“. „Memento“ autorius rašo: „Būdamas ketverių metų susirgau vandenlige, bet pasveikau, nors niekas tuo netikėjo. Keturiolikos metų – pasigavau raupus. Kartą kieme išjodinėjamą arklį keletą sykių pavariau ir sustabdžiau prie arklidės durų; galiausiai arklys pasileido šuoliais ir skriste praskriejo pro abejas arklidės duris; tikras stebuklas, kad po šio nutikimo aš likau gyvas.“

Toliau aprašomi penki ar šeši nelaimingi atsitikimai su arkliais; jie daro garbę Ransė drąsai ir nuovokumui. Aš esu matęs jaunojo Bonaparto juodraščius: jis ėjo šlovės keliu, kaip Ransė – dangaus keliu.

Šie lemtingi Ransė ištikę pavojai padarė įspūdį imliam, į rimtus apmąstymus linkusiam protui. Susirišęs su moterimi, kuri jau buvo peržengusi ankstyvąją jaunystę, Ransė turėjo suvokti, kad toji keliauninkė buvo anksčiau už jį nuėjusi pirmąją kelio atkarpą.

Kartą hercogas de Monbazonas vadovavo scholastiniam ginčui, kuriame abatas de Ransė buvo smarkiai puolamas. Rėkavimų nuvargintas senasis hercogas pakilo sukdamas lazda, tarsi norėdamas išskirti šunis, išėjo į salės vidurį ir lotyniškai pasakė Ransė: „Contra verbosos, verbis ne dimices ultra.“[9] Monbazonas buvo gimęs 1558 metais, valdant Henrikui II, mirė 1644 metais, sulaukęs aštuoniasdešimt šešerių. Jis matė lygos ir frondos laikus. Ar jis važiavo toje pačioje karietoje, kurioje buvo nužudytas Henrikas IV? Hercogas de Monbazonas, tos sugedusios epochos kūdikis, nuo žmonos neslėpdavo savo, aštuoniasdešimtmečio, išdykavimų. Įsimylėjo liutnininkę, susiginčijo su muzikante ir norėjo išmesti ją pro langą. Jam pristigo jėgų atkeršyti: jis krito ant lovos kartu su lengvabūde našta, per sunkia jo glėbiui ir sąžinei.

Štai tokioje mokykloje jis auklėjo savo šešiolikmetę žmoną, vyresniąją Vertiu grafo Klodo Bretaniečio ir Katrinos Fukė de Lavaren dukterį. Savojoje Šantosė pilyje grafas de Vertiu buvo įsakęs nužudyti žmonos meilužį Sen Žermeną La Trošą. Prieš ištekėdama būsimoji hercogienė de Monbazon buvo vienuolė. Hercogas ją vadino savo „vienuole“. Karalienei motinai jis rašė, kad gerai supranta, koks nedėkingas jo amžius, bet jos didenybės pavyzdys turėtų įkvėpti jo žmonai pagarbą pareigai.

Už dešimties mylių nuo Paryžiaus jis buvo pastatydinęs pilį su daugybe bokštelių ir papuoštą karnizais. Jis rodydavo šį šedevrą smalsuoliams ir pridurdavo, suduodamas sau per kaktą: „Aš pats visa tai sugalvojau.“ Kol jisai su iš Bastilijos paleistu Basompjeru kalbėdavosi apie praeitį, hercogienė de Monbazon domėjosi dabartimi. Ji sakydavo, kad trisdešimties metų jau esi niekam nebetinkama, ir norėjo, kad ją įmestų į upę, kai bus sulaukusi tokio amžiaus.

Paryžiaus valdytojas Erkiulis de Roanas jau buvo našlys, kai vedė grafo de Vertiu dukterį. Iš pirmosios santuokos jis susilaukė kelių vaikų, tarp jų – hercogienės de Ševrez; tokiu būdu ponia hercogienė de Monbazon tapo hercogienės de Ševrez pamote, nors buvo gerokai jaunesnė už savo podukrą.

Talemanas de Rėo tvirtina, kad ponia de Monbazon buvo viena gražiausių to meto moterų, turėdama trisdešimt penkerius metus, „ji puotoje užtemdydavo visas kitas“. Hercogas de Monbazonas ir Le Butijė tėvas buvo artimi draugai. Mes ką tik matėme, kaip senasis hercogas atėjo į pagalbą draugo sūnui per scholastinį ginčą.

Hercogo namuose mielai priimamas Ransė užaugo jaunosios hercogienės akyse; jų bendravimas peraugo į artimą ryšį. Hercogas mirė 1644 metais, jo žmonai tuo metu buvo trisdešimt dveji, bet ji neatrodė turinti daugiau kaip dvidešimt. Ponios de Monbazon ir Ransė ryšys truko kurį laiką, jį sutrikdė tiktai 1657 metais įvykęs nelaimingas atsitikimas. Hercogienei važiuojant per tiltą, šis įlūžo, hercogienė vos nenuskendo. Pasklidus žiniai apie jos mirtį, buvo sukurta tokia epitafija:

Čia ilsisi Olimpija, anot kalbų;

Jeigu tai netiesa, nors pageidautina,

Jai epitafija vis vien jau parašyta,

Nežinia, kas miręs, o kas gyvas.

Mari de Monbazon buvo garsi. Jos vardas aptinkamas visuose to meto paskviliuose. Kunigaikščio de Kondė mylimoji, nepastovi de Ransė bičiulė dažnai sėkmingai konkuruodavo su ponia de Longvil. Hercogas de Boforas buvo ponios de Monbazon gerbėjas. Jam nebuvo galima patikėti jokios svarbios paslapties dėl hercogienės, kuri nieko nenutylėdavo. Ponios de Longvil ji turėjo atsiprašyti dėl dviejų laiškelių, ponios de Fukrol parašytų grafui de Molevrijė, ir iškritusių jam iš kišenės. Ponia de Monbazon juos rado, pamanė, kad ponia de Longvil juos parašė Kolinji, ir labai pašaipiai pakomentavo tuos laiškelius. Visa tai buvo pranešta poniai de Longvil, kuri įsiuto. Dvaras pasidalijo. „Svarbieji“ palaikė ponios de Monbazon pusę, o karalienė – hercogo d’Angjeno, kuris ką tik nugalėjo Rokrua mūšyje, sesers ponios de Longvil pusę. „Svarbiųjų“ grupuotę sudarė „keturi ar penki melancholikai, visada paskendę tuščiose mintyse“ (Recas). Ponia de Korniuel juos praminė „svarbiaisiais“, nes jie savo kalbas užbaigdavo tokiais žodžiais: „Aš išeinu, turiu svarbų reikalą.“ Nebent tik halių didvyris hercogas de Boforas „svarbiesiems“ suteikdavo šiokį tokį svorį. „Jis užmušė hercogą de Nemūrą, viešai apverkė vyrus, o moteris – paslapčia“, – pasakė Benseradas.

Kardinolas Mazarinis šias moterų peštynes pavertė valstybės reikalu. Ponia de Longvil reikalavo satisfakcijos, Kondė rėmė savo seserį; ponia de Monbazon atmetė bet kokį atsiprašymą, o hercogas de Boforas ją palaikė.

Panelė de Skiuderi pasakojo: „Man būnant Vensene, atvyko ponia de Monbazon su ponu de Boforu; jis jai aprodė visus šio būsto nepatogumus, gėdingai džiaugdamasis kunigaikščio nelaime, į kurį jis negalėtų pažvelgti nedrebėdamas, jeigu kunigaikštis būtų laisvėje.“

Panelė de Skiuderi puikiai prisiminė, kad ji buvo parašiusi šmaikštų ketureilį apie didžiojo Kondė įkalinimą. Hercogas de Boforas drąsiai žvelgdavo visiems į akis, jis netgi įžeidė Kondė, ir pavainikės šakos neteisėti palikuonys išsaugojo pranašumą prieš teisėtus jaunesniosios šakos vaikus.

Po daugybės pastangų sutaikinti ponią de Longvil ir ponią de Monbazon, atsiklausus Onos Austrės ir Mazarinio nuomonės, nutarta, kad ponia de Monbazon turės atsiprašyti ponios de Longvil. Atsiprašymas buvo surašytas laiškelyje, pritvirtintame prie ponios de Monbazon vėduoklės. Išsipusčiusi ponia de Monbazon įėjo į kunigaikštienės kambarį ir perskaitė prie vėduoklės prisegtą raštelį:

„Ponia, aš jums pareiškiu, kad esu visiškai nekalta dėl klastos, kuria norėta mane apkaltinti; nė vienas garbingas žmogus negalėtų taip manęs apšmeižti. Jeigu aš būčiau padariusi šį nusikaltimą, būčiau priėmusi tokią bausmę, kokią karalienė man būtų paskyrusi; aš būčiau visam laikui pasitraukusi iš aukštuomenės ir jūsų atsiprašiusi. Meldžiu patikėti, kad visada jums rodysiu deramą pagarbą ir vertinsiu ponios de Longvil dorybes ir nuopelnus.“

Kunigaikštienė atsakė: „Ponia, aš mielai tikiu jūsų pasakytais žodžiais, kad neprisidėjote prie visiems žinomos klastos; aš labai gerbiu karalienės man duotą įsakymą.“

„Ponia de Monbazon perskaitė raštelį, – sakė ponia de Montvil, – be galo išdidžia ir pasipūtusia išraiška, tarsi norėdama pareikšti: „Man nusispjaut į savo žodžius.“

Kartą abi damos susitiko Tiuilri gale esančiame Renaro sode; ponia de Longvil pareiškė, kad ji tikrai nedalyvaus vaišėse, jeigu jos priešininkė pasiliks. Ponia de Monbazon atsisakė išeiti ir kitą dieną gavo karaliaus įsakymą išvykti į kurį nors savo užmiesčio dvarą. Šito vaido pasekmė – įvykusi pono de Gizo ir pono de Kolinji dvikova.

Pagaliau Monbazon

Pakeitė namus,

Norėdama tokia kaina

Būti arčiau Paryžiaus,

Bet pinigai, kuriuos ji gavo,

Mums kelia pyktį.

Pagal dainelės „Atsibuskite, miegančioji gražuole“ melodiją sukurtuose posmuose vardijami ponios de Monbazon meilužiai: Lafejadas, Barbezjė, La Mejerė, Vasenaras ir grafas d’Evrė. Morepa rinkinyje atrasime daugybę kitų begėdysčių. Tokios buvo anuometinės Prancūzijos pramogos.

Ponios de Monbazon įžūlumas prilygo jos lengvabūdiškam gyvenimui. Kardinolas de Recas, kuris vienodai skelbė moralines ištarmes ir nešvankias sentencijas, rašydavo savo „Memuarus“ tuo metu, kai visi galvodavo, kad jis atgailauja dėl savo nuodėmių. Apie ponią de Monbazon jis rašė, „kad niekada nebuvo sutikęs žmogaus, kuris ištvirkaudamas būtų parodęs tiek mažai pagarbos dorybei“. Amžininkų nuomone, ji panaši į antikinę skulptūrą, nors ir aukšto ūgio, galbūt – į Frinės skulptūrą; bet kitaip negu Tespijų Frinė, prancūziškoji Frinė nebūtų pasiūliusi atstatyti Tėbus už savo pinigus, nors jai ir būtų buvę leista įrašyti savo vardą šalia Aleksandro. Juk dainelėse dainuojama, kad ponia de Monbazon labiausiai už viską mėgo pinigus; šykštumas atšaldydavo jos geismus, bet jų neužgniauždavo. Ruvilis ir Biujonas su ja derėjosi dėl „penkių šimtų ekiu“. Biujono vardas labai dažnas to meto dainų rinkiniuose: būdamas finansų superintendentas, jis sulygino sū ir livrą. Viename apgailėtiname ketureilyje šitaip žaidžiama žodžiais:

Mirtis pasiėmė du vyrus stiprius,

Vienas buvo pasigėręs, kitas – girtas,

Ir todėl mirusiųjų karalystėje

Pasigėrusį praleido vietoj girto.

D’Okenkūras, privertęs sukilti Perono miestą, poniai de Monbazon rašė: „Peronas priklauso gražiausiajai iš gražiausiųjų.“ Jis sakė: „Aš nebežinau, ką daryti, kad laimėčiau ponią de Monbazon: gal man ją primušti?“ Prikalbinęs kambarinę pasislėpė po hercogienės lova. Jam pasisekė geriau negu Šastelarui, bebaimiui, bet pagedusiam nesantuokiniam Bajaro sūnui. Škotijoje Šastelarui nukirto galvą už tai, kad slėpėsi po Marijos Stiuart lova. Jis buvo sukūręs romansą apie savo mylimą karalienę:

Apleisti tyrlaukiai

Ir kalnai paslaptingi,

Jie vieninteliai girdi

Mano graudžius skundus.

Senajam hercogui de Monbazonui atėjus į žmonos, jaunosios hercogienės, kambarį, šuniukai pradėjo loti ir aptiko d’Okenkūrą; jis lengvai išsisuko nuo aštuoniasdešimtmečio. Hercogas buvo skaitęs, kad šventasis Paulius – tai „rinktinis laivas“, ir manė, kad šventasis keliaudavo dideliu laivu, pavadintu „Rinktinis“; o karalienei jis sakydavo: „Ponia, leiskite eiti, žmona manęs laukia. Kai tik ji išgirsta arklį, tuoj supranta, kad tai aš.“

Kardinolas de Recas, atpasakojęs savo pokalbį su ponia de Monbazon apie hercogo de Boforo nepajėgumą, pabrėžia: „Aš buvau įpratęs prie jos šnekų, bet ne prie jos meilumų. Ji buvo labai graži, aš pasiūliau pereiti į jos kambarį, o man pasiūlė pirmiau nukakti į Peroną. Šitaip baigėsi mūsų meilė.“

Būtų neteisinga šį paveikslą nepapildyti draugiškesnės rankos nutapytu eskizu: teptuką laikė vienas vienuolis.

„Vos tik pasirodžiusi dvare jaunoji hercogienė de Monbazon savo grožiu užtemdė visas tas, kurios laikė save gražuolėmis. Kol vyras buvo gyvas, jos elgesys ir dorybės nekėlė jokių įtarimų; atsikračiusi santuokos jungo, ponia pasijuto kiek laisviau. Tuo metu Monbazonų rūmuose jau lankydavosi devyniolikos ar dvidešimties metų sulaukęs abatas de Ransė. Jis turėjo laimę patikti hercogienei; iš visų vyrų, kurie lankėsi jos namuose, ji jam rodė išskirtinį dėmesį.

Ponui de Ransė mirus, jo dvidešimt šešerių metų sūnus abatas tapo giminės galva ir entuziastingai ėmėsi naujų pareigų. Aukštuomenėje rodėsi dar prašmatniau negu iki šiol: plačiai gyveno, laikė puikiausią ekipažą, aštuonis gražiausius ir geriausiai prižiūrimus važiuojamuosius arklius, dailiausias livrėjas, svečius priimdavo atitinkamai. Pradėjo dar dažniau lankytis pas ponią de Monbazon, nuolat leisdavo naktis prie kortų stalo arba kartu su ja. Padėdavo jai tvarkyti reikalus, jaunai našlei pagalba praversdavo. Jų artimas bendravimas sukėlė daug pavydo, visi galvojo ir kalbėjo, ką tik norėjo, taip pat – ir nebūtus dalykus.

Iš visų tų, kurie sukosi apie ponią de Monbazon, abatui de Ransė ji parodė daugiausia draugiškumo. Ir jis buvo patikimas ir naudingas draugas. Daug kartų jai padarė didelių paslaugų, dėkinga dama privalėjo išskirti jį iš visų kitų. Tačiau jie visada išlaikydavo deramą atstumą, netgi vengdavo važiuoti vienoje karietoje. Per daugiau nei dešimtį metų, kol truko jų bendrystė, juos tiktai kartą matė drauge, juos nuolat supo kiti žmonės, todėl niekas nieko ir negalėjo įtarti. Ko gero, galima manyti, kad tai buvo daugiau protų negu kūnų draugystė.

Švedijos karalienė Kristina į Paryžių atsiuntė savo ambasadorių grafą Totą, kuris paprašė pono Menažo supažindinti jį su svarbiausiais dvariškiais ir galiausiai pasiteiravo, ar šis, naudodamasis savo ryšiais, nesuvestų su ponia de Monbazon, apie kurią buvo girdėjęs daug gero. Ponas Menažas, kaip sąmojingas vyras, turėjęs galimybę bendrauti su šia ponia, nuėjo pas ją ir pasakė, kad Švedijos ambasadorius, pamatęs gražiausias Paryžiaus moteris, galvojo, jog nieko nepamatė, nes neturėjo garbės išvysti gražiausios pasaulio būtybės, ir prašąs leidimo pas ją apsilankyti. „Tegul jis ateina poryt, – atsakė hercogienė, – ir tenepritrūksta drąsos, mat aš būsiu apsiginklavusi.“

Toks yra Dom Žervezo pasakojimas. Ponia de Monbazon neatėjo į pasimatymą. Ji jau sirgo liga, nuo kurios ir mirė, ir apsiginklavo tik prieš mirtį.

Nepaisant dailininko pagražinimų, į akis krenta svarbiausia ponios de Monbazon yda ir tas labas, kurį sugebėdavo gauti iš savo „patikimo ir naudingo“ draugo.

Laimė, mažiau kilmingos moterys savo nesavanaudiškumu išpirkdavo gobšumą tų, kurios turėjo privilegiją sėdėti karaliaus akivaizdoje.

Henriko III mylimoji Renė de Rijė, kitaip vadinama „gražiąja Šatonef“, buvo ištekėjusi du kartus: pirmiausia – už Antinočio, kurį pati nudūrė už neištikimybę, paskui – už Altovičio de Kastelano, kurį nužudė didysis Prancūzijos prioras; prieš išleisdamas kvapą, Altovitis dar spėjo stiletu persmeigti didžiajam priorui pilvą. Už tokias aristokratų žmogžudystes niekada nieko nenubaudė, anais laikais jos buvo itin paplitusios; už tokius nusikaltimus bausdavo tiktai prasčiokus.

Provanse gražioji Šatonef pagimdė dukterį, kurios krikštatėviais tapo Marselio miesto valdytojai. Paskui Renė de Rijė dingo. Jos duktė Marselė de Kastelan tarsi kokia žuvėdra buvo palikta krantinėje šalia Dievo Motinos Globėjos bažnyčios. Būtent Marselyje ją sutiko Randuotojo sūnus – hercogas de Gizas. Nebuvo gražuolis, ne taip, kaip Orleane žuvęs jo senelis arba Blua nužudytas tėvas, bet jis buvo drąsus; jis buvo iš Gizų giminės, o Henrikui IV padėjo užgrobti Marselį.

Marselė de Kastelan jam patiko, ir ji pati pamilo; pro šviesią odą prasimušantis blyškumas darė ją kiek panašią į kankinę. Merginos gymis – švelnios rožės ir balčiausios lelijos. Iš motinos ji paveldėjo pailgas mėlynas akis. Deportas, tas savo epochos Tibulas, „Meilės sonetuose Dianai“ buvo apdainavęs Renė plaukus. Deportas kūrė eiles už Henriką III, kuris neturėjo Karolio IX talento:

Nerūpestingai pasklidusios gražios šviesios garbanos,

Jūs labiau negu rankas supančiojote mano širdį.

Marselė grakščiai šoko ir žaviai dainavo, bet augusi be tėvų gyveno labai savarankiškai. Pastebėjusi, kad hercogui de Gizui pradėjo nusibosti, ji pasitraukė, užuot skundusis. Tai pareikalavo dvasios pastangų, ji susirgo ir būdama neturtinga privalėjo parduoti visus savo papuošalus. Paniekinamai atstūmė pinigus, kuriuos jai buvo atsiuntęs kunigaikštis de Lorenas: „Man liko gyventi tik kelios dienos, – pasakė ji, – užtenka to trupučio, kurį turiu. Aš nė iš vieno nieko nepriimu, dar mažiau – iš pono de Gizo negu iš ko kito.“ Bretanėje merginos nusiskandina jūros pakrantėse, dumbliais prisirišusios prie uolų.

Marselės skaičiavimai buvo tikslūs: ji nepaliko jokių lėšų, savo menkus pinigėlius paskirstė kiekvienai likusiai dienai; gyvybė ir pinigai išseko tuo pat metu. Ją palaidojo krikštatėviu tapęs miestas.

Praėjus trisdešimčiai metų, ardant vienos koplyčios grindis, buvo pastebėta, kad Marselė karste gulėjo nepakitusi; atrodo, tarsi kilnūs jausmai būtų sulaikę materijos irimą, kaip dangus išsaugo kūnus tų, kuriuos sau pasiskyrė.

Kai hercogas de Gizas išvyko į karaliaus dvarą, ne vieną talentą turėjusi Marselė sukūrė kelių posmų eiles ir melodiją; jas išgirdo Graikijos jūros pakrantė, iš kurios mus pasiekia daugybė kvapsnių.

Jis iškeliauja, žiaurusis nugalėtojas,

Jis iškeliauja, kupinas šlovės;

Jis iškeliauja, paniekinęs mano širdį,

Savo gražiausią pergalę.

Ir nepaisant jo atšiaurumo,

Aš negaliu jo pamiršti.

Aš tikiu, kad jis suras

Naują mylimąją.

Poetiški ir ilgesingi žodžiai, pamirštos svajonės aidas, sielvartingas sapnas.

Buvo galima lengvai numanyti, kad ponia de Monbazon susiras naują meilužį, kurio turtų pasigvieš gražios ir neištikimos jos rankos.

Ponia de Monbazon buvo Ransė aistros objektas tol, kol jo jaunystės horizonte nesušmėžavo ašutinė. „Man svarstant apie tuos nusikalstamus dalykus, – sakė vienas atsiskyrėlis, – nuo mano liežuvio, ištariančio daugybę neteisingų žodžių, palei upelius skraidančios bitelės surenka saldžiausią medų.“

Iš to, kas plačiai žinoma apie Ransė, negali nestebinti jo pirmojo gyvenimo tarpsnio paveikslas; neįmanoma suabejoti atskleistais faktais, kadangi juos perdavė pats trapistų prioras, Ransė draugas Le Nenas:

„Dvaro pasilinksminimams, tuštiems, net nusikalstamiems mokslams paaukota jaunystė; pasirinktas dvasininko kelias, bet ne iš pašaukimo, tiktai dėl ambicijos, kuri jį karštligiškai ir aklai stūmė į aukščiausius Bažnyčios rangus. Šis pasaulio meilėje paskendęs žmogus buvo įšventintas kunigu, ir tas, kuriam nerūpėjo dangaus keliai, tapo Sorbonos daktaru. Toks buvo pono Le Butijė gyvenimas iki trisdešimties metų – nesibaigiančios puotos, draugų kompanijos, kortos, pasivažinėjimai arba medžioklės pramogos.“

Po dviejų šimtų metų kardinolas de Bosė pasakė tą patį.

Didžiausias giminės garbėtroška Tūro arkivyskupas, neįstengęs pasiekti, kad jo sūnėnas Ransė taptų koadjutoriumi, 1645 metais jį, kaip Tūro archidiakoną, paskyrė bažnytinio susirinkimo deputatu; tuo pat metu arkivyskupas atsistatydino iš pirmojo kapeliono pareigų Orleano kunigaikščio dvare ir išgavo Gastono pažadą, kad Le Butijė šitas pareigas gaus. Bažnytinis susirinkimas truko dvejus metus. Ransė dalyvavo tiktai pirmaisiais metais; jis sustiprino ryšius, kurie jį siejo su kardinolu de Recu, gebančiu kaip niekur nieko įkyrėti net patiems nuolaidžiausiems; Ransė užtarė savo bičiulį. Mazarinis sakė: „Jeigu tikėtume abatu de Ransė, kardinolą de Recą reikėtų sutikti su kryžiumi ir vėliava.“ Būdamas susirinkimo deputatas Ransė įtvirtino savo pozicijas, parėmęs Ruano arkivyskupą Fransua de Arlė, vėliau tapusį Paryžiaus arkivyskupu. Susirinkimas pavedė abatui Le Butijė kartu su Vanso ir Monpeljė vyskupais prižiūrėti graikišką Euzebijaus raštų leidimą, arba, anot kitų autorių, Sozomeno ir Sokrato Scholastiko darbų leidimą. Visi jį sveikino gavus pirmojo kapeliono vietą Orleano kunigaikščio dvare; jis pasirašė formuliarą[10], mat nuosekliai laikėsi Bosiuė mokymo ir taip išsiskyrė savo elgesiu. Būdamas deputatas liko ištikimas karaliaus dvarui. Neretai kildavo ginčų. Ransė pasipriešino kai kuriems pasiūlymams ir atrodė iš tiesų gerai išmanantis reikalus. Vis dėlto būta tokių, kuriems jis nepatiko. Jam pasiūlė pasitraukti; draugai manė, kad vyro gyvybei gresia pavojus. Tai buvo netiesa, Mazarinis nieko nežudydavo. Abatas Le Butijė nuvyko į Blua padėkoti Gastonui, paskui vėl apsigyveno Verece; ten jis toliau linksmai leido dienas. Netrukus nutiko įvykis, kuris pakeitė jo gyvenimą.

Šiandien visi pamiršti, nebežinomi dalykai masina savotiška tyla: jie mus panardina į praeitį. Ką jūs atrasite, kai pajudinsite šiuos dulkėmis virtusius atsiminimus, nebent dar vieną žmogaus menkumo įrodymą? Prieš patekant aušrai, kapinių šmėklos skuba užbaigti savo žaidimus.

ANTROJI KNYGA

1685 metais Kelne, Pjero Marto spaustuvėje buvo išleistas dviejų šimtų trisdešimties puslapių traktatas; jis turi du pavadinimus: „Tikrosios trapistų abato atsivertimo priežastys ir kai kurie jo gyvenimo ir raštų apmąstymai“ arba „Timokrato ir Filandro pokalbiai apie knygą pavadinimu „Šventosios vienuoliško gyvenimo pareigos“. Vėliau aš dar grįšiu prie antrojo pavadinimo. Čia pateikiama citata yra tik viena iš daugelio. Mes skaitome:

„Aš jau sakiau, kad trapistų abatas buvo galantiškas vyras ir užmezgė daug meilės ryšių. Paskutinis visiems žinomas ryšys siejo su hercogiene, pagarsėjusia savo grožiu, kuri, laimingai išvengusi mirties persikeldama per upę, mirė po kelių mėnesių. Kai ją ištiko staigi mirtis, abatas buvo kaime, į kurį kartais nuvykdavo. Apie jo aistrą žinoję tarnai pasistengė nuslėpti tą liūdną įvykį, apie kurį pats sužinojo tik sugrįžęs. Nėra nieko tikra iš to, kas pasakojama apie ponią de Monbazon, – sako memorialistas, – bet visi tie dalykai atvėrė kelią prasimanymams. Aš atvirai paklausiau poną trapistų abatą, žinoma, ne apie meilę, ir tikrai ne apie laimę, bet apie patį faktą, ir aš štai ką sužinojau.“

Ir ką gi jis sužinojo? Jo žodžiai būtų neatšaukiami, jeigu atsakymas būtų galutinis. Tačiau hercogas de Sen Simonas, užuot ką nors paaiškinęs, ima pasakoti apie Ransė ryšius su frondos veikėjais. Beje, jis, kaip ir Dom Žervezas, tvirtina, kad Mari de Bretan mirė nuo tymų, kad Ransė nė valandėlės nepasitraukdamas budėjo šalia mylimosios ir matė, kaip ji priėmė paskutinius sakramentus. „Po visko abatas Le Butijė, – priduria jis, – išvyko į savo Vereco valdas, ir tai buvo jo atsiskyrimo nuo pasaulio pradžia.“ Tokia šio epizodo pabaiga rodo, kad Sen Simonas labai klydo. Regis, Ransė gerbėjai amžininkai davė žodį visai neminėti jo jaunystės; jie nesuprato, kad šitaip mažina savo herojaus šlovę, nes menkina jo pasiaukojimą. Juolab jie pakankamai prasitaria, kad būtų galima numanyti tai, ką nutyli. Jie tai skelbia, kad kažkoks vienuolis po įvykių, panašių į tuos, kurie sudrumstė Ransė dvasią, pasitraukė pas trapistus, tai sako, kad Ransė nuolat apgailėdavo savo silpnybes. „Jokių pasaulio pagundų nevengęs abatas de Ransė, – sako kardinolas de Bosė, – gyveno tokį gyvenimą, kuris menkai suderinamas su jo šventu luomu ir kuris kiek aptemdė jo pasiektą pergalę prieš stiprų varžovą – save patį… Apsivilkęs vienuolio ašutinę, abatas de Ransė atgailavo už jaunystės paklydimus.“ Mopū, vienas iš trijų trapistų abato amžininkų, parašiusių jo gyvenimo istoriją, Laroko pasakojimą kritikuoja, bet nepaneigia. Vienintelis naujas dalykas, apie kurį užsimena Mopū, yra Ransė paraginimas mirštančiajai, kad ponia de Monbazon pavestų vienam iš savo dvariškių atsiprašyti pono de Brijeno, su kuriuo ji buvo susipykusi.

Mopū sukūrė tyčia prieš Laroką nukreiptą veikalą. Sužinojęs apie Nonankūro klebono ketinimus, Ransė nedelsdamas parašė: „Pone, jūsų drąsa sukels kritiką, paskatins prieštaravimus, ant mano galvos užtrauks nesuskaičiuojamą daugybę priešų. Dievas žino, kaip aš jus gerbiu ir vertinu, tačiau maldauju atsisakyti to darbo, jeigu dar įmanoma. Aš visuomet buvau įsitikinęs, kad tokiu atveju nėra nieko geriau kaip tylėti, todėl visuomet priešinausi, kad antrojo „Paaiškinimų“ leidimo pratarmėje būtų skelbiamos mano tegu ir nuosaikiausios pastabos. Brangusis pone, tuo ir baigiu šį laiškelį, kuo nuolankiausiai jus prašydamas atkreipti dėmesį į mano pageidavimą“ (1686 metų kovo 17 diena).

Toks skubus Ransė kreipimasis į Mopū išduoda vis dar gyvus jo prisiminimus. Tėvas Bujuras, kurį abatas de Lašambras vadino „mūzų modeliuotoju“, savo ketvirtojo dialogo 528 ir 529 puslapiuose taip pat kritikuoja veikalą „Tikrosios trapistų abato atsivertimo priežastys“, tačiau tai tėra priekaištai be įrodymų. Ponia de Sevinjė apie garbųjį kritiką sakė: „Sąmojis iš jo trykšte trykšta.“

Antrasis Ransė biografas Marsoljė išlieka santūrus, bet trečiasis, Le Nenas, išsamiausias, patikimiausias Ransė biografas yra girdėjęs apie Laroką. Trapistų prioro padėjėjas Pjeras Le Nenas mirė sulaukęs septyniasdešimt trejų, jis buvo jaunesnysis didžiojo Tijemono brolis. Veikalo apie trapistų vienuolijos reformatoriaus gyvenimą III knygos IX skyriuje Ransė draugas ir patikėtinis rašo:

„Be minėtųjų paskvilių, pasirodė dar vienas, parašytas hugenoto, šiuo pavadinimu „Trapistų abato atsivertimo priežastys“. Bet „Kasdieninių homilijų“ apie Dievo įsakymus autorius jį griežtai sukritikuoja III tomo 378 puslapyje tokiais žodžiais: „Aš žinau, jog vienas eretikų kunigas padarė viską, ką galėjo, kad apjuodintų šventąjį abatą, bet aš taip pat gerai žinau, kad visa Prancūzija ir aplinkinės šalys tą apgailėtiną knygą laiko šmeižikišku paskviliu, o jo autorių – apgaviku, kuris visas melagystes paremia neįsivaizduojamais akiplėšiškais argumentais; tarsi norint sugriauti akivaizdžiausias ir tvirčiausias dorybes tereikėtų įžūliai pareikšti: jas gimdo ne kas kita, kaip jas praktikuojančiojo puikybė.“ Taigi Le Nenas išsisuka nuo atsakymo. „Kasdieninių homilijų“ autoriaus paaiškinimai savaime suprantami, bet jie nepaneigia nė vieno teiginio.

Vienintelį protestanto pateiktą faktą užgriuvo katalikų prakeiksmų lavina. Pyktį padėjus į šalį, galima neigti apie Ransė jaunystę paskleistus netikslumus, bet neįmanoma paneigti tų ryšių, kuriuos patvirtina viso amžiaus istorija. Be abejo, baimintasi, kad atskleidus Ransė nuodėmes susvyruos jo nepaneigiamos dorybės. Tačiau ar vėlesnė šventojo Jeronimo ir šventojo Augustino stiprybė nekyla iš jų jaunystės silpnybių? Nuoširdus prisipažinimas būtų visiems laikams apsaugojęs Ransė nuo šmeižtų. Tiesa, jo tiesiogiai nekaltino už konkretų paklydimą, nes taip galima būtų apkaltinti ir visą pasaulį, bet priekaištavo dėl viso žmogaus gyvenimo, kad įsiskverbtų į tai, ką jis nutylėjo. Vis dėlto reikia pasakyti, kad Ransė tylėjimas kelia nerimą, įžvalgiausiuose protuose žadina abejonę. Tokia ilga nepertraukiama tyla iškyla kaip neperžengiama kliūtis. Nejaugi žmogus negalėjo kaip nors apsiginti? Juk atkaklus tylėjimas galėjo būti palaikytas tiesa! Toks dvasios atkaklumas kelia baimę. Ransė nieko neprasitarė, jis visą savo gyvenimą nusinešė į kapą. Drebėkime prieš tokį žmogų.

Taigi nei tie, kurie atmeta Laroko pasakojimą, nei tie, kurie juo tiki, nepateikia jokių paneigiančių ar patvirtinančių įrodymų. Iš tiesų skeptikai istoriją apie per trumpą karstą laiko neįtikinama: juk buvo visiškai nesunku jį pailginti ir padaryti vietos tai gražiai galvai, kuri taip godžiai gėrė iš gyvenimo taurės[11]! Bet įsivaizduokite, kaip siūlo Sen Simonas, kad galva buvo atskirta darant skrodimą, ir viskas paaiškės. Būtų įmanoma ir tai, kad po ponios de Monbazon mirties Ransė būtų ją pasiėmęs kaip dievintos moters relikviją. Margarita de Valua ir hercogienė de Never įsakė išbalzamuoti savo nukirsdintų meilužių Kokona ir La Molio galvas, ir „jas saugojo kartu su kitais meilės ženklais“ (Henriko III dienoraštis).

Poetai perėmė Laroko versiją, o vienuoliai ją atmetė; jie buvo teisūs, nes tai kėlė įtarumą; jie negalėjo pasiremti tikrais ir neginčijamais dokumentais, kad paneigtų Laroko pasakojimą. Tačiau neturint tvirtų įrodymų, nešališkam skaitytojui leidžiama išanalizuoti visus kitus. Aš jau esu sakęs, kad Marsoljė nemini ponios de Monbazon, – jo nutylėjimas palankus Laroko nuomonei. Kanauninkas Marsoljė apie tai samprotauja tokiais žodžiais: „Ransė sujaudino asmenų, buvusių jam labai artimų, mirtis arba juos ištikusi nemalonė. Jis kalbėjo: pajutau baisią tuštumą savo amžinai neramioje ir besiblaškančioje, amžinai nepatenkintoje širdyje. Mane sukrėtė kelių žmonių mirtis ir abejingumas, parodytas tą baisiąją valandą, kuri turėjo nulemti amžinąjį jų gyvenimą. Nusprendžiau pasitraukti į tokią vietą, kuri mane atskirtų nuo viso pasaulio.“

Trapistų vienuolyno koridoriuose tarp daugelio įrašų matyti vienas, paimtas iš šventojo Augustino: „Retinebant nugae nugarum et vanitates vanitatum antiquae amicae meae.“[12]

Viena iš daugelio Ransė minčių yra tokia: „Mirštantieji gera arba bloga mirtimi dažniau numiršta tiems, kuriuos palieka, negu patys sau“.

Bosiuė, atsiuntęs gedulingus pamokslus apie Anglijos karalienės ir ponios Henrietės mirtį, Ransė parašė: „Aš paliepiau perduoti jums dvi gedulingas prakalbas, kurios, kaip pasaulio menkystės priminimas, vertas užimti savo vietą tarp atsiskyrėlio knygų, šiaip ar taip, atsiskyrėlis gali žvelgti į jas kaip į dvi jaudinančias mirusių moterų galvas.“[13] Ar Bosiuė girdėjo, ką pasakojo apie ponią de Monbazon? Ar darė užuominą į tos moters galvą, perdavęs kitas dvi palaikyti jai kompaniją?

Argi šis stulbinantis pokštas, kurį Bosiuė sau leidžia, neprimena lengvabūdiškos pirmosios ir asketiškos antrosios Ransė gyvenimo pusės?

Sakoma, kad Ransė įpėdiniai trapistų vienuolio celėje galėjo pamatyti ponios de Monbazon galvą, bet atgimusios Trapistų vienuolijos atsiskyrėliai tai neigia; anot išlikusių andainykščių atsiminimų, amžininkai yra matę ne vien mirties paliestą aukos veidą. Pasakojime apie ševaljė de Berteno žygius skaitome tokią pastraipą: „Mes ką tik atvykome į Anė. Stovinčios Dianos de Puatjė statulėlė, be abejo, nėra tokia įdomi kaip ponios de Monbazon galva, kurią abatas de Ransė atsivežė į Trapistų vienuolyną ir kurią išsaugojo įpėdiniai.“

Galų gale poetų užuominos taip pat vertos dėmesio. Mūza nebuvo svetima trapistų tradicijoms: 1681 metais gimusi ponia de Tansen (vadinasi, devyniolika jos metų sutapo su Ransė gyvenimo metais) parašė atsiminimų persmelktus „Grafo de Komenžo memuarus“. Adelaide vadinama ponia de Monbazon vaizduojama kaip paslaptinga atsiskyrėlė, atpažįstama iš to, kaip uoliai rausia sau kapo duobę. Kas pagimdė tokias fantazijas? Tikrai ne audringa vaizduotė ir nesveikos mintys, kurios išdarinėja grimasas dabarties tamsybėse, bet kiti šaltiniai. Komenžo pavardę „paskolino“ vyskupas, su kuriuo Ransė keliavo po Pirėnus. Juk dažnai pasitelkiamos svetimos pavardės, norint nuslėpti tikrus ryšius, o iš atminties neišdildomas vardas išnyra daugybe kitų pavidalų. Žinoma Mopū papasakota istorija apie vieną ir tą pačią moterį įsimylėjusius brolius, kurie kovėsi dvikovoje, o paskui daugelį metų gyveno Trapistų vienuolyne, neatpažinę vienas kito. Dainuojamas Floriano romansas apie Lenvalį ir Arseną; kadaise Kolardo parašė eilėraštį ir pavaizdavo ponios hercogienės de Monbazon mirtį:

Pasimetęs, neramus, aš bėgu į namus,

Galva ir karstas vejasi mane.

Trapistų vienuolyne Ransė buvo užsakęs nutapyti kenčiantį šventąjį Joną Klimaką ir šventojo Sozimo globojamą šventąją Mariją Egiptietę. Abiem paveikslams jis sukūrė įrašus. Atgailaujančiai Marijai buvo skirta dvylikos eilučių epigrama lotynų kalba su šiais žodžiais: „Ecce columba gemente, sponsi jam sanguine lota.“[14] Prie šitų netiesioginių nuorodų reikia pridėti Ransė neviltį, ir skaitytojas galės susidaryti nuomonę. Žmonių parašyti metraščiai susideda iš daugybės pramanų pramaišiui su tikromis istorijomis; kiekvieno gyvenimo, kuriam lemta būti įamžintam, gelmėse glūdi romanas, gimdantis legendą – istorijos miražą.

Iš karto po ponios de Monbazon mirties Ransė sėdo į pašto karietą ir patraukė į Verecą: jis tikėjosi vienatvėje rasti paguodą, kurios jam negalėjo duoti žmonės. Atsiskyrimas tik padidino neviltį: linksmumą pakeitė juoda melancholija, naktys pasidarė nepakeliamos; jis ištisas dienas jodinėdavo po miškus, upių ir ežerų pakrantėmis, vardu šaukdamas tą, kuri nebegalėjo atsakyti.

Kai bandydavo suvokti, kad toji būtybė, kuri švytėjo dvare kaip jokia kita tokio amžiaus moteris, mirė, kad pasibaigė jos kerai, kad amžiams pradingo toji, kuri buvo jį vieną išsirinkusi iš visų kitų, jis stebėdavosi, kaip jo siela neatsiskiria nuo kūno.

Kadangi buvo studijavęs okultinius mokslus, išbandė plačiai naudojamas mirusiųjų iššaukimo priemones. Jo literatūrinėje atmintyje meilė atgaivino Simaitos, šaukiančios neištikimą mylimąjį Venerai skirto paukštelio vardu, auką; Ransė meldėsi nakčiai ir mėnuliui[15]. Jis išgyveno visą laukiančiojo nerimą ir nekantrumą: ponia de Monbazon jį išdavė amžinai; tamsiose ir atkampiose vietose, kuriose mėgsta klaidžioti dvasios, nesušmėžavo joks pavidalas.

Nors Ransė neaplankė Graikijos poetų vizijos, jis patyrė krikščionišką regėjimą. Kartą vaikštinėjo Vereco alėja; jam pasirodė, kad didžiulė ugnis apėmė ūkinius pastatus; jis puolė tenai, jam artėjant ugnis mažėjo; žengus dar kelis žingsnius, gaisras išnyko ir pavirto liepsnojančiu ežeru, liepsnos rijo jo viduryje pusiau panirusį moters kūną. Ransė apėmė siaubas, jis bėgte nubėgo namų link, kelio gale pritrūko jėgų, puolė ant lovos; buvo toks nesavas, kad pirmą akimirką negalėjo ištarti nė žodžio.

Sielos konvulsijos pagaliau nurimo, Ransė liko tik energija, kuri pagimdė ryžtingus sprendimus.

Trapistų prioras Dom Žanas Batistas Laturas buvo parašęs Ransė biografiją; yra likusios kelios rašytinės šio veikalo kopijos, iš kurių buvo cituotos kai kurios ištraukos, tarp jų – ir šioji: „Kol aš klausiau savo širdies paklydimų (čia kalba Ransė), pasileidimu malšinau savo troškulį, o visa tai, ką skaičiau arba girdėjau apie nuodėmę, mane vertė dar labiau nusidėti. Pagaliau atėjo palaiminta diena, kai gailestingasis Tėvas maloniai pažvelgė į mane. Švintant aušrai išvydau pragaro pabaisą, su kuria gyvenau iki šiol; mane surakinęs išgąstis regint šį baisų vaizdą buvo toks išganingas, kad aš negaliu patikėti, jog likau gyvas.“

Ransė padarė atgailą, Tūro vizitiečių vienuolyno motina Luiza jam rekomendavo dvasios vadovą – tėvą Segeną.

Motina Luiza buvo toji pati Luiza Rožė de Lamardeljer, vadinama gražiąja Luizėle, senoji Gastono meilužė. „Luizėlė, – sakė panelė de Monpansjė, kalbėdama apie savo vaikystę, – buvo tamsiaplaukė, dailiai sudėta, malonaus veido ir labai sąmojinga. Poniai de Sen Žorž aš pasakiau: „Jeigu Luizėlė nėra protinga, aš visai nenoriu jos matyti, nors mano tėvelis ją myli.“ Ponia de Sen Žorž man atsakė, kad ji tikrai protinga.“

Ransė pirmiausia ir kreipėsi į motiną Luizą. Visur ir visada, keičiantis žmonių papročiams, iš pasaulio pasitraukusios atgailautojos paspendžia spąstus, kad sugautų kenčiančiuosius, ir atsiranda moterų nusidėjėlių, kurios stengiasi žūtbūt sulaikyti bėglius. Vizitiečių vienuolynas buvo pirmųjų jo gyvenimo pokyčių atrama: motina Luiza gavo daugiau kaip du šimtus Ransė laiškų; būtų įdomu sužinoti, kas rašoma tą Ransė gyvenimo dalį atspindinčiuose laiškuose. Ransė dvasios vadovą tėvą Segeną pakeitė išsilavinęs, nepriekaištingos kilmės tėvas de Mūši.

Ransė iš visur pasiekdavo įvairaus pobūdžio ženklai. „Krikščionių priedermėse“ jis pasakoja tokią žavią istoriją:

„Kartą blogu oru, kai nuo lietaus ir audros reikėjo slėptis po dideliu medžiu, aš pamačiau piemenį, atvirame lauke ganantį savo bandą. Jis man pasakė, kad jam labai smagu ganyti tuos paprastus nekaltus gyvulėlius ir kad jis nenorėtų miręs pakliūti į dangų, jeigu nesitikėtų ten atrasti laukus ir ganomas bandas.“

Vereco dvaro prabanga, kur buvo patirta tiek malonumų, dabar erzino Ransė. Baldai spindėjo auksu ir sidabru, stovėjo prašmatnios lovos. Anot vieno tų laikų klasiko, net pats Suglebimas ten būtų jautęsis labai patogiai. Salonus puošė vertingi paveikslai, sodai kuo dailiausiai suplanuoti. Šito buvo per daug žmogui, kuris į pasaulį dabar žvelgė per ašarų skraistę. Jis ėmėsi viską pertvarkyti. Prabangius valgius pakeitė paprastais, atleido daugumą tarnų, atsisakė medžioklės ir mėgstamo užsiėmimo – piešti. Jis buvo nupiešęs peizažų ir nubraižęs žemėlapių.

Keletas Ransė draugų, kurie tuo pačiu metu persiėmė krikščioniška dvasia, turėdami tokį iškalbingą pavyzdį pasuko į askezę; atrodo, ir pats Ransė vaidino atgailaujantį, kad išmoktų tikros atgailos: įdomu sekti, kaip žmogus kovoja pats su savimi. Jis kartodavo: „Arba Evangelija mane apgauna, arba šitie namai yra prakeiktojo namai.“

Dėl reikalų trumpai grįžęs į Paryžių, jis apsistojo pas oratoriečius. Jam tai buvo nesibaigianti pastanga – atsikratyti ankstesnių ilgai puoselėtų tikslų; vienas didelis atsiskyrėlis šito ėmėsi tiktai gyvenimo pabaigoje; šventasis Jeronimas prakaitu skandindavo savo mintis, plikomis Negyvosios jūros pakrantėmis tampydamas smėlio maišus. Aš ir pats klajojau po tas stepes, slegiamas dvasios naštos. Dvi gundytojos persekiojo Ransė. Jos sakė, kad negali lygintis su gražiąja jo apraudama būtybe, bet jam puoselėja tokius pat karštus jausmus, kaip anie, kuriuos jis buvo įkvėpęs. Ransė apsiginklavo kryžiumi ir pabėgo.

Ransė buvo siūloma pasišvęsti misijoms, keliauti į Indiją, klajoti po Himalajų kalnynus, ir visa tai tiko Ransė genijaus didybei ir liūdesiui, bet jo pašaukimas buvo kitas.

Nelaimių akinamas, įpročių stabdomas Ransė vis dėlto neapleido pareigų. Atėjus jo, kaip kapeliono, tarnybos laikui Orleano kunigaikščio dvare, jis išvyko į Blua. Jau buvo minėjęs kunigaikščiui apie pasitraukimą; motinai Luizai tapus vienuole, Gastonui tai nebuvo naujiena. Tūro vizitiečių vienuolyne užsidariusi buvusi meilužė savo maldomis atakavo Dievo gailestingumą. Buvo sutarta, kad su dvylika ištikimiausių tarnų Gastonas apsigyvens Šamboro pilyje. Ransė buvo pasiūlyta lydėti kunigaikštį.

Le Butijė priklausė Grandmontiečių ordino vienuolynas netoli Šamboro parko. Jame gyveno septyni ar aštuoni vienuoliai. Iš jų celių nepamatysime pastato, kuriame skambėjo nemirtingas Moljero juokas, stogo. Ševaljė d’Arvjė pasakoja: „Karalius sumanė nuvykti į Šamborą ir ten smagiai pamedžioti, o savo dvarui panoro suteikti baleto pramogą; jis pagalvojo, kad būtų įdomu scenoje parodyti turkus, kurie neseniai lankėsi Paryžiuje, visi juos dar gerai prisiminė. Jo didenybė man įsakė kartu su ponais de Moljeru ir de Liuli sukurti teatro pjesę, kurioje būtų galima panaudoti turkų kostiumus ir papročius. Dėl to aš nuvykau į Otejo kaimą, kur ponas de Moljeras turėjo dailų namuką. Būtent čia mes sukūrėme teatro pjesę, vieną iš pono Moljero kūrinių, pavadinimu „Miestelėnas bajoras“.

1670 metų spalio 14 dieną ši pjesė tikrai buvo pirmą kartą suvaidinta Liudvikui XIV.

Atvykus į Šamborą, į parką patenkama per bet kuriuos apleistus vartelius; jie įtaisyti apgriuvusioje ir apžėlusioje sienoje, juosiančioje parką septynių mylių žiedu. Vos įžengę išvystame pilį priešais plytinčios alėjos gale. Žengdami prie pastato matome, kaip pirmiausia išnyra ant pakilumos stūksantis statinys, kuris pamažu žemėja einant arčiau. Grįžęs iš Madrido šiuose Prancūzijos miškuose pasislėpė Valentinos Milanietės proanūkis Pranciškus I; kaip ir jo prosenė, jis sakė: „Visko turiu, nieko nebeturiu.“ Šamboras primena, kokios mintys kamavo šį karalių ir karį kalėjime: moterys, vienatvė, mūšiai.

Karaliui iškeliavus iš Prancūzijos,

Nelaimė sekė iš paskos:

Jis iškeliavo sekmadienį,

O pirmadienį buvo sučiuptas.

Šambore yra tik vieni dvigubi laiptai, kad būtų galima nulipti ir užlipti nesusitinkant; ten viskas padaryta karo ir meilės slėpiniams. Sulig kiekvienu aukštu rūmas vis labiau atsiskleidžia; kylančios pakopos išpuoštos kaneliūromis, kaip katedrų bokšteliuose. Pastatas atrodo nubarstytas fantastiniais piešiniais, kuriais trykšte trykšta skliauto formos; keturkampius arba apvalius židinius puošia marmuriniai fetišai, panašūs į dievukus, kokius matydavau kasinėjant Atėnus. Iš toli rūmas primena arabeską, jis panašus į moterį, kuriai pūstelėjęs vėjas išdraikė šukuoseną; žvelgiant iš arti, ši moteris susilieja su mūro sienomis ir pavirsta bokštais; tada ji – tarsi ant griuvėsių rymanti Klorinda. Atrodo, čia pasidarbavo įnoringas skulptorius; smulkūs ir subtilūs bruožai atsikartoja mirštančios kariūnės šmėkloje. Įžengę į vidų jūs pamatysite lelijomis ir salamandromis išpieštas lubas. Jeigu kada nors Šamboras būtų sugriautas, mes nebeturėtume pirmykščio renesanso stiliaus statinio, nes Venecijoje šis stilius negrynas.

Šamboro apleistumas jam teikė ypatingą grožį: per langus aš mačiau išdžiūvusį gėlyną, nugeltusią žolę, pajuodusius javų laukus; tai mano vargstančios, skurdžios ir ištikimos tėvynės atvaizdas. Man ten klajojant, virš Kosono, mažo upeliuko, sklandė tamsus paukštis.

Abatas Le Butijė apsistojo savo vienuolyne, kurį visą supo miškai, iš kurios pusės pažiūrėtumei. Pilį, šalia kurios net nebuvo jokio kaimo, slėgė prakeiksmas. Visur buvo matyti šlovės ir pralaimėjimo pėdsakai, kuriuos paliko Marinjano nugalėtojas ir Madrido kalinys[16], po Vaterlo mūšio visur išsisklaidę prancūzų kariai; čia pilna ištikimybės mūsų karaliams, laukiant liepos įvykių, ženklų. Akis traukia hercogienės d’Etamp, kuri buvo grafienės de Šatobrijan pirmtakė, vardaženklis: tai dūlančios dingusio grožio žymės. Pranciškus I, suvokęs malonumų tuštybę, viename lango stikle aštriu deimantu buvo išraižęs tokį dvieilį:

Moteris labai nepastovi.

Kvailas tas, kuris ja tiki.

Tai žaidimai princo, kuris buvo įsakęs iškasti Lauros[17] palaikus, kad galėtų į ją pasižiūrėti. Kur dabar tas lango stiklas? Susivieniję prancūzai siekė dar neištremto Anri[18] labui įgyti apleistą parką jo protėvių žemėse. Kurjė pasipriešino šiam pirkiniui, ir nekaltas jaunuolis, iš kurio jis išplėšė Šamborą, liko gyvas.

Neseniai šis našlaitis buvo mane pasišaukęs į Londoną, aš atsiliepiau į nelaimingojo kvietimą. Anri mane širdingai priėmė toje jam iš po kojų slystančioje žemėje. Aš vėl išvydau miestą, kuris matė mano greitą šlovę ir mano nesibaigiantį vargą, išvydau tas rūke ir tyloje skendinčias aikštes, kur šmėžavo mano jaunystės pavidalai. Kiek dienų nutekėjo nuo to laiko, kai Kensingtone svajojau apie Renė[19], iki dabar! Buvęs tremtinys turėjo parodyti našlaičiui miestą, kurį mano akys vos galėjo atpažinti.

Aštuonerius metus gyvenau kaip pabėgėlis Anglijoje, paskui buvau ambasadorius Londone, bendravau su lordu Liverpuliu, ponu Kaningu ir ponu Krokeriu; buvau daugelio čia įvykusių pokyčių liudininkas, o kur dar savo palankumu man garbę suteikęs Jurgis III ir toji Šarlotė, kuriuos aprašiau savo „Memuaruose“. Kas nutiko mano tremties draugams? Vieni jau mirę, kitus likimas vėtė ir mėtė, jie, kaip ir aš, regėjo savo artimųjų ir draugų netektį. Šioje šalyje, kur mūsų niekas nepasigedo, vis dėlto turėjome savų džiaugsmų, be to, buvome jauni. Jaunutės mergaitės, kurių gyvenimo pradžią buvo paženklinusi nedalia, atsinešdavo visos savaitės triūso vaisius ir linksmai šokdavo gimtinės šokius. Užsimegzdavo simpatijos; mes melsdavomės koplyčiose, kurias aš vėl aplankiau ir kurios nė kiek nepasikeitė. Mes graudžiai verkėme sausio 21 dieną, sujaudinti laidotuvių prakalbos, kurią pasakė kunigas emigrantas iš mūsų kaimo. Vaikštinėdami palei Temzę stebėdavome, kaip į uostą įplaukia viso pasaulio gėrybių prikrauti laivai, mes, visiški vargšai, netekę gimtųjų namų, Ričmonde gėrėdavomės užmiesčio vilomis! Visi šitie dalykai buvo tikra palaima. Ar dar sugrįš ji, mano vargo dienų palaima? Ak, tremties bičiuliai, skurdo draugai, kelkitės, štai ir aš! Patraukime kaip kadaise į sodelį šalia menkos tavernos, išgerkime puodelį prastos arbatos, pasišnekučiuokime apie savo kraštą; bet aplinkui nieko nėra, aš likau vienas.

Ransė išvyko iš Šamboro, taip pat ir aš turiu palikti šį prieglobstį, kur, regis, mano mintys nuklydo per daug toli. Šalia apleisto parko aš vėl išvydau Luarą; upė nemato, kokios ištuštėjusios jos pakrantės; upėms visai nerūpi jų krantai. Neklauskite Luaros apie Gizus[20], nors ji ir nuplukdė jų pelenus. Prieš aštuonis mėnesius už šimto penkiasdešimties mylių nuo čia, svetimoje žemėje, kartu su jaunuoju našlaičiu aš aplankiau poną hercogą de Levi[21], kurio protėviai kadaise buvo ištikimi Simono de Monforo bendražygiai. Mirpua buvo Tikėjimo maršalas, šis titulas atiteko paskutiniam jo sūnėnui. Sutikau ir ponią hercogienę de Levi, kilusią iš garsiosios d’Obiusonų giminės; ji būtų galėjusi parašyti Filipinos Elenos istoriją, jeigu jos nebūtų ištikusios skaudžios ir apgailėtinos nelaimės. Per pastarąją kelionę į Londoną vienoje Holborno palėpėje mane priėmė ne pusbrolis emigrantas[22], bet tikras amžių paveldėtojas. Jo parodytas svetingumas kompensavo tai, ko čia kadaise taip troškau. Jaunasis paveldėtojas vis laikėsi man už nugaros, taip saulė slepiasi už griuvėsių. Sudriskusi širma, už kurios glaudžiausi, man atrodė puikesnė už Versalio sienų panelius. Susirgus mano paskutinis slaugas buvo Anri; tai gerosios vargo šmėklos. Kai našlaitis įeidavo, aš bandydavau atsistoti; tik šitaip galėdavau jam parodyti dėkingumą. Sulaukus mano metų, esi turtingas tik amžiaus negalių. Anri pašventino mano vargus; jis visko neteko, išskyrus autoritetą; kasryt aš matydavau, kaip viena anglė važiuoja pro mano langus; ji sustodavo ir, vos išvydusi jaunąjį Burboną, prapliupdavo ašaromis; koks valdantis karalius turėtų tiek galių, kad sukeltų tokią ašarų liūtį kaip šių nepažįstamų nelaimingojo princo pavaldinių?

Vos palikus Šamborą, pasiuntinys, atskubėjęs iš Blua, pranešė Ransė apie Orleano kunigaikščio ligą. Abatas vėl leidosi į kelią, Gastono liga buvo rimta; mirtis surakino princo, frondos šauklio, kuris Kastelnodari mūšio lauke neprilygo bearniečio narsai, lūpas; šalia mirštančiojo lovos stovėjo šmėkla – begalvis, atpildo reikalaujantis Monmoransi.

Ransė parašė Arno d’Andiji; čia pateikiamą jo laišką man maloniai perdavė ponas de Monmerkė.

„Blua, 1660 metų vasario 8 diena.

Aš būčiau turėjęs garbės jums parašyti anksčiau, jeigu manęs nebūtų sulaikiusios Pono[23] liga ir mirtis. Stengiausi kaip galėdamas palengvinti paskutines jo gyvenimo dienas ir prisipažįstu, kad mane taip sugraudino apgailėtinas reginys, jog aš negaliu atsigauti. Guodžia vien tai, kad jis mirė nuolankiai, kaip ir dera savo Dievo valios klausančiam tikram krikščioniui. Vos susirgęs priėmė Švenčiausiąjį sakramentą ir pats antrą kartą paprašė manęs suteikti jam, mirštančiam, komuniją, nuoširdžiai pademonstravęs tikrą tikėjimą ir visišką panieką pasaulio dalykams. Pone, koks pavyzdys tiems, kurie prisirišę prie pasaulio tuštybės, ir tiems, kurie yra įsitikinę jo niekingumu ir daro viską, kad jo atsikratytų! Savo mirties dieną vargšas princas ištarė šiuos žodžius: „Domus mea domus desolationis.“[24] O kai norėta jį paguosti, kad nėra toks silpnas, kaip pats mano, jis atsakė: „Solum mihi superest sepulchrum“[25]; paskui paprašė paskutinio patepimo ir pasakė, kad susitaikė su Dievo valia; aš esu tikrai įsitikinęs, kad Dievas bus jam gailestingas. Aš negaliu jums aprašyti jo mirties aplinkybių; tebesu Blua persišaldęs, ir šis negalavimas man neleidžia ilgai laikyti plunksną rankoje. Prašau jus melsti Dievą ir man maldauti Jo malonės, kad šis nepaprastai jaudinantis įvykis atneštų visą įmanomą gėrį ir naudą. Dar keli žodžiai apie vargšo princo mirtį: jam užgesus, visas sielvartaujantis dvaras pratrūko raudomis ir dejonėmis; žmogaus protas negalėtų įsivaizduoti nieko labiau sukrečiančio; prisipažįstu, kad aš tebesu prislėgtas skausmo.“

Tada Ransė pasirodė toks atjaučiantis, kad visi troško turėti jį šalia savęs atėjus paskutinei valandai. Buvo manoma, kad tik jo rankos tinkamai palydės į mirtį, tuo tarpu kiti norėjo gyventi jo palaikomi. Vos tik Gastonas atidavė dvasią, šeimynykščiai jį apleido. Ransė beveik vienas budėjo prie velionio. Jis nelydėjo princo kūno į Sen Deni[26], bet paliko jo neryžtingą širdį Blua jėzuitams; šitaip anksčiau bebaimė Henriko IV širdis buvo perduota La Flešo jėzuitams. Tada Le Butijė pasitraukė į Maną, ten nuo visų atsiskyręs išbuvo du mėnesius; jis netgi pasivadino kitu vardu, tarsi būtų bijojęs prie dangaus vartų būti atpažintas ir sustabdytas.

Jis vėl prisiminė seniai puoselėtą sumanymą tolesniuose savo veiksmuose vadovautis Aleto ir Komenžo vyskupų patarimais. Nusprendęs įgyvendinti šį sumanymą, 1660 metų birželio 22 dieną motinai Luizai parašė: „Aš išvykstu rytoj, nepranešęs nė vienam draugui.“ Atvyko į Komenžą to paties mėnesio 27 dieną, po žemės drebėjimo; taip ir aš, pasirodžius Vegos žvaigždei, paskendęs svajonėse atkeliavau į Granadą.

Komenžo vyskupas buvo išvykęs; Ransė liko jo laukti. Sugrįžęs vyskupas pradėjo lankyti diecezijos bažnyčias. Ransė važinėjo kartu.

Tų apylinkių olose jie aptiko krikščionių, kurie veik nepanėšėjo į žmones. Vyskupas užjautė vargšus, suburdavo juos draugėn, sėdėdavo kartu su jais tarp krūmais apaugusių uolų. Abatas de Ransė susijaudindavo prisiminęs, kad gerasis ganytojas šitaip ieškodavęs pasiklydusių avių.

Vieną dieną jis su vyskupu vaikštinėjo gana nuošalioje vietoje, iš kurios buvo matyti pačios aukščiausios Pirėnų viršukalnės. „Vyskupas pastebėjo (aš perduodu Marsoljė pasakojimą), kad abatas be galo susikaupęs, tarsi nuo visko atsiribojęs, vedžiojo akimis per viršukalnes; vyskupas atspėjo slaptą jo mintį ir dėl to pajuto privaląs pasakyti, kad jis atrodo tarsi ieškąs vietos, kur galėtų pastatydinti vienuolyną. Abatas paraudo, bet, būdamas atviras, prisipažino, kad iš tiesų apie tai galvojo ir manė: nieko geresnio negalėtų sugalvoti. Jeigu taip, – tęsė vyskupas, – jums tereikia kreiptis į mane, aš pažįstu šiuos kalnus, dažnai po juos vaikštinėdavau čia lankydamasis; aš žinau tokias atšiaurias ir taip nuo žmonių nutolusias vietas, kad jūs, nors ir koks reiklus būtumėte, liktumėte jomis patenkintas. Abatas, neabejojęs rimtomis vyskupo kalbomis, karštai, kaip buvo įpratęs, paprašė parodyti tas vietas. Aš tikrai to nedarysiu, – atsiliepė vyskupas, – tos vietos yra tokios kerinčios, kad kartą ten patekus nebebūtų įmanoma jus iš ten ištraukti.“ Paviešėjęs pas Komenžo ganytoją, Ransė grįžo pas Aleto vyskupą. „Jo būstas atšiaurus, – rašė Ransė, – jį supa aukšti kalnai, kurių papėdėje su dideliu triukšmu krinta smarkus krioklys.“

Mūsų senieji papročiai niekur nedingo. Žmonės mėgo abato de Ransė svarstymus apie gėrybių, kurias dera arba nedera kaupti, teisėtumą, apie tai, kas leidžiama pasilikti, o ką privalu grąžinti, apie Dievui pateikiamas savo turtų apyskaitas. Sąžinės skrupulai buvo visuotinio dėmesio dalykas, mes nė iš tolo neprilygstame aniems laikams; žmogus buvo gerbiamas, kad ir kokia būtų jo padėtis; ir vargšai, ir turtuoliai buvo sveriami tikėjimo matu. Tokia moralinė lygybė leisdavo žmogui ištverti politinę nelygybę. Nei Brunas, nei Paulius[27] nenorėjo pasitraukti iš atsiskyrėliško prieglobsčio Alpėse ar Tebaidoje, taip ir Ransė nebūtų norėjęs palikti Pirėnų, bet šiuose kalnuose slypėjo pavojus: per kaitri saulė, o nuo jų viršūnių buvo matyti Inesos ir Chimenos[28] buveinės.

Praėjus daugeliui metų po Ransė apsilankymo, Komenžo vyskupystės Alano parapijoje dvylikametė piemenaitė ganė ožkas ir krito šaukdama: „Jėzau!“ Jai pasirodžiusi baltarūbė ponia pasakė: „Nieko nebijok.“ Ir ištraukė piemenaitę iš prarajos. Švenčiausiajai Mergelei (nes tai buvo ji) mergaitė pasiguodė, kad pametė savo rožinį. Švenčiausioji Mergelė jai davė kitą ir liepė pasakyti kunigui, kad toje vietoje, kur ji parkrito, jis pastatydintų koplyčią. Komenžo vyskupas, pas kurį pirma svečiavosi Ransė, jam apie tai parašė į Trapistų vienuolyną. Savo abatijoje užsidaręs Ransė patarė pastatydinti šventojo Bernardo Dievo Motinai skirtą koplyčią, kurios šiandieniniai griuvėsiai žymi pirmąjį Ransė žingsnį į pasitraukimą iš pasaulio.

Komenžo ir Aleto vyskupai iš pradžių griežtai nepritarė radikaliems Ransė ketinimams ir patarė laikytis dorybei būdingo kuklumo. Jie sakė: „Jūs norite gyventi vien sau.“ Aleto vyskupas palaikė Ransė mintį atsisakyti palikimo, bet priešinosi jo polinkiui į vienumą. „Šis polinkis, – kartojo jis, – ne visuomet kyla iš Dievo, jį dažnai įkvepia pasišlykštėjimas pasauliu, toks pasišlykštėjimas, kurio priežastis ne visada tyra.“

Abatas ne tik laikėsi nuomonės apie turto daromą žalą, bet ir atkakliai gynė savo požiūrį į atsiskyrėlio gyvenimą; buvo linkęs atsisakyti beneficijų, mat manė, kad beneficijas valdantis abatas prieštarauja Bažnyčios dvasiai, tačiau jis su siaubu klausydavo kalbų apie įprastinį vienuolyną. Jis dažnai sušukdavo: „Ar tai man pasidaryti vienuoliu, man!“ Jo neryžtingumas atsispindi laiškuose draugams: „Išorinės kliūtys yra mažiausios mano gyvenime, aš negaliu apsiginti nuo savęs paties.“

Nėra nieko pastovaus: gyveni, gyveni ir nežinai, gerai ar blogai. Aleto vyskupas iš pradžių laikėsi tokių pažiūrų, kurios jau buvo pelniusios Ransė pasitikėjimą; jis nepamiršo pasikalbėjimų su būsimu atsiskyrėliu už trijų šimtų žingsnių nuo savo namų, ant sraunaus Pirėnų upokšnio kranto; taip ant Kretos kalno Platono išminčiai diskutuodavo apie įstatymus. Pritildykite lyros skambesį, pakeiskite pokalbio dalyvius, ir to srauto banga jums atplukdys žodžius, kurie bus pilni kitokių chimerų. Daugelį metų Aleto vyskupas nenukrypo nuo Bažnyčios mokymo, paskui ištiko krizė. 1697 metų sausio 29 dieną ponia de Sen Lu apie tai parašė Ransė. Jo gyvenimas jau ėjo į pabaigą, ir Ransė galėjo guostis tik ašaromis. Aleto vyskupas pasidavė daktaro Arno ir kanauninko de Voselio įtakai. Jis pasitraukė į Nyderlandus ir Valoni pavarde buvo paslapčia išsiųstas į Romą pas bendratikius. Neištikimybė susmulkėjo: nebeliko Arijo, kuris įpusėjus Nikėjos susirinkimui paliko jį, išsivesdamas kartu ir dalį krikščionijos.

Verece, kur Ransė dažnai lankydavosi, jo laukė priešiškai nusiteikusi gausi šeima, nepatenkinti draugai, sutrikę tarnai. Norėdamas apiplėšti save, jis susidūrė su tokiais pačiais sunkumais, kai siekiama praturtėti. Niekas negalėjo numanyti, kokios buvo jo paskatos, nes po ponios de Monbazon mirties jis niekada neištarė tos moters vardo, išskyrus pirmąsias sielvarto dienas. Buvo juntama užgniaužta aistra, bet net menkiausi jo poelgiai išduodavo būsimą kovą.

Pasaulio įvykių atmintis peraugo į neapykantą gyvenimui, kuri pavirto tikru apsėdimu. Jo nusivylimas žmonėmis panėšėjo į antikos stoicizmą, kiek jis artimas krikščionybei. Aleksandrijos mokyklos platonikai nusižudydavo, kad patektų į dangų, bet kaip kankinasi panašios būsenos apimta vargšė siela! Ji blaškosi tarp minčių apie savižudybę, netikrumo ir siaubo, nes sprendimas dar nepriimtas.

Savo laiškuose trapistų abatas rašė: „Aš prisipažįstu, kad pasaulyje nėra nė vieno žmogaus, kurį man būtų malonu matyti. Jau šešeri metai, kai mąstau apie atsitolinimą ir pasitraukimą iš pasaulio, ir tereikia žengti pirmąjį žingsnį; tačiau gyvenimui skirtas laikas senka, ir kai galiausiai pabusi iš miego, pamatysi, kad esi tuščiomis rankomis. Aš taip trokštu būti užmirštas, kad niekas neprisimintų, jog gyvenau.“

Jis pardavė sidabro indus, gautą pelną išdalijo kaip išmaldą, grauždamasis, kad anksčiau nepagelbėjo stokojantiesiems. Paryžiuje turėjo dvejus rūmus, kurių vieni vadinosi Tūro rūmais; juos paskyrė vargšų ir bendrajai ligoninėms, perdavimo aktą pasirašė notarai Lemuanas ir Toma. Jo paskutinė auka buvo Vereco žemių pardavimas; vis dėlto pasidavęs jausmams priėmė vieno giminaičio pasiūlymą; tas giminaitis negalėjo surinkti reikiamos sumos, ir pirkinys buvo perleistas Ninonos favoritui abatui d’Efja. Ransė iš karto perdavė ligoninių valdytojams už žemes gautus šimtą tūkstančių ekiu.

Pažvelkime į dabartines Vereco naujienas: kas dar, po didžiojo Atgailautojo, drįsta rašyti laiškus toje vietovėje? 1825 metų balandžio 11 dieną praeitį menančioje buvusioje Ransė nuosavybėje, Larsė miške, Monbazono parke buvo rastas lavonas. Balandžio 10 dienos pavakarę pasigirdo riksmas: „Gelbėkite!“ Žmogžudystės liudininkė buvo jauna mergina, kuri su meilužiu slėpėsi tarp aukštų viržių. Tuo tarpu dvidešimt dvejų metų Kurjė našlė (mat rastasis lavonas buvo būtent jos vyro) naktį pusnuogė siautė su kaimiečiais tarsi į laisvę ištrūkusi dvasia. Verece pasklidę gandai pavertė Kurjė gyvenimą niekinga kova su varžovu: tai niekam neįdomūs sielvartai, aimanos, kurios pradingsta mus užplūstančiame sraute. Galbūt koks nors paukštelis apgiedojo tragišką įvykį, nutikusį tuose miškuose, kur kadaise Ransė malšino savo skausmą. Laikraštyje „Gazet diu vilaž“ Kurjė buvo parašęs: „Lakštingalos čiulba, atskrenda kregždutės.“ Jis, Atėnų dvasios auklėtinis, draugams dainavo apie parskrendančias kregždutes[29].

Neramios dvasios mokslininkas helenistas, aistringas pamfletistas Kurjė kartą Florencijoje, nelaimei, suliejo rašalu vieną Longo romano puslapį; netrukus dingusio „Dafnio ir Chlojos“ fragmento leidėjas apsigyveno toje vietovėje, po kurią kadaise vaikščiojo Anakreonto leidėjas.

Jeigu tie medžiai, po kuriais buvo nužudytas Kurjė, dar stovi, tai ką gi saugo jų ūksmė, ką gi mes paliekame, kad ir kur būtume? Ar Polis Luji Kurjė galėjo numanyti, kad nemirtingumas dangstytųsi ašutine ir lietų ašaras? Verecas išugdė trapistų reformatorių ir pražudė pamfletų autorių. Gyvenimas visu savo svoriu prislėgė dvasią, kuri ištrūko ir metė iššūkį dangui. Nuostabus dalykas! Filosofas Kurjė su pasauliu atsisveikino tais pačiais žodžiais, kuriuos miške kadaise kartojo Ransė: „Atimkite iš manęs tą taurę, kartūs tie nuodai.“

XVIII amžiaus viduryje Verecas buvo Liudviko XV ministro, hercogo d’Egijono nuosavybė. Šis niekam tikęs, kaip ir visi to meto valstybės vyrai, ministras savo pilyje išspausdino ponios kunigaikštienės de Konti „Rinktinę“ – penkis ar šešis nešvankaus ir bedieviško veikalėlio egzempliorius. Per revoliuciją, tą kraujo jūrą, kuri nuplovė Prancūziją suteršusią begėdystę, Vereco pilis buvo sugriauta. Verecui ir Trapistų vienuolynui Ransė atidavė visą save: Verecui – nerūpestingumą, netikėjimą, blogus įpročius, išprovokavusius visišką žlugimą, trapistams amžiams perdavė rimtumą, šventumą, atgailą.

Pardavęs Verecą, Ransė atsisakė ir beneficijų; kad turėtų kur numirti, sau tepasiliko sveikatai kenksmingą buveinę – Trapistų vienuolyną. Liudvikui XIV perėmus valstybės valdymą į savo rankas Prancūzija pasidalijo: vieni stojo kautis su priešais, kiti pasitraukė į dykumą. Tuo laiku buvo likę trys uždari vienuolynai: kartūzų, trapistų ir Por Ruajalis. Prancūzija pagaliau atsikvėpė kariūnų ir atsiskyrėlių prieglobstyje. XVIII amžius siekė užtemdyti Liudviką XIV, bet jam pritrūko jėgų nugramdyti Karaliaus Saulės portretą. Po Invalidų rūmų kupolu Napoleonas įsikūrė tarsi tam, kad įtvirtintų Liudviko šlovę. Versalyje galėjai kiek nori tapyti paveikslų, vaizduojančių imperijos pergales, vis tiek jos nepajėgė užtemdyti XVII amžiaus pergalių atminimo. Napoleonas Liudvikui XIV atgabeno tik sukaustytus grandinėmis tuos karalius, kuriuos Karalius Saulė jau buvo nugalėjęs. Bonapartas sukūrė savo amžių, Liudvikas buvo savo amžiaus kūrinys, kuris iš jų gyvens ilgiau – laiko ar žmogaus kūrinys? Iš Liudviko kapo sklinda neblėstančio genijaus balsas; iš Napoleono kapo tesigirdi Napoleono balsas.

Graikija mus pirmiau supažindina su savo herojų veiksmais, o tik paskui perkelia juos į teatro sceną: prikaltasis Prometėjas kalbasi su Okeanu; prie Tėbų vartų septynetas karžygių prisiekia juodu skydu; persai pravirksta išvydę Darijaus dvasią; karalius Oidipas prie savo rūmų vartų; Oidipas Kolone tuoj įžengs į eumenidžių mišką; pasibaigus tremčiai Filoktetas sušunka: „Sudie, meilusis mano vargo prieglobsti!“

Dykumos tėvų gyvenimus aprašę graikų kilmės rašytojai liko ištikimi senajam papročiui: jie mums parodo po palme sėdintį emeritą Paulių, kape pasislėpusį atsiskyrėlį Antaną, Tebenėje ant akmens prisėdusį vienuolių bendruomenės mokytoją Pakomą. Kartu su Ransė mes nekeliausime taip toli, pasiliksime prie Versalio; už trisdešimties mylių nuo marmurinių, dar neaplietų krauju oranžerijos vartų atrasime asketiškąją Tebaidą[30], ir vis dėlto karaliaus dvaro triukšmas mus pasieks tarsi duslus to amžiaus aidas.

Kaip atrodė Dievo namai tuo laiku, kai ten apsigyveno Ransė?

Šiandien jie vadinami Trapistų vienuolynu; Peršo krašto dialektu žodis trappe, greičiausiai kilęs iš veiksmažodžio trapan, reiškia laiptą, pakopą; taigi trapistų Dievo Motinos bažnyčia iš tiesų vadintina Laiptų Dievo Motina.

1122 metais Trapistų vienuolyną įkūrė antrasis Peršo grafas Rotru. Plaukdamas iš Anglijos Rotru davė įžadą pastatyti koplyčią Švenčiausiosios Mergelės garbei, jeigu išvengs jam grėsusio laivo sudužimo. Stebuklingai išsigelbėjęs grafas nuotykiui atminti įsakė pažadėtosios bažnyčios stogą padaryti pavirtusio laivo formos. Steigėjo sūnus Rotru III pabaigė statyti koplyčią, kuri tapo vienuolyno pradžia. Rotru III iškeliavo į Pirmąjį kryžiaus žygį; iš Palestinos jis atsigabeno relikvijas, kurias jo sūnus perdavė naujajai bazilikai; tokiu būdu ši įgijo visus tam laikui būdingus atributus: įžadą, laivo sudužimą, kelionę į šventąsias vietas.

Tuo metu, kai buvo įkurtas Trapistų vienuolynas, Prancūziją valdė Liudvikas VII, o šventasis Bernardas buvo pirmasis Klervo abatas. 1144 metais abatas Serlonas IV de Savinji Klervo vienuolyną prijungė prie Cistersų ordino; tada Paryžiuje buvo atnaujinama Sen Žermen de Prė abatija, kuriai geradarys Rišaras Hurelis su sūnumis padovanojo Vastino žemes. Trapistus globojo popiežiai Aleksandras III, Klementas III, Inocentas III, Mikalojus III, Bonifacas VIII, Jonas XXI, Benediktas XII. Šventasis Liudvikas į savo globą paėmė trapistų Dievo namų Dievo Motinos katedrą, šitaip, kaip skelbia karaliaus chartija, vienuoliai galėjo gyventi laisvai, ramiai, buvo atleisti nuo bet kokių mokesčių (sint liberi, quieti, exempti ab omnibus subsidiis). Didis šventojo Liudviko vardas neatsiejamas nuo monarchijos pradžios. Šventasis Liudvikas buvo gotikinių Europos paminklų fundatorius, pradedant Paryžiaus Dievo Motinos katedra ir baigiant Šventąja koplyčia.

Pagal senąjį Bažnyčios martirologą ir antkapių sąrašą, Trapistų vienuolynui vadovavo septyniolika abatų, nuo pirmojo abato Dom Albodo iki 1526 metais, valdant Pranciškui I, abatu išrinkto kardinolo Diu Belė.

1212 metais abatas Dom Herbertas kartu su Reno de Danpjeru ir Simonu de Monforu iškilo į kryžiaus žygį; Alepo kalifo paimtas į nelaisvę, trisdešimt metų praleido vergijoje. Pagaliau atgavęs laisvę įsteigė Klerė abatiją, pavaldžią Trapistų vienuolynui. Mūsų dėmesį patraukė šešioliktojo abato epitafijoje įrašyta pavardė: Dom Roberas Ransė. „Gallia Christiana“ sąvade apie tai nerasime nė užuominos.

Trapistų vienuolynas buvo neįtvirtintas, ne taip, kaip kiti vienuolynai, kurių abatai, kaip Paryžiaus Abonas, šauniai gindavosi su savo vienuoliais; per du anglų puldinėjimų Prancūzijoje šimtmečius trapistai daug kartų buvo nusiaubti, taip pat ir 1410 metais.

Bažnytinių beneficijų sąrašuose nurodoma, kad Trapistų vienuolynui priklausė Raudonosios žemės, Grimonaro miškai, kelias link Bėruto ąžuolo, Viržynės, Devynios kūdros ir iš jų ištekantys upeliai. Kokiomis vietomis vingiavo kelias Bėruto ąžuolo link? Iš kur radosi legenda apie tą ąžuolą, jo metamo šešėlio nepranokusi legenda? Ar iki pat horizonto besidriekiantys viržynai yra tie patys, kurie minimi beneficijų sąrašuose? Aš neseniai ten vaikštinėjau; man, Bretanės vaikui, patinka landai, jų skurdūs žiedeliai yra vieninteliai, kurie kada nors puošė mano švarko kilpelę. Galbūt štai ten stūksojo pilaitė, kurios savininkė stūmė dienas liedama ašaras, laukdama vyro, drauge su abatu Herbertu negrįžusio iš Šventosios žemės. Kokie žmonės čia gimė, mirė, liūdėjo? Tyla! Aukštai danguje paukščiai skrenda į kitus kraštus. Peršo miško liekanose akys ieško varpinių griuvėsių; matyti nebent kelios šiaudais dengtos varpinėlės, nors jų din dan dar kviečia vakaro maldai; rūke neišgirsi skambančio Obrako varpo, vadinamo Dingusiųjų varpu: jis rodo kelią paklydusiems, errantes revoca. Jūs jau nebeatgimsite, senieji papročiai, o jeigu ir atgimtumėte, ar rastumėte savo dulkėmis pavirtusį žavesį?

Benediktinų vienuolynuose yra saugomi „lankytojų kortelėmis“ vadinami protokolai, kitaip – tikrinimų ataskaitos; 1685 metų vizitinę kortelę pasirašė Val Rišė abatas Dom Dominykas. Protokole aprašyta Trapistų vienuolyno būklė iki Ransė reformos: durys nerakinamos nei dieną, nei naktį, į vienuolyną laisvai patenka ir vyrai, ir moterys. Prieangis toks tamsus, kad labiau panėši į kalėjimą, o ne į Dievo namus. Prie sienos pritvirtintos kopėčios; jomis užlipama į viršutinius aukštus suskeldėjusiomis ir supuvusiomis grindimis; ten vaikščioti gana pavojinga. Vienuolyno viduje matyti įdubęs stogas, į kurį kaskart prilyja; stogą remiantys stulpai pakrypę, o priimamosiose patalpose laikomi arkliai.

Iš vienuolyno valgyklos buvo likęs tik vardas. Vienuoliai ir pasauliečiai čia susirinkdavo pažaisti kamuoliukais, kai kaitra arba blogas oras jiems neleisdavo to daryti lauke.

Miegamasis visai apleistas, čia prisiglausdavo nebent naktiniai paukščiai; toji patalpa buvo neapsaugota nuo krušos, lietaus, sniego ir vėjo; broliai šiaip ar taip įsitaisydavo ten, kur pakliuvo.

Bažnyčia atrodė neką geriau: grindų plokštės suskeldėjusios, akmenys ištrupėję, griūvančios sienos. Varpinė buvo benuvirstanti; skambinant varpais ji visa drebėdavo.

Aplink Trapistų vienuolyną nebuvo jokio upelio, tik kiek akys užmato viena su kita susisiekiančios kūdros; jokios pievos, tik prižėlusios kūdrų pratakos; tokioje aplinkoje galėjo ištverti nebent tie, kurie ieškojo mirties. Slėnį tirštai apgaubdavo kylantys garai. Ransė rašė poniai de Giz: „Sunkiai tikėtina, kad aš, būdamas tokio amžiaus ir kvėpuodamas šios vietovės oru, išsivaduočiau iš visų savo nepatogumų; dėl to reikia kaltinti pačią šalies padėtį. Dievas panoro mus čia įkurdinti, jis gerai žinojo, su kokiais blogumais susidursime; argi svarbu, kur gyventi, nes vis tiek reikės mirti!“

Dom Le Nenas pasakoja, kad „vienuolyną buvo apgulusios netyrosios dvasios, jos mito čia viešpataujančiomis nedorybėmis. Tų dvasių ten gyveno ištisi pulkai, ir neatsirado nė vieno, kuris jas išvaikytų“.

Dom Felibjenas šiam vaizdui suteikė gyvybės, atkreipęs dėmesį į krikščioniškų apeigų atgimimą.

„Įėjęs pirmiausia pamatai virš vienuolyno durų užrašytus šiuos Jeremijo žodžius: „Sedebit solitarius et tacebit.“[31]

Bažnyčia niekuo nepasižymi, nebent vietos šventumu; ji pastatyta labai savotišku gotikiniu stiliumi, čia nėra nieko didingo ir dieviško; iš choro pusės ji primena užpakalinę laivo dalį.

Tačiau tikrai verta atkreipti dėmesį į tai, kaip vienuoliai laiko mišias: jūs girdite, kaip jie skardžiais balsais pakylėtai šlovina Dievą. Niekas taip nesujaudina širdies ir nenuskaidrina dvasios, kaip jų giedamos ankstyvosios mišios. Bažnyčią apšviečia tik viena, priešais didįjį altorių kabanti lempa, todėl siela, veikiama tamsos ir nakties ramybės, prisipildo šventos psalmių eilutėse išlietos paguodos. Vienuoliai sėdasi, stojasi, klaupiasi, lenkiasi iki žemės taip didžiai nusižeminę, jog akivaizdu, kad jie labiau klauso dvasios negu kūno.“

Pagal vieną Trapistų vienuolynuose aptinkamą šventojo Bernardo įrašą Diusi[32] sukūrė šias gražias eiles:

Laiminga vienatvė,

Vienintelė palaima, –

Jūsų žavesys toks saldus!

Iš visų pasaulio gėrybių

Tik jūsų aš trokštu

Savo olos dugne.

Nors didi imperija griūtų,

Mano kapą pasiektų

Tik tuščias, tolimas aidas.

Argi nėra kaip dykumos nendrės

Valdovai, suėję į būrį,

Ir jų drebantys skeptrai?

Kai abatas de Ransė pradėjo savo vienuolyno reformą, jo broliai tebuvo vienuolių griuvenos. Jų buvo likę septyni, pertekliaus ar stokos sugadintų atsiskyrėlių saujelė. Vienuoliai jau seniai buvo nusipelnę priekaištų. Dar XI amžiuje Adalberonas pareiškė, „kad vienuolis pavirto kareiviu“. Normandijoje broliai nuplakė savo mirusį vyresnįjį už jo griežtus pabarimus. Bretanėje pabandęs ryžtingai įvesti tvarką Abeliaras buvo vos nenunuodytas. „Aš atsidūriau barbarų krašte, – rašė jis, – kurio kalba man nežinoma, nepadorus ir nesuvaldomas tų vienuolių gyvenimas buvo kone visiems puikiausiai pažįstamas, […] ašenai sąmoningai nuo vieno pavojaus puoliau prie kito ir tenai, kur bauginamai gaudžia Okeano bangos.“

Bretanėje viskas pasikeitė, išskyrus bangas, kurios niekada nestovi vietoje.

Ransė grėsė tie patys pavojai: vos tik jis prakalbo apie reformą, buvo ketinta jį nudurti, nunuodyti arba paskandinti kūdroje. Kaimynystėje gyvenęs bajoras ponas de Sen Luji atskubėjo jam į pagalbą; jis buvo praleidęs savo gyvenimą kare, jį vertino karalius, ponas de Tiurenas jį mėgo. Anot Sen Simono, „tai buvo tikras karys, visiškai neišsilavinęs, nelabai aštraus proto, bet garbingiausias ir teisingiausias iš visų mano pažįstamų žmonių, kilni širdis, pasigėrėtinai tiesus, nuoširdus ir ištikimas“. Ransė atsisakė nesavanaudiškos pagalbos tardamas, kad apaštalai skleidė Evangeliją nepaisydami visų žemės galybių ir kad galiausiai mirti už teisingumą yra visų didžiausia laimė.

Abatas vienuoliams pagrasino informuosiąs karalių apie jų pakrikimą; karaliaus vardas jau buvo prasiskverbęs į pačius nuošaliausius vienuolynus.

Iki šiol mes buvome susidūrę tik su priešokiais rodomu karalių despotizmu: jie nenoromis pritardavo luomų susirinkimo nustatomoms ir parlamentų įdiegiamoms tautos laisvėms, bet Prancūzija dar niekada nebuvo paklususi tokiam nepalenkiamam despotizmui, kuris primesdavo savo tvarką ir neleisdavo svarstyti jos principų. Valdant Liudvikui XIV laisvė reiškėsi vien įstatymų galia, nes virš jų tarsi tvarkdarė iškilo nepalenkiama asmeninė valia. Toji vergiška laisvė turėjo keletą privalumų: netenkant privilegijų šalies viduje, buvo laimima išorinio dominavimo srityje: prancūzai buvo surakinti grandinėmis, o Prancūzija – laisva.

Vienuoliai nenoromis pritarė reformai. Buvo sudaryta sutartis: kiekvienam iš likusių septynių brolių buvo paskirta keturių šimtų livrų renta, leidžiama toliau gyventi vienuolyne arba išeiti kitur; 1663 metų vasario 6 dieną Paryžiaus parlamentas patvirtino šį abipusį susitarimą.

Ransė vis dar nesijautė tikras dėl savo sprendimo. Iš Persenės pasikvietė du brolius observantus, kurie atvykę įsikūrė Trapistų vienuolyne.

1662 metų lapkričio 1 dieną nutikęs įvykis nulėmė Ransė apsisprendimą. Ką tik baigta remontuoti vienuolyno celė sugriuvo ir vos jo neužmušė. „Štai, – sušuko jis, – kas yra gyvenimas!“ Jis tuojau pat pasitraukė į bažnyčią. Išgirdo giedant psalmę: „Qui confidunt in Domino“[33]. Ir tarė sau pritrenktas staiga nušvitusios minties: „Ko man baimintis vienuolių luomo?“ Jo dvasios prieštaravimai pranyko.

Ransė išvyko į Paryžių gauti karaliaus leidimą atkurti Trapistų vienuolyno regulą. Keletas šventųjų vyrų bandė jį atkalbėti nuo šio sprendimo. Generaliniam Prijero reguliariųjų observantų vikarui jis pasakė: „Aš nerandu kitų durų, tiktai vienuolyno, į kurias galėčiau pasibelsti, kad sugrįžčiau prie Dievo; po visų nelaimių ir pakrikimų neturiu kitos išeities, kaip užsikabinti krepšį ir apsivilkti ašutine bei širdies kartėliu atpirkti savo praėjusias dienas.“

Abatas jam atsakė: „Aš nežinau, pone, ar jūs gerai suprantate, ko prašote: „nescis quid petis“. Jūs – kunigas, Sorbonos daktaras, jūs užimate aukštą padėtį; mėgavotės rafinuotumu ir prabanga, esate įpratęs plačiai gyventi ir skaniai pavalgyti; netrukus galite būti paskirtas vyskupu; jūsų būdas be galo nepastovus, o norite tapti vienuoliu; Bažnyčioje tai yra žemiausias, asketiškiausias, nematomiausias ir net labiausiai niekinamas luomas. Nuo šiol jums teks gyventi liejant ašaras, triūsiant, meldžiantis ir vien mąstant apie nukryžiuotąjį Jėzų. Rimtai pagalvokite apie tai.“ Tada abatas de Ransė atsakė: „Tiesa, aš esu kunigas, bet iki šiol mano gyvenimas neatitiko mano būdo; aš esu daktaras, bet neišmanau net krikščionybės abėcėlės; aš šį tą reiškiu visuomenėje, bet buvau panašus į tuos pakelės stulpus, kurie nukreipia keleivius, bet patys niekada nepajuda iš vietos.“

Abatas buvo įtikintas.

Keliuose pono Kuzeno man maloniai perduotuose laiškuose Ransė aprašo, kokius sunkumus jam tuo metu teko įveikti. Keturi pirmieji laiškai apima 1661–1664 metus, jie skirti Aleto vyskupui:

„Man pačiam nuostabu, – rašo jis, – kaip drįstu stoti į luomą, kuriam reikalingos tiktai pasaulį paniekinusios sielos, ir kaip aš, kurio širdyje siaučia aistros, trokšte trokštu apsimarinti. Monsinjore, prašau jus melsti Dievą už mano atsivertimą, amžinai nulemsiantį mano ateitį; kad man, daugybę kartų paneigusiam krikšto pažadus, Dievas duotų malonę taip ištikimai laikytis būsimų įžadų, kurie yra tarsi pirmųjų atnaujinimas, kad šitaip ištaisyčiau praėjusio gyvenimo paklydimus.“

1663 metų balandžio 13 dieną Ransė draugams rašė: „Esu įsitikinęs, kad jūs nustebsite, kai sužinosite apie mano priimtą sprendimą visą likusį savo gyvenimą paskirti atgailai. Jeigu manęs neslėgtų nuodėmės, tai ištisi šimtmečiai mano trokštamos būsimos ateities niekaip negalėtų atsverti mano ligšiolinio gyvenimo.“

Prijero abatas pirmiausia kreipėsi į karaliaus motiną, kad gautų valdovo leidimą abatui Ransė atkurti vienuolyno regulą. Liudvikas XIV patenkino prašymą, bet su sąlyga, kad po paskirtojo abato mirties vienuolynas grįžtų prie ankstesnės tvarkos. Karalius siekė, kad sudaromos sutartys būtų patvirtintos aukščiausiu lygiu. 1663 metų gegužės 10 dieną Ransė išduotas leidimas buvo išsiųstas į Romą popiežiaus patvirtinimui. Komenžo vyskupas, sužinojęs apie Ransė noviciato pradžią Persenės vienuolyne, nuvyko pas jį ir pareiškė būgštaująs, kad jo įkarštis nenuvestų taip toli, kur niekas neįstengtų juo sekti. Abatas atsakė, kad sutramdys savo entuziazmą, ir taip apgavo vyskupą; tai buvo panašu į dviejų kareivių susitikimą: vienas mokėjo įvertinti pavojų, kitas jo visiškai nepaisė.

Dar 1662 metais Ransė buvo nuvykęs į Trapistų vienuolyną ir susipažinęs su savo būsimos amžinos vienatvės vieta. Atkreipė dėmesį į senosios Peršo girios glūdumose telkšančias kūdras, kurių daugelio šiandien nebėra. Visur matė plačius, vandens paviršiuje tarsi kilimas plūduriuojančius augalus ir girdėjo kartkartėmis suklykiančius vandens paukščius. Svarstė, ar pasirinkti šį gūdų prieglobstį, ar savo Bulonės vienuolyną, kuris jam patiko, nes buvo įsikūręs netoli jūros esančiuose miškuose; galiausiai pasirinko trapistus, pajutęs paslaptingą ryšį, siejantį religijos teikiamą vienatvę ir vienišą praėjusį gyvenimą. Kartu pasikvietė abatą Barberi.

Tomis dienomis Ransė Aleto vyskupui rašė: „Gyvenime aš tesu menkai prisirišęs ir prie to, ką palieku, ir prie visų pasaulio reikalų, bet nepajėgiu atsikratyti savęs, nes visur, kur tik būnu, jaučiuosi esąs vargšas, toks buvau visada; todėl prašau jus melsti Dievą už mano atsivertimą.“

Mes jau žinome, kad Aleto vyskupas nebuvo patikimas vadovas. Draugas, į kurio ranką jūs rėmėtės, pirmame posūkyje, būdingoje to laiko doktrinų sumaištyje, paliko jus vieną.

Pajutęs, kad jį supa neryžtingi palydovai, Ransė apsisprendė: pasitraukė iš kariuomenės gretų, išėjo iš rikiuotės; pabėgęs iš kartu su juo nespėjančios armijos, iš Paryžiaus jis išvyko tiesiai į Persenę susipažinti su naujuoju gyvenimo būdu, kurio ketino imtis. Persenės vienuolyno abatas jį sutiko džiugiai, bet būgštavo. Baigiantis penktajam noviciato mėnesiui Ransė susirgo liga, apie kurią užsimena laiškuose, ilgai slepiama liga, tuo pavojingesne. Gydytojai jam pranašavo mirtį, jeigu neatsisakys vienuoliško gyvenimo; abatas laikėsi savo, liepė pervežti jį pas trapistus ir pasveiko. Grįžęs į Persenę parašė Aleto vyskupui: „Baigiasi mano išbandymų laikas, bet širdis kupina netikrumo. Aš nepajėgiu suprasti, iš kur mano drąsa stoti į tokį kelią, kuriam reikalingos amžinai pasaulį paniekinusios sielos, ir kaip drįstu apsimarinti, kai manyje tebesiaučia aistros.“

Jis galutinai atsisveikino su pasauliu. Su nauju pasiryžimu nukreipė žingsnius Dievo Sūnaus link, ir to kelio galas buvo kryžius.

Per visą noviciato laiką jis stengėsi būti naudingas savo ordinui. Šampanės vienuolynas jau buvo reformuotas. Vienuoliai tam priešinosi, bajorija juos palaikė; čia dar nebuvo užgesusi maišto dvasia, reikėjo padaryti netvarkai galą. Tos neramios dienos sudrumstė Ransė noviciatą, jis buvo priverstas ateiti į pagalbą reguliariesiems observantams. Markizo de Vasė vadovaujami dvidešimt penki bajorai apsistojo vienuolyne medžioklės pretekstu, bet iš tiesų siekdami iš ten išvyti reformos šalininkus. Atvykęs Ransė pasiteiravo, kokie tų bajorų ketinimai; jį atpažino Vasė, kuriam Ransė kadaise buvo padaręs svarbią paslaugą. Vasė pribėgo prie jo, pabučiavo ir sutiko palikti vienuolius ramybėje.

Abatui grįžus į Persenę, priorui kilo mintis pasiųsti jį į Turenę, nors Ransė noviciatas dar nebuvo pasibaigęs. Postulantas atsisakė paklusti taręs, kad toji išvyka pastatys jį į „pavojus“. Biografas du kartus pavartoja šį žodį jo nesuprasdamas: paaiškinti galima tuo, kad pakeliui į Turenę driekėsi jau parduotos Vereco valdos, ir Ransė gresiantys pavojai buvo prisiminimai. Jo pasipriešinimo nustebintas prioras Prijero abatui parašė, kad naujasis vienuolis jam atrodė esąs žmogus, klausantis tiktai savo nuomonės. Prijero abatas panoro pasikalbėti su Ransė, šis atvyko pas jį, įsikūrusį už keturių mylių nuo Paryžiaus. Abatas liko sužavėtas didžiojo vienatvės šalininko, nes Le Butijė elgesys beveik nesiskyrė nuo tikrojo nusižeminimo, nors jo askezėje dar girdėjosi aukštuomenės žmogaus gyvenimo aidas.

Prieš Persenėje duodamas įžadus, Ransė sugrįžo pas trapistus ir perskaitė savo testamentą, kuriuo vienuolynui perdavė viską, ką dar turėjo. Apgailestavo, kad dėl savo nerūpestingumo daug ką išeikvojo; pareiškė kalbąs gerai apsvarstęs ir apgalvojęs; patvirtino, kad jo išpažintis yra tokia nuoširdi, tarsi stovėtų prieš Jėzaus Kristaus teismą; visus savo baldus, o pirmiausia – knygas, paliko broliams. „Jeigu dėl nenumatytų įvykių, – sakė jis, – trapistai atsisakytų reformos, aš perduosiu savo biblioteką Paryžiaus ligoninei, kad ją pardavus būtų pagelbėta vargšams ir ligoniams.“

Atrodo, tarsi Ransė nujautė tas nelaimes, kurios po pusantro šimto metų užgriuvo jo vienuolyną. Tas, kuris nenorėjo, kad vienuoliai imtųsi mokslo, paliko jiems savo biblioteką!

Čia paskutinį kartą buvo paminėtas ponios de Monbazon vardas. Nuostabi ir pražūtinga vakaro žvaigždė visam laikui nusileido už horizonto. Dom Žervezo liudijimu, Ransė turėjo daug tos moters laiškų ir du portretus; viename ji buvo pavaizduota savo santuokos metais, kitame tokia, kokia atrodė pradėjusi našlauti. Meilės paslaptys buvo patikėtos religijos priežiūrai. Motina Luiza, kuriai patikėta saugoti šitas relikvijas, suprato silpnybes ir buvo užtektinai stipri, pasižymėjo nupuolusios moters atlaidumu ir atgailaujančios moters narsa. Tą rytą, kai turėjo duoti įžadus, Ransė parašė į Tūrą ir liepė sudeginti laiškus, o abu portretus perduoti ponui de Subizui – ponios de Monbazon sūnui. Nieko nereiškia atsikratyti daiktų, bet kaip atsikratyti atsiminimų! Busdama iš sapnų širdis jaučiasi sutriuškinta, – toks menkas žmogaus ryšys su tikrove.

Kitame 1664 metų birželio 14 dieną motinai Luizai rašytame laiške sakoma: „Su nuolankia kantrybe aš laukiu tos laimingos akimirkos, kai būsiu amžinai paaukotas Dievo teisingumui. Visas mano laikas yra skirtas pasirengti didžiajam įvykiui. Aš nieko nebebijau, nebent to, kad mano aukos smilkalai Dievui nebus malonūs, nes neužtenka vien pasiaukoti; jūs juk žinote, kad dangaus ugnis aplenkė auką nelaimingojo, teikusio Dievui tokias atnašas, kokios Jam tikrai nebuvo malonios.“

Iki šiol niekas neatkreipė dėmesio į šį skundą, ištrūkusį iš Ransė širdies, taip nepastebi ir garsą atkartojančios kalnų harmonijos; širdies skundas neturi konkretaus adresato, jis sumyšta su sunkiais kenčiančiojo kaltinimais savajam gyvenimui. Nusprendęs užsidaryti pas trapistus, Ransė pirmiausia aplankė savąjį Bulonės vienuolyną, nes jis įsikūręs tarp miškų, ten buvo matyti jūra – paskutinis pasaulio paveikslas; paskui grįžo pas trapistus ir visam laikui apsigyveno nuošaliuose jų soduose, kaip kadaise Babilonijos valdovai.

Iš Romos kurijos buvo gauti Trapistų vienuolyno regulą patvirtinantys dokumentai. Ransė būtų norėjęs įžengti į naują gyvenimą kartu su buvusiu Trapistų vienuoliu Dom Bernjė, kuris iki tol šiaip taip stūmė dienas, bet galiausiai buvo paliestas malonės; tačiau Dom Bernjė buvo pasiruošęs tik po keturių mėnesių. 1664 metų birželio 26 dieną Prijero abato atstovas generalinis vikaras Dom Mišelis de Gitonas įšventino Ransė į vienuolius su kitais dviem naujokais, kurių vienas, vardu Antuanas, anksčiau buvo Ransė tarnas. Tokiu būdu buvęs tarnas Antuanas dangaus buvo sulygintas su savo šeimininku. Po keturių dienų Pjeras Felibjenas pradėjo vadovauti Trapistų vienuolynui abato de Ransė vardu. Ransė priėmė vienuoliškąjį palaiminimą iš airių vyskupo Arda, kuriam patarnavo Sen Marten de Sėjė vienuolyno abatas, rankų. Kitą dieną trapistų abatas išvyko į savo vienuolyną. Vienam savo draugui jis vis dėlto parašė: „Mano apsisprendimas – tai visiškas susitaikymas su Apvaizda. Melskitės už mane.“

Pirmasis Ransė apsilankymas pas trapistus ilgai netruko. Jis pradėjo didelį vienuolyno remontą, bet jam duodant naujus nurodymus dėl choro ir maldų vietos, dailidėms ir mūrininkams pradėjus darbus, buvo iškviestas į Paryžių dalyvauti generaliniame reguliariųjų vienuolijų susirinkime. Šis jaunas vyras, kadaise itin paisęs pasaulio nuomonės, į susirinkimo vietą iškeliavo paprastu vežimu, tarsi koks elgeta; visą gyvenimą jam liko būdingi tokie perdėti gestai. Susirinkimas jam pavedė vykti į Romą ir derėtis dėl reformos. Prieš kelionę jis ilgai tarėsi su kardinolu de Recu, kuris jį lydėjo iki Komersi. Paskui Ransė kelioms dienoms sugrįžo pas trapistus. Rūpinosi jais kaip nuolankus brolis. Jis kalbėjo: „Ar mes mažesni nusidėjėliai negu pirmieji cistersų vienuoliai? Ar mums reikia mažiau atgailauti?“ Jam buvo prieštaraujama, kad šių laikų vienuoliai, būdami silpnesni, nebetinka asketiškam gyvenimui. „Verčiau tarkite, – atsakė jis, – kad mes esame ne tokie uolūs.“ Visuotiniu sutarimu vienuoliai atsisakė gerti vyną ir valgyti žuvį; jie sau uždraudė vartoti mėsą ir kiaušinius. Buvo priimtos mandagaus elgesio ir tarpusavio bendravimo taisyklės; jie gerbė vienas kitame atpirktąjį ir niekino nupuolusį žmogų.

Skirstant darbus, Ransė atiteko dirvonuojančios žemės rėžis; pirmą kartą į žemę įbestas jo kastuvas atsitrenkė į kažin ką kietą: tai buvo senoviškos auksinės angliškos monetos. Iš viso – šešiasdešimt, kiekviena septynių frankų vertės; ši netikėta Apvaizdos malonė leido Ransė išsirengti į kelionę. Sušaukęs vienuolius, jis atsisveikino. „Aš noriu tiktai, – pasakė jiems, – atkreipti jūsų dėmesį į šiuos šventojo Bernardo žodžius: „Mano sūnau, jeigu jūs žinotumėte, kokios yra vienuolio pareigos, jūs aplaistytumėte ašaromis kiekvieną duonos kąsnį.“ Paskui jis pridūrė: „Meldžiu Dievą pasigailėti jūsų ir manęs. Jeigu Jis išskirs mus šiame gyvenime, tai tesujungia amžinybėje.“

Nuolankiai nusilenkę vienuoliai paprašė Dievą saugoti jų abatą.

Naujasis Tobijas iškeliavo į Ninevę; jo kelionės tikslas nebuvo santuoka su Ragelio dukterimi, nes Ragelio dukra jau buvo mirusi. Ransė kelionės palydovas buvo nebe Rapolas, o Atgailos dvasia; ši dvasia leidosi į kelią atsiimti ne skolų, bet vargo[34]. Klaidžiojant po švento ir nenykstančio Rašto sritis, kur nėra erdvės ir laiko, tylą sudrumsčia tik koks nors nuo amžinybės atitrūkęs daiktas.

Šalon siur Sone didysis atgailautojas susitiko su Val Rišė vienuolyno abatu – paskirtuoju kelionės palydovu. Lijone pabučiavo dėžutę, kurioje buvo saugoma šventojo Pranciškaus Saleziečio širdis. Perkopęs Alpes pasiekė Turiną; čia jis nepamatė Šventosios drobulės. Milane nusilenkė šventojo Karolio Boromėjo kapui. Laimingi mirę šventieji! Danguje jie pasitinka savo gyvenimo rytą. Bolonijoje Ransė pagarbino šventąją Kotryną. Kitokio senovės palikimo nė neieškojo, nesidomėjimas aplinka buvo jo atgaila; jo akys neieškojo tų griuvėsių, kurių nuostabų aprašymą mums pateikė abatas de Lamenė:

„Metai po metų, – rašė jis, – nyksta didingi rūmai, nors per lietui ir vėjams atvertus elegantiškus langus dar matyti liekanos to puošnumo, kokio nė su žiburiu nerasi mūsų šiuolaikiniuose varganuose būstuose, likučiai didingos ir trapios prabangos, gausių įvairiausio meno stebuklų. Amžinai jauna gamta pamažu užgožia prašmatnias vilas – nuostabius žmogaus kūrinius, tokius pat netvarius kaip ir jų kūrėjas. Rafaelio freskomis ištapytoje salėje matėme balandžių nutupėtus karnizus, matėme, kaip per marmuro grindų plyšius kalasi laukinio kapario stiebeliai, kaip viską uždengia platūs blyškiai žalsvų kerpių plotai.“

Florencijoje mūsų keliauninkas net nepasidomėjo Dante ir Mikelandželu; mane patį griuvėsiai apstulbino, kai daug vėliau ten klajojau. Toskanos hercogienė surengė Ransė iškilmingą priėmimą. Gaila, kad jis ilgiau nepaviešėjo Egerijos slėnyje, čia, kur kadaise lankėsi daugybė moterų; būtų galėjęs iškviesti moterų lemūrus, kad jie pasveikintų Neerą ir Hostiją[35]. Pagaliau jis įžengė į šventųjų apaštalų miestą. Ak, Roma, štai ir vėl tave matau! Ar tai mūsų paskutinis pasimatymas? Vargas žmogui, sulaukusiam tokio amžiaus, kai nebelieka jokių džiaugsmų! Stebuklingi kraštai, kur jūsų niekas nepažįsta, dvelkia šalčiu; kokius mielus šešėlius dar išvysiu ateityje? Ėhė, žilą galvą gaubiančius debesis!

Ransė atvyko 1664 metų lapkričio 16 dieną, šešiomis savaitėmis vėliau už cistersų abatą, pasirengusį susikauti su reguliariaisiais observantais. 1664 metų gruodžio 2 dieną popiežius priėmė Ransė Monte Kavalo pilyje tokiais žodžiais: „Adventus vester non solum gratus est nobis, sed expectavimus eum“ – „Jūsų atvykimas mums yra ne tik malonus, bet ir laukiamas.“ Jo Šventenybė palankiai priėmė karaliaus motinos, karaliaus pusseserės, kunigaikščio de Konti ir ponios de Longvil laiškus, kurių parašai kirtosi su naujosiomis Ransė dorybėmis, bet Romoje labiau paisoma rangų, o ne papročių. Ransė kreipėsi į popiežių Aleksandrą III lotyniška prakalba: „Švenčiausiasis Tėve, atvykome iš savo vienuolyno, kuriame užsidaryti mus privertė mūsų nuodėmės, kad išgirstume Jūsų Šventenybės žodžius, nes per jus, tarsi per orakulą, Viešpats mums praneša savo valią.“

Toks nuolankumas nevisiškai įtikino popiežių, todėl Ransė manė privaląs pasiaiškinti. „Trapistų vyresnieji, – pasakė jis, – kreipdamiesi į pasaulietinius teismus, niekada nesiekė išvengti bažnytinės jurisdikcijos.“ Tai delikati pozicija, kuri vėliau leido Ransė užsitikrinti palankius Liudviko XIV sprendimus. Nutarta, kad Jo Šventenybė kardinolų kongregacijai paves ištirti reguliariųjų observantų bylą. Ransė patenkintas atsisveikino; jis rašė pasidavęs visus žmones Vatikane ištinkančiai iliuzijai: „Jo Šventenybės audiencija truko pusantros valandos; Jo Šventenybė parodė tiek palankumo ir gerumo, kad neįmanoma norėti daugiau.“

Ransė aplankė tėvą Bona, kuris, ir tapęs kardinolu, liko jam draugiškas. Popiežius paskyrė įgaliotinius, turinčius išnagrinėti bylą. Aistringas neturto ir menkumo troškimas Romoje atrodė tarsi pamišėlio svaičiojimai. Ransė buvo pranešta, kad jis negaus to, ko norėjo, kad mėsos valgymas arba nevalgymas laikomas nereikšmingu dalyku siekiant Dievo šlovės. 1665 metų pradžioje Ransė sužinojo, kad kardinolų sprendimai jam nepalankūs, o iš Prancūzijos gauti laiškai tiktai pakenkė; taigi jis apsilankė Vatikane, iš kur laiminamas miestas ir pasaulis, bet pats ten nebuvo palaimintas.

Reikalas, dėl kurio kreipėsi Ransė, niekam nepatiko: elgetiškas gyvenimas Romos kardinolams nebuvo priimtinas. Viena vertus, įprastinės regulos besilaikantys vienuolių ordinai atsisakė priimti pataisas; reformatoriai buvo vadinami kone schizmos siekiančiais keistuoliais; iš didžiųjų Romos vienuolijų griežtai regulai pritarė tik keletas niekam nežinomų Peršo slėnio vienuolių. Ransė nepagelbėjo nė Onos Austrės protekcija; įžvalgūs italai suprato, kad Liudviko XIV motina merdėja, o Romoje mirtis padaro galą bet kokiai įtakai, net ir valdovų. Todėl Ransė, matydamas tokią nesėkmę, susiruošė atgal pas trapistus. Vos jam išvykus iš Romos jo sumanymas buvo pavadintas prancūzišku pasiutimu – una furia francese: taip tame krašte apibūdinama mūsų drąsa. Atvažiavęs į Lijoną tuojau pat parašė:

„Visi mano artimieji apie mane galvoja vienodai; vakar aš gavau laišką, kuris būtų jus nustebinęs, jeigu jūs būtumėte jį pamatęs. Vis dėlto mano pasitraukimas paspartino cistersų vyresniojo išvykimą iš Romos; nors jis mums buvo didžiausia kliūtis, bet jautė pareigą lydėti mane į Prancūziją; mūsų teisėjų galvose jis įtvirtino tam tikrą požiūrį į mūsų reikalą.“

Prijero abatas, išgirdęs apie Ransė parvykimą, 1665 metų vasario 24 dieną jam įsakė grįžti į Italiją. Ransė pakluso, nors buvo įsitikinęs antrosios kelionės nereikalingumu. Vienas žmogus norėjo padovanoti Ransė piniginę su keturiasdešimčia luidorų; Ransė tepaėmė keturiolika.

Apeninų kalnynai vėl išvydo tą keliauninką, kuris nerašė nei atsiminimų, nei dienoraščio. Montė Luko vietovėje, žalialapių ąžuolų miškuose, Ransė galėjo matyti baltus vienuolynus, tuo metu jau apgyventus vienuolių, kur gerokai vėliau užsidarė ir grafas Potoskis[36]. Ransė lydėjo brangūs atsiminimai, bet tokią kelionę jis atliko pirmą kartą; jis nebuvo kaip Kamoensas[37] septyniolika metų ištremtas į pasaulio kraštą, – tai puikiai papasakojo ponas Manjenas; jis negalėjo nuo laivo denio sušukti žvelgdamas į priešais stūksančias Bab el Mandebo uolas: „Ponia, apie jus klausinėju vėjų, padvelkiančių iš jūsų krašto, klausinėju paukščių, regėjusių jus.“ Tikėjimo dvelksmas ir angelų balsai atnešdavo Ransė tik atgailos prisiminimą. 1665 metų balandžio 2 dieną naujojo krikščionių legiono karys įžengė į tą pretorių apleistą karo lauką, kur tiktai laksto kiaunės ir šiurkščios žolės auga ant sienų. „Roma, – sako Montenis, – vienintelis toks bendras, visuotinis miestas! Norint tapti šios valstybės valdovu, tereikia būti krikščionimi. Šioje žemėje nėra kitos tokios vietos, kurią dangus laikytų apglėbęs su tokiu palankumu ir pastovumu; čia net griuvėsiai šlovingi ir didingi.“

Ransė atėjo į Vatikaną, nusivylęs kopė tuščiais didžiaisiais laiptais, nuo seniausių laikų numindžiotais daugybės kojų, ant kurių daugybę kartų buvo skelbiamas pasaulio likimas. Įteikė kardinolams prašymą. Vienas kardinolas pratrūko: jį supykdė neturto reikalavimas. Abatas de Ransė atsakė: „Monsinjore, mane prabilti verčia ne įkarštis, bet teisingumas.“

Pjeras Le Nenas rašė: „Tas didis vyras reikalus tvarkė tarsi angelas, romia širdimi ir visiškai paklusdamas dangaus įsakymams.“

1664 metais Ransė pirmą kartą atvyko į Romą, antrą – 1665 metų balandį, valdant popiežiui Aleksandrui VII – Fabijui Kidžiui. Dar nebuvo pamiršta ambicingosios donos Olimpijos įtaka Inocentui X[38]; pakėlus krėslą matyti išstovėta žymė. Iš Pamfilio giminės teliko šio vardo vila. „Pats Aleksandras VII, – rašė kardinolas de Recas, – kalbėjo mažai, bet tai, ką jis pasakydavo, buvo pasverta ir išmintinga, savio col silentio.“[39]

Kitus kartus lankydamasis Romoje, kardinolas de Recas suprato klydęs, suvokė, kad Kidžis buvo ne kažin kas. Kidžį išrinkus popiežiumi, Barijonas koadjutoriui kalbėjo: „Buvau nutaręs suskaičiuoti karietas, kad tą patį vakarą pasakyčiau tikslų skaičių ponui de Lionui: iš raguotojo nereikia atimti šito džiaugsmo.“ Štai tokias kalbas, tokią politiką ir tokius papročius aptiko Ransė ant šventųjų apaštalų kapo. Inocentas X buvo pasmerkęs penkias prielaidas[40]. Aleksandras VII pakeitė kelis „Formuliaro“[41] žodžius. Karalius Liudvikas XIV pritarė šiems pakeitimams, bet kartu pareikalavo, kad priešais buvusią korsikiečių sargybos būstinę būtų pastatyta piramidė, kaip hercogui de Kreki padaryto įžeidimo satisfakcija; toji piramidė buvo nugriauta tik popiežiaujant Klemensui IX. Aleksandras VII kanonizavo šventąjį Pranciškų Salezietį, įsteigė naują biblioteką ir pats kūrė. Jis parašė eilėraščių rinkinį, pavadintą „Philomati Musae juveniles“[42]. Tai jo vienintelė sąsaja su Anakreonto eilėraščių leidėju, nebent ja laikytume karstą, kurį tądien, kai buvo iškeltas į popiežiaus garbę, liepė pakišti po lova.

Kol Ransė keliavo į Lijoną, kardinolas de Recas buvo spėjęs grįžti į Romą. Jis palankiai sutiko bičiulį atsivertėlį ir privertė jį apsistoti savo namuose. Iš koadjutoriaus viešnagės Romoje Ransė negavo jokios naudos, nebent jam išrūpino kelias nenaudingas popiežiaus audiencijas. Aktyvus frondos vado vaidmuo išseko; viskam, kas randasi iš žmogaus prigimties menkystės, ateina galas.

Kardinolas de Recas buvo žemaūgis, tamsaus gymio, negražus, negrabių rankų; jis nemokėjo tinkamai apsirengti. Kunigaikštienė de Nemūr patvirtina Talemano de Rėo pateiktą Reco portretą. Jos žodžiais, „persirengęs koadjutorius atėjo pas kardinolą Mazarinį. Ponas princas, sužinojęs apie šį vizitą, pasiteiravo kardinolo, kuris jam labai juokingai nupasakojo ir patį koadjutorių, ir jo raitelio kostiumą, ir baltas plunksnas, ir šleivas kojas; šitaip prajuokinęs princą jis dar pridūrė: jeigu koadjutorius antrą kartą ateitų persirengęs, jis perspėtų princą, kad šis pasislėpęs galėtų pasižiūrėti į koadjutorių ir iš jo pasijuokti“.

Kardinolo de Reco portretuose nieko bjauraus nepamatysime: jo veidas toks pat arogantiškas kaip pono de Taleirano, bet protingesnis ir ryžtingesnis negu Oteno vyskupo.

Kardinolas, gimęs Monmirajyje 1644 metų spalio mėnesį florentiečių šeimoje, suvaidinusioje tam tikrą vaidmenį šventojo Baltramiejaus įvykiuose, nepasižymėjo tomis dorybėmis, kurias jam stengėsi įdiegti jo mokytojas šv. Vincentas Paulietis; vis dėlto tais laikais žmogaus niekšystė ėjo drauge su jo kilnumu, ir kardinolas išsaugojo šiokį tokį jį nulipdžiusios rankos įspaudą. Recas sukūrė tragediją „Fjesko sąmokslas“, ir kardinolas de Rišeljė apie jį pasakė: „Tai pavojingas protas.“ Kardinolo mantijos pranašumas – tai dvaro aplinkos žmogui suteikiama nepriklausomybė. Recas rodė pagarbą kiekvienam buvusiam partijos vadui; šią veiklą buvo išaukštinęs rašydamas apie Plutarcho „Paralelines biografijas“; ilgus metus antika lepino Prancūziją. Jis sakė, kad Cezaris, būdamas jo metų, turėjo šešis kartus daugiau skolų negu jis; taigi reikėjo tiktai užkariauti pasaulį, ir Recas užkariavo Bruselį[43] ir tuziną miestelėnų, o hercogas de La Rošfuko jo paties vos nepartrenkė durimis.

Jaunystėje Recas pamilo savo pusseserę panelę de Rec; jis sakė, kad ji buvo visų meiliausia, gyviausia ir labiausiai jaudinama „morbidezza“[44].

Rišeljė juo nepasitikėjo; šis suktas ir vaidingas lovelasas buvo priverstas sprukti, nes išdrįso suktis apie kardinolo mylimąsias. Jis nukako į Veneciją, kur senjora Vendranina vos jo nepražudė, paklajojo po Lombardiją, nuvyko į Romą, Sapiencoje dalyvavo diskusijoje, susiginčijo su kunigaikščiu de Šombergu ir grįžo į Prancūziją. Toliau kirtosi su kardinolu de Rišeljė, šįkart – dėl ponios de Lamejerė. Recui šovė į galvą mintis surengti pasikėsinimą į kardinolą, bet jis „pabūgo“. Bastilijoje įkalintas Basompjeras jį suvedė su intrigantais. Įvyko Marfė mūšis; grafas de Suasonas jį laimėjo, bet buvo nukautas. Ši mirtis kardinolui de Recui turėjo lemiamos reikšmės likti bažnytinėje tarnyboje. Jis pagarsėjo pradėjęs ginčą su vienu ministru protestantu. Po vieno nuotykio, kai kartu su ponu de Tiurenu, šiam nenusileisdamas drąsa, užpuolė Senoje prie Neji besimaudančius kapucinus, Recas užmezgė ryšį su panele de Vandom; „Memuaruose“ aprašo nelabai gražias šio ryšio smulkmenas. Pagaliau, remiamas kai kurių to meto žmonių, buvo paskirtas Paryžiaus arkivyskupo, savo dėdės pono de Gondi, koadjutoriumi.

Prasidėjo fronda. Neapsikentęs Mazarinis uždarė koadjutorių Venseno pilyje; vėliau Recas pabėgo iš Nanto pilies, kur buvo perkeltas: keturi bajorai laukė bokšto apačioje, kol jis nusileis žemyn. Ponas ir ponia de Brisakai šieno kupetoje pasislėpusį Recą pervežė į Bopreo, tada jis barža Luaros upe buvo nuplukdytas į San Sebastianą Ispanijoje. Saragosoje išvydo vaikštinėjantį vienišą kunigą, palaidojusį paskutinį maro pakirstą parapijietį. Valensijoje matė pakelėse eilėmis augančius apelsinmedžius. Recas kvėpavo tuo pačiu oru, kaip kadaise Vanocija[45]. Susiruošusį vykti į Italiją jį Maljorkoje priėmė vicekaralius; vienuolyne girdėjo už pertvaros giedančias pamaldžias mergeles – tarsi pulką šviesių grakščių paukščių. Po trijų dienų perplaukė anuomet nereikšmingą, o šiandien visuotinai žinomą Korsikos kanalą. Sustojo Porto Longone, toliau keliavo į Porto Ferajo, kur vėliau buvo sustojęs iš tolimos provincijos atvykęs, imperiją pakeitęs ir niekada nuo sosto nenuverstas Bonapartas. Galiausiai Recas išlipo Pjombine ir tęsė kelionę į Romą.

1655 metais, mirus Inocentui X, buvo sušaukta konklava. Kardinolas de Recas įsitraukė į aktyvią rinkėjų grupę, popiežiumi išrinktas Kidžis tapo Aleksandru VII. Recas skleidė kalbas apie savo indėlį į rinkimus, bet jo sekretorius Žoli tvirtina, kad taip nebuvo.

Recas pasitraukė į Bezansoną, paviešėjo Konstance, Ulme, Augsburge, Frankfurte, smuklėse kirkindamas tarnaites, paskui susirgęs paspruko į Olandiją; Anglijoje aplankė Karolį II, kurio motinai frondos metais buvo suteikęs pagalbą.

Mazarinis mirė 1661 metų kovo 9 dieną. Į Prancūziją sugrįžęs Recas pradėjo rašyti du veikalus. Vienas – tai jo genealogija (būdinga to laiko menkystė: pradėti skaičiuoti savo protėvius, kai pats ne kažin ką reiški), kitas – Sulos, graikiškai sukūrusio savo „Proskripcijas“, pavyzdžiu lotynų kalba parašyta frondos neramumų istorija. Kardinolas nuvyko į Fontenblo pasveikinti karaliaus. Jis buvo šaltai priimtas; dvaro jaunuomenė stebėjosi, kaip tas neūžauga išvis galėjo ką nors reikšti, bet jie dar nebuvo matę Kutono[46]. Būtent tada prasidėjo arba, greičiau tariant, atsinaujino kardinolo ryšys su ponia de Sevinjė.

Nemažą laiškų pluoštą paskelbusi ponia de Sevinjė negalėjo susilaikyti nepasišaipiusi net iš tų žmonių, kuriuos manė mylinti: kardinolą de Recą ji vadino „brevijoriaus herojumi“. 1649 metais kardinolas iš Sen Deni jai rašė, kad labai liūdėtų, jeigu neturėtų vilties, jog „per Paryžiaus šturmą ji jam paklius į rankas“. Po daugelio metų ji senajam akrobatui, dėvinčiam vyskupo mitrą, pranešė, kad Moljeras asmeniškai jam perskaitys savo komediją apie Trisoteną[47], o Depreo supažindins su savo „Lektoriumu“[48]. Ponia de Sevinjė kalba apie „gerąjį kardinolą“; ji mums paliko liudijimą, kad vienas vienuolis iš Šventojo Viktoro vienuolyno nutapęs jo portretą ir jis šį savo atvaizdą perdavęs poniai de Grinjan[49], nors jai tai visiškai nerūpėję. Ponia de Sevinjė elgėsi tarsi slaugė su ligoniu, ragino savo dukrą priimti jo dovaną – kasoletę[50], bet šioji paniekinamai ją atstūmė. Tačiau artinantis kardinolo gyvenimo pabaigai, ponios de Sevinjė susižavėjimas blėso, jos viltys mažėjo. Būdama guvaus proto, nepakartojamo talento, racionalaus elgesio, praktiška kasdieniuose reikaluose, ji iš akių neišleisdavo nė mažiausios naudos, bet apsigavo dėl testamento turinio, nes koadjutorius jai nieko nepaskyrė.

Apie kardinolą de Recą rašė Žoli, kunigaikštienė de Nemūr, La Rošfuko, ponia de Sevinjė, teismo pirmininkas Eno ir daugybė kitų; jis buvo negražių istorijų herojus. Recas įkūnijo savo epochą, tuo pat metu buvo jos objektas ir atspindys. Visi jį laikė genialiu, nes kaip žmogus pasižymėjo protu, o kaip rašytojas – talentu (ir tai yra tikrasis jo pranašumas). Tačiau reikia pasakyti, kad jam, kaip rašytojui, pritrūkdavo parako, kaip ir visur kitur: dar nepriėjęs pirmojo „Memuarų“ tomo pabaigos, pradeda samprotauti, išsikvepia ir pasidaro nuobodus. Jo politinę veiklą rėmė galingas Paryžiaus parlamentas, dalis karaliaus dvaro ir liaudies frakcija, bet jis nepasiekė jokios pergalės. Jis turėjo vieną priešą – niekinamą, nekenčiamą svetimtautį kunigą, bet jo nenuvertė; mažiausias iš mūsų revoliucionierių būtų per pusvalandį pašalinęs tai, kas Recą stabdė visą gyvenimą. Vadinamasis valstybės vyras tebuvo ramybės drumstėjas. Mazarinis buvo tas, kuris suvaidino pagrindinį vaidmenį; apsisiautęs kardinolo mantiją pasipriešino maištams; priverstą slėptis nuo minios neapykantos jį sugrąžino ištikima moters meilė, o jis pats mums už rankos atvedė Liudviką XIV.

Koadjutorius baigė savo dienas visų užmirštas, tarsi senas sugedęs žadintuvas. Pasitraukęs į nuošalę ir netekęs galimybės aktyviai veikti, buvo nepavojingas; taip įvyko ne dėl to, kad būtų pritrūkęs kvapo paskutinėje kelio atkarpoje, bet kad gebėjo pakeisti formą, kaip kai kurie nuodingi skarabėjai. Jam trūko moralės jausmo, ir šis trūkumas buvo jo stiprybė. Kalbant apie pinigus, jis parodė kilnumą, tai yra savo karaliavimo gatvės miniai skolas apmokėjo vien bajoriška „pono de Reco“ moneta. Jo paties asmuo jam buvo nė motais: argi jis savęs neįstūmė į kampą? Buvo raginamas aprašyti savo nuotykius, ir politiku persirengęs romanistas juos skyrė bevardei moteriai – savo iškreiptų idealų chimerai. „Ponia, kad ir kaip nemalonu man būtų jums papasakoti savo gyvenimo istoriją, tačiau jūs manęs to paprašėte, ir aš paklūstu.“

Jis sugrįžo prie Dievo, nes nebeturėjo ką veikti; panašiai jaunystėje sveikino sukilusius Paryžiaus miestelėnus. Leido dienas bažnyčioje; tikintieji stengdavosi išgirsti jo širdį draskančius pamokslus, jie verkdavo klausydami atgailos psalmių arba „Miserere“ posmų, bet jo žodžiai buvo beprasmiai. Recas nieko nepasimokė nei iš Kristaus kančios, nei iš jo atvaizdų; jį domino tik jo paties asmuo, jis galvojo tik apie savo atliktą vaidmenį, nesirūpino savo moraliniu elgesiu. Jis tyrinėjo savo praeities draiskanas ir taip save atpažindavo, perkilnojo savo neteisybes ir šitaip pats save susikūrė, paskui sėdo rašyti skandalingų atsiminimų. Jo „Memuarų“ skaitytojai išvydo palaidotą gyvą lavoną, kuris karste pats save prarijo.

Jam, nenuilstamam lošėjui, net atėjo į galvą užsisklęsti Trapistų vienuolyne ir rašyti „Memuarus“ ant to stalo, kur Ransė dėliojo savo „Aforizmus“! Ransė buvo priverstas važiuoti į Komersi, kad įtikintų kardinolą atsisakyti šio švento sumanymo. Bosiuė neatsargiai sušuko: „Koadjutorius svaido į Mazarinį grėslius, niūrius, įžūlius žvilgsnius.“ Didieji genijai turi gerai pasverti savo žodžius: jie išlieka istorijoje kaip nepataisomas grožis.

Recas, tas didelio proto vyras, bet neryžtingas prelatas ir šventvagiškas vyskupas, priešinosi Dievo nubrėžtam planui; jis niekada netikėjo, kad nuoširdžiai sukalbėtas rožinis galėtų atnešti daugiau šlovės negu visi geri ir blogi gyvenimo darbai. Jam labiau sekėsi žodžiais sudrumsti ramybę negu įskelti revoliuciją; jis bandė sukurstyti maištą Laterano šventojo Jono bazilikoje tarsi kokiame „stebuklų dvare“[51]. Šis abejingas ir melancholiškas suprancūzėjęs italas atsidūrė gatvėje, kai Liudvikas XIV išmetė tuos juokdarius pro duris, nors ir kaip gerbė jų praeities nuopelnus ar rūbą, kurį jie buvo sutepę. Atsidūręs tarp viską leidusios frondos ir beveik viską draudusio Versalio šeimininko, koadjutorius sušuko: „Ar yra kas nors, kas būtų blogesnis už mane?“, vėliau Ruso klausė taip pat išdidžiai: „Ar yra kas nors, kas būtų geresnis už mane?“ Iki pat mirties Recas šoko savo šokį, tačiau tik Rišeljė galėjo sušokti sarabandą[52] su kastanjetėmis rankose mūvėdamas žalio aksomo kelnėmis ir nepasirodyti juokingas.

Taigi kardinolo de Reco rūmai nebuvo ta vieta, kuri nuteiktų Ransė palankiai žvelgti į krikščioniškojo pasaulio sostinę. Romos draugija jam negalėjo duoti nieko gera, ji tiko nebent tokiam Kulanžui. Šis pabuvojo Romoje 1656 ir 1689 metais; jam patiko vegetuoti toje klastingoje visuomenėje; jis kūrė eiles, nors ir neprilygo Horacijui:

Gražieji Montaltės sodai,

Ludovizas, Pamfilas ir Matejis.

Tačiau tuo metu, kai Ransė lankėsi Romoje, ten netrūko jo vertų prancūzų: 1664 metais Pusenas už žmonos atneštą kraitį nusipirko būstą ant Pinčo kalvos, priešais buvusius Rafaelio namus, Borgezės vilos sodų papėdėje; šalia buvo įsikūręs Klodas Lorenas; vien tik šių vardų užtenka laiduoti nemirtingumą. Pusenas mirė 1665 metų lapkritį ir buvo palaidotas Lučinos šventojo Lauryno bažnyčioje. Jeigu Ransė būtų palaukęs penkis ar šešis mėnesius, būtų galėjęs su abatu Nikezu dalyvauti laidotuvėse; abatas Nikezas aprašė vieną kelionę pas trapistus, kur man teko garbė tik pastatyti biustą. Trapistų reformatorius mėgo paveikslus, yra išlikusių jo paties darytų eskizų; karste gulinčio Puseno palaikai jį būtų sujaudinę, ir būtų dar labiau sustiprėjusi jo panieka žmogiškam šlovės troškimui. „Aš sutikdavau Puseną, – rašė Bonavantiuras d’Argonas, – Romos griuvėsiuose arba piešiantį ant Tibro kranto.“ Abatas Antuanas Arno, priklausęs tai Por Ruajalio kartai, kuri vėliau prisišliejo prie trapistų, taip pat pažinojo paveikslo „Pasaulio tvanas“ autorių. Šiame paveiksle matyti tarsi kokios apleistumo ir senatviško potėpio žymės – nuostabūs laiko virpesiai! Šedevrai dažnai paženklina genijų gyvenimo pabaigą: taip nuo kūno atsiskiria dvasia.

Galiausiai čia dar galėjo gyventi Miltono Leonora; Mazarinis ją kviesdavosi į savo koncertus; galbūt ji tyliai kiūtojo, nebesirodė viešumoje – tarsi lyra be stygų. Romos apylinkių didybė Ransė nesužavėjo, panašioms mintims dar nebuvo atėjęs laikas, tačiau kadaise šventasis Pranciškus apdainavo gerojo Dievo dovanotą kūrinijos grožį. Šitoje nelaimingoje žemėje buvo daug melancholiškų vaizdų; Ransė būtų galėjęs baigiantis dienai užkopti ant Sorakto kalvos, nuo Marijaus kalno viršūnės būtų galėjęs stebėti Čivitavekijos paplūdimius, Ostijoje būtų išvydęs smėlynus, kuriuose lengva prasmegti. Lordas Baironas buvo prašęs jį palaidoti smėlėtoje Adrijos jūros pakrantėje. Bet niekas Ransė nedžiugino, jo širdis liūdėjo labiau negu jo protas.

Vis dėlto jeigu jis būtų mažiau pasinėręs į savo nuodėmių apmąstymus, tai ir pati Roma būtų patenkinusi jo tikėjimo troškulį. Kiekviename žingsnyje, gėlėmis nusėtuose takeliuose jis atrasdavo koplyčias, tuos tėvo Lakordero aprašytus prieglobsčius:

„Suskambus varpui, tyliai ir iškilmingai atsidarydavo visos vienuolyno durys. Mes išvysdavome žilus senolius nuskaidrėjusiais veidais, anksti subrendusius vyrus, paauglius, kurių jaunatvę malda nušviesdavo pasaulyje neregėtu grožiu, išvysdavome visas žmonių kartas vienodais drabužiais. Atsiskyrėlių celės skurdžios, jose užtekdavo vietos tiktai šiaudų ar ašutų guoliui, stalui ir dviem kėdėms; kryžius ir keli šventi paveikslėliai buvo jų vienintelės puošmenos. Iš šio kapo, kuriame prabėga laikinasis vienuolio gyvenimas, pereinama į kitą – amžinybės prieangį. Čia visi pasilieka su savo gyvais ir mirusiais broliais. Mirusį brolį, aprengtą vienuolišku abitu, palaidodavo po grindimis priešais didįjį altorių, jo kaulai susimaišydavo su anksčiau mirusių brolių kaulais; velionio amžininkų ir vėlesnių vienuolių kartų Viešpaties garbei giedamos giesmės švelniai guosdavo tuos palaikus. O mieli ir šventi namai! Žemėje pastatyta didingų rūmų, padaryta puikių antkapių, sukurta beveik dieviškų Viešpačiui skirtų buveinių, bet žmogaus menas ir širdis nesugalvojo nieko geresnio, kaip vienuolynai.“

Ransė užsisklendė savyje nusivylęs derybomis ir jausmais. Jis slaugė vieną mirštantį tarną, sau buvo griežtas, o su kitais nuolankus. Gerdavo gryną vandenį, valgydavo sausą duoną, per dieną išleisdavo ne daugiau kaip šešis sū; tai dviejų balandžių kaina, bet net šių, beveik nieko nekainuojančių paukštelių, jis nevartojo maistui. Negalėjo pavesti žmonėms Dievo reikalų, todėl stengėsi pavesti Dievui žmonių reikalus. „Jis netroško nei lankyti senųjų vienuolynų, – rašo Mopū, – nei senosios Romos didybės paminklų, cirkų, teatrų, triumfo arkų, trofėjų, vartų, kolonų, piramidžių, statulų ir rūmų; taip ir garsusis Amonijus, palydėjęs Atanazą į Romą, panoro apžiūrėti tiktai garsiąją šventiesiems apaštalams Petrui ir Povilui skirtą šventovę. Ransė lankydavosi bažnyčiose, ilgas valandas melsdavosi šiose ant istorinių kalvų pastatytose apleistose buveinėse.“

Miestą palikusi maldos dvasia klajojo aplink Romą; jos giesmelė pasigirsdavo priešais kokį nors Madonos paveikslą, tarsi vargšo Abrucų fleitininko melodija. Kartais Ransė vienas vaikštinėdavo po karstų labirintą – tuos triukšmingo miesto požemius. Galbūt krikščionybės istorijoje nėra nieko įspūdingesnio, kaip naktį šviečiant žvaigždėms besimeldžiantis Ransė, atsirėmęs į kurį nors cezarių laikų akveduką ar katakombų vartus, kai nuo amžinojo miesto sienų triukšmingai krinta vanduo, o kapo duobė švelniai alsuoja mirtimi.

Ransė būtų norėjęs praleisti Kalėdų šventes kuriame nors savo ordino vienuolyne; atsisakė tos minties, iš vieno seno vienuolio išgirdęs, kad prie stalo neskaitomos šventosios knygos, o po vakarienės žaidžiama kortomis. Beveik neišeidamas iš namų, jis rašė: „Mano gyvenimas čia toks nykus ir skurdus, kad negaliu nė apsakyti. Roma man tokia pat nepakeliama, koks kadaise buvo dvaras. Aš jums nieko nepapasakosiu apie Romos įdomybes: ten nevaikštau ir nejaučiu jokio noro jas pamatyti. Mano vienintelė paguoda yra toji, kurią suteikia vyriausių apaštalų ir šventųjų kankinių kapai; aš juos lankau kaip galėdamas dažniau.“

Pagaliau padaręs viską, ką galėjo, Ransė pradėjo ruoštis atgal; jis gabenosi keletą relikvijų, kurias jam buvo padovanojęs Porfyro vyskupas, Aleksandro VII padėjėjas. Kadaise dar jaunas šventasis Bernardas į savo vienuolyną parsivežė šventojo Cezarijaus dantį; kad ir kur būtume, nesijauskime senesni nei esame aplinkui matydami mirtį, net savojo vardo mirtį. Prieš išvykdamas iš Romos, Ransė gavo popiežiaus leidimą pasitraukti į didįjį šartriečių vienuolyną; šis leidimas tebėra, nepranyko tarsi trumpas sapnas. Ransė nepasiekė tiek, kiek norėjo; šitaip senuosiuose parlamento registruose atpažįstame niekada nepadarytų klaidų intencijas, kurios kompensuoja neišpildytas geras intencijas. Reformatoriaus dvasia klaidžiojo po tas vietas, kur nebūdavo žmonių; jis sustodavo lauko pakraštyje, prie piemens palikto laužo. Išvykęs iš Italijos, Absento slėnyje Ransė aplankė didžiojo Klervo abato palaikus, jeigu tie palaikai ten iš viso yra; norėjo ten apsistoti, bet nebuvo priimtas. Prijero abatas buvo pavedęs Ransė Val Rišė abato globai, kurio pasaulietiškas vardas buvo Dominikas Žoržas; taip ir Homero didvyrius žmonės vadino paprastais vardais.

Ransė nevaikštinėjo šventojo Bruno bedugnės pakraščiais, neprisirišo prie šventojo Bernardo kapo; toks elgesys būtų labiau tikęs poetui, daug mažiau – šventajam. Dievas, kuris žino, ką daro, pašaukė Ransė pas trapistus, kad jis ten įkurtų krikščioniškąją Spartą.

Ransė iš Šventojo tėvo išsirūpino atsisveikinimo audienciją. Gavęs palaiminimą balandį iškeliavo; jį pasivijo griežtai regulai nepritariantis popiežiaus sprendimas. Mūsų laikais šitaip nutiko „Religinio abejingumo“ autoriui[53]: jis buvo gražiai Vatikano išlydėtas, bet netrukus popiežiaus dekretu pašalintas iš Bažnyčios. Bet prie reformos nepritapęs abatas de Lamenė nenustojo tikėti, kad ji įvyks; buvo įsitikinęs, kad pasigirs kažin koks balsas, šventumo, meilės, tiesos Dvasia vėl pripildys atgimusią žemę.

Tokios nemirtingojo tėvynainio mintys, ir aš karčiai verksiu, jeigu kitame pasaulyje mus kas nors atskirtų. Pasikliaudamas Dievu Ransė užbaigė pradėtą darbą; abatas de Lamenė atsirėmė į žmogų: ar jam pavyks? Žmogus trapus, o genijus svarus. Nendrė lūždama gali perverti ranką, kuri buvo į ją įsikibusi.

Čia prasideda naujas Ransė gyvenimas: jis atsisako savo jaunystės, ją pasmerkia ir užmiršta. Mes matėme jo praeities paklydimus, dabar pažinsime jo asketizmą. Atgaila buvo jo ariergardas, jis pats žengė priekyje, atsigręžęs kviesdavo atgailai pasaulį. Istorikai liudija, kad didinga jo išvaizda radosi ne iš kur kitur, kaip iš Dievo didybės. Tie, kurių sąžinė buvo nerami, nedrįsdavo kreiptis į jį manydami, kad jis nepaprastu būdu įžvelgdavo viską, ką jie slėpė. „Kas man duos, – skundėsi jis, – paukščio sparnus, kad pabėgčiau nuo žmonių draugijos!?“ Kai pats dar žavėjausi poezija, tuos Šventojo Rašto žodžius[54] įdėjau į vienos savo herojės giesmę. Ransė himną baigia tokiais žodžiais: „Žmonės mane visur persekioja, vargina, savo regos galia įsiskverbia į mano dvasią ir kartu žadina nerimą. O mano siela, užmerk akis, pasitraukime nuo visko, ko nenorime matyti, ir kad patys būtume nematomi.“

Po šitokių sielos protrūkių vienuolis pakeldavo akis į dangų. Jis darydavosi milžiniškas, jo didybė – tai visa amžinoji šlovė. Esama paveikslų, vaizduojančių šventąjį Pranciškų ant jūros kranto, kalbantį ant plikų šakų sutūpusiems angeliukams.

1666 metų gegužės 20 dieną Ransė prastais keliais patraukė į Peršą. Tie vieškeliai nė trupučio nepriminė nei Apijaus, nei Klaudijaus kelio; čia viskas buvo kitaip nei Romoje, kurioje virė nepaprastos aistros ir daugybė žmonių niekada nebenorėjo sugrįžti. Trojiečiai pasiliko Alboje su visais savo dievais. Aplink Trapistų vienuolyną jau skleidėsi pavasario žiedai, bet jie Ransė nė iš tolo nepriminė tuberozų, vešinčių ant apgriuvusių gynybinių Romos sienų, kur vėjas išnešioja jų sėkleles.

Tarp prioro ir jo padėjėjo buvo įsigalėjusi nesantaika: prioras buvo prigrūdęs celes nereikalingų baldų, sutrumpinęs fizinio darbo valandas, pakeitęs dvasinę praktiką, vienuoliams patiekdavo vyno ir žuvies. Dar Romoje išgirdęs apie šiuos pažeidimus Ransė trapistams rašė: „Jūs žinote, kad mirtį nešantys veiksmai negalėtų patikti gyvybės Dievui. Tegaubia tyla jūsų sielas ir vienuolyną, tegu vienuma apima jūsų dvasią ir širdį, ir išorinę laikyseną: kelkitės iš guolio tarsi kiltumėte iš kapo; mūsų laikas senka net ir šią valandą, kai jums rašau.“ Puiki Ransė atmintis buvo išsaugojusi Horacijaus eiles: „Dum loquimur, fugerit invida aetas.“[55]

Nušalinęs kai kuriuos vadovus Ransė atkūrė ramybę savo vienuolyne. Tada išvyko į generalinę ordino kapitulą, kuri prasidėjo 1667 metais. Jau buvo gautas 1666 metų popiežiaus dekretas. Ransė buvo su juo susipažinęs dar Romoje. Kai kurie abatai, pirmiausia – cistersų abatas, dekretui pritarė. Ransė gavo žodį ir pareiškė, kad jis, nors ir jaunas, turi teisę išsakyti savo nuomonę, nes yra seniai apgynęs doktoratą. Jis buvo įsitikinęs, kad popiežius Aleksandras VII nebuvo nei matęs, nei skaitęs dekreto, ir pareikalavo užprotestuoti. Jam pritarė Prijero, Fokomono, Kadueno ir Vjevilio abatai. Cistersų abatas sunerimo, Ransė nenusileido, patikrino protokolą ir įpareigojo sekretorių jį ištaisyti. Kad nuramintų aistras, cistersų abatas paskyrė Ransė Normandijos, Bretanės ir Anžu provincijų vizitatoriumi. Ransė atsisakė šių pareigų, bet Romos dekretas buvo priimtas. Buvo atsisakyta generalinio vikaro, prižiūrėjusio Prancūzijos vienuolynų reformą, atšaukti parlamento ir tarybos anksčiau paskelbti susirinkimai. Patyręs didelį pasipriešinimą, Ransė sugrįžo į savo vienuolyną.

Nors dvasinė praktika Trapistų vienuolyne buvo sutrikdyta, statybų darbai nebuvo nutrūkę. Patys vienuoliai virto architektais ir statybininkais. Varpinės viršūnėje pakibusius, vėjo į šonus blaškomus brolius pasauliečius palaikė tikėjimas. Darbininkas, turėjęs užkelti vėjarodę ant to statinio viršaus, pirmiausia suklupo prie Ransė kojų. Tikėjimo palaikomas brolis pasaulietis drąsiai užkopė aukštyn. Kai nuskambėdavo maldai kviečiantis varpas, darbininkai klaupdavosi ten, kur dirbdavo. Ransė padidino vienuolyno celių skaičių, išplėtė valgyklą, kad galėtų priimti daugiau pakeleivių. Pirmajame vienuolyno kieme galima pastebėti Prancūzijos herbo likučius. Ransė pastatydino dvi koplyčias, vieną – šventojo Jono Klimako garbei, kitą – šventosios Marijos Egiptietės garbei; tai aš jau minėjau. Ant bažnyčios altoriaus padėjo iš Romos atsigabentas relikvijas, vėliau jas dar papildė. Bažnyčioje nedidelės vertės Marijos skulptūrą pakeitė gražia figūrine grupe, bet be reikalo; Alpių kalnuose tokios Marijos teikia ramybę audrų draskomiems slėniams. Ransė atitvėrė vienuolyną nuo žmogiškųjų sielvartų, apvalė krikščionišku atsižadėjimu. Ten, kur kadaise anglai žvangino ginklais, dabar vienuoliai kuždėjo maldas.

Abatija liko stovėti senojoje vietoje, slėnyje, kaip buvo nuo pat jos įkūrimo. Aplinkinės kalvos ją slėpė nuo pasaulio. Žvelgdamas į ją, aš tarsi vėl išvydau gimtojo Kombūro miškus ir tvenkinius, apšviestus gęstančios vakaro saulės. Tvyrojo tyla; ją sudrumsdavo tiktai medžių šlamesys ir čiurlenantys upeliai; pūstelėjus vėjui, šie garsai sustiprėja, o paskui nuslopsta, jam nurimus; kartais atrodydavo, kad girdi jūros gausmą. Esu patyręs tokią mirtiną tylą nebent Eskoriale, kur niūriose zakristijose Rafaelio šedevrai nebyliai žvelgia vienas į kitą ir kartais pasigirsta tolimas praeinančios moters balsas.

Grįžęs į savo atgailos karalystę, Ransė nustatė vienuolyno gyvenimo tvarką, tinkamą visiems, liejantiems ašaras. Šios konstitucijos įžangoje jis sako: „Abatija įsikūrusi nuošaliausiame slėnyje; tas, kuris norės čia gyventi, tepasilieka tiktai sielą, kūnui čia nėra ką veikti.“

Ransė konstitucija – tarytum koks dvylikos lentelių frag-mentas[56] arba karinės izraelitų stovyklos instrukcijos. Čia rasime tokius nurodymus:

„Ankstyvosioms mišioms keliamasi antrą valandą ryto; laikas susitvarkyti labai trumpas – iki antrojo varpo dūžio. Bažnyčioje laikomės kuo nuolankiausiai, kartu lenkiamės visu kūnu ir klaupiamės. Nuo rytinių mišių pradžios iki pirmosios psalmės nepridengiame galvos.“

Vienuolyno miegamajame nesidairoma į šonus, vaikštoma lėtai. Neinama į celes vieni pas kitus. Miegama ant aštrios šiaudinės, ne daugiau kaip pusės pėdos storumo. Pagalvė iš ilgų šiaudų, guolis padarytas iš lentų, sudėtų ant paaukštinimo. „Mąstymuose apie vienuolyną“ ponas Šarlis Nodjė rašo: „Ransė uždarė savo neviltį tamsioje celėje, ir toji guvi dvasia, kuri būdama devynerių metų pastebėjo Anakreonto eilių grožį, sulaukusi malonumų amžiaus pasirinko mus, silpnus žmones, stulbinantį asketizmą.“

Valgykloje laikomasi didžiausios švaros, valgoma nuleistomis akimis, bet ne per daug pasilenkus prie lėkštės. Toliau seka nurodymai naudotis peiliu ir šakute, tarsi kokiems vaikams: Dievo akivaizdoje senelis susigrąžina vaiko dienų nekaltumą.

Vienuoliai ir naujokai sueina į bendrąjį kambarį, vos tik varpas pakviečia. Paskirto darbo imasi su dideliu vidiniu susitelkimu ir susikaupimu, darbą laikant pirmutine atgaila už nuodėmes.

Poilsio valandomis draudžiama kalbėti apie pasaulio reikalus. Pasivaikščioti leidžiama miške, toliau nuo žmonių gyvenamų vietų, nesikalbant, su knyga rankoje. Išpažinčių klausoma du kartus per savaitę; prieš išpažįstant nuodėmes, visi kartu žemai nusilenkia, o vyresniajam paklausus: „Quid dicite?“[57], kiekvienas tyliai atsako: „Culpas meas.“[58]

Slaugomam ligoniui nevalia skųstis, ligonis turi visą laiką galvoti apie mirtį ir nieko taip nesibaiminti, kaip gyvenimo.

Ransė papildė konstituciją pavieniais potvarkiais ir įžanga: „Aš neatlikčiau nei savo pareigos Dievui, nei to, ką privalau atlikti jums, mano broliai, ką privalau sau pačiam, jeigu koks nors mano poelgis jus padarytų nevertus amžinybės.“

Toliau išdėstomi bendrieji nurodymai.

„Niekam neleidžiama vienam būti tamsoje“, – rašė Ransė. Tačiau jis net nepastebėjo, kaip paliko žmogų vieną jo aistrų akivaizdoje.

Elgesį su atvykėliais nustatanti regula jaudina širdį: tos instrukcijos kabėjo kiekviename svečių kambaryje. Jeigu mirdavo koks artimas giminaitis, pavyzdžiui, vienuolio tėvas ar motina, abatas pakviesdavo susirinkusius brolius melstis nesakydamas už ką, kad kiekvienas vienuolis melstųsi kaip už savo tikrą gimdytoją ir kad išgirstoji naujiena nesukeltų nei skausmo, nei nerimo, nei jaudulio artimąjį praradusiam broliui. Prigimtinė šeima buvo pašalinta, ją pakeitė Dievo šeima. Savas tėvas buvo apverkiamas tiek pat kartų, kaip ir nepažįstamas kartu atgailaujančio brolio tėvas.

Buvo duoti nurodymai, kaip skambinti dienos valandas ir kviesti maldai. Numatytos giedojimo taisyklės: psalmes giedoti vienu atsikvėpimu iki pauzės pirmoje perskyrimo dalyje, „Magnificat“ giedoti iškilmingiau negu psalmes; giedant responsorijas nenumatytos jokios pauzės, bet vieną pauzę būtina padaryti antifonoje „Salve Regina“: visas choras turi sekundę nutilti.

Tokiais potvarkiais Ransė įgyvendino du didžiuosius savo sumanymus – maldą ir tylą. Tiktai darbas nutraukdavo maldą. Keldavosi naktimis melsti tą, kuris niekada nemiega; Ransė norėjo, kad ir siela, ir kūnas būtų vienodai užimti.

Kai abatas pastebėdavo, kad jo vienuoliai kenčia, nors išorėje to akivaizdžiai nematyti, prie tokių jis itin prisirišdavo. Jis neturėjo galių padaryti stebuklą, negrąžindavo klausos kurtiesiems, o regėjimo – akliesiems, bet palengvindavo sielos negalias ir sužadindavo dvasią, išvaduodamas iš nematomų audrų. Pritaikydavo savo pamokymus pagal kiekvieno vienuolio būdą, šitaip pats mokydamasis stebėti juose atsaką dangaus traukai. Gerokai vėliau jo niekada nepažinoję atsiskyrėliai prie jo kapo palengvindavo savo vargus; dangaus palaiminimas gaubė jo amžino poilsio vietą; Dievas sergsti savo tarnų kaulus.

Svetingumas pasikeitė iš esmės, tapo tikrai evangelinis; užklydėlių nebeklausdavo, kas jie tokie, nė iš kur keliauja; bevardžius priglausdavo ir bevardžius išlydėdavo, užteko to, kad jie – žmonės; buvo išaukštinta pirmykštė lygybė. Vienuoliai pasninkaudavo, o pakeleiviams nieko netrūko, juos vienijo tiktai tyla. Per savaitę Ransė pamaitindavo iki keturių tūkstančių penkių šimtų stokojančiųjų. Buvo įsitikinęs, kad vienuoliai, tik būdami vargšai, turi teisę į vienuolyno pajamas, pagelbėdavo vargšams ligoniams ir skurstantiems klebonams. Mortanės apylinkėse įsteigė dirbtuves ir mokyklas. Vargai, kuriuos patirdavo jo vienuolyno nariai, jam atrodė kaip savaime suprantami kentėjimai. Juos vadino „atgaila už visus žmones“. Reforma buvo tokia radikali, kad atgailai pašvęstas slėnis virto užmaršties vieta.

Šitokiomis pastangomis gautą rezultatą galima palyginti nebent su dykumos tėvų gyvenimais. Kartą apie aštuntą valandą vakaro pasiklydęs žmogus išgirdo skambantį varpą, pasuko į tą pusę ir priėjo Trapistų vienuolyną. Buvo naktis; vienuoliai jį priėmė su įprastiniu gailestingumu, bet netardami nė žodžio; tai buvo visuotinės tylos metas. Lyg užburtoje pilyje tam pakeleiviui patarnavo nebylios dvasios, tik šiugždėjo paslaptingi jų žingsniai.

Į valgyklą vienuoliai sekdavo vienas paskui kitą, nežiūrėdami, kur eina; lygiai taip pat – ir prie darbo; jie matydavo tik priekyje einančiųjų kojas. Vienas brolis per ištisus metus trukusį noviciatą tik kartą pakėlė akis, jis net nežinojo, kokio aukščio celėje gyveno. Kitas vienuolis tris ar keturis mėnesius nepastebėjo savo tikro brolio, nors jį buvo matęs šimtą kartų. Hercogienei de Giz apsilankius vienuolyne, vienas atsiskyrėlis apkaltino save, kad susigundė pažvelgti į „vyskupą“. Vien Ransė žinojo, kad yra ir pasaulis.

Didieji pokyčiai peržengė vienuolyno sienas, jų įtaka plačiai pasklido. Vėliau, kai Trapistų vienuolynas buvo sugriautas, atsirado daugybė kitų, tarsi medžių, išaugusių iš sėklų, kurias vėjas išbarstė virš griuvėsių. „Krikščionybės genijaus“ pastabose aš pateikiau pono de Klozelio laiškus: jis, buvęs de Kondė armijos kareivis, įstojo į Šventosios Zuzanos trapistų vienuolyną Ispanijoje. Savo broliui rašė: „Kartą ištuštėjusioje vietovėje aš išvydau vartus, vienintelę didelio miesto liekaną. Greičiausiai šiame mieste būta politinių partijų, bet jau daug šimtmečių vėjo sūkuriai nešioja jų pelenus. Taip pat lankiausi Murviedro apylinkėse, kur buvo pastatytas Sagontės miestas, ir nuo to laiko galvoju tik apie amžinybę. Jeigu iš manęs atimtų visą palikimą, argi po dvidešimties ar trisdešimties metų man tai dar rūpėtų? Ak, brolau, kokie mes būtume laimingi, jeigu patektume į dangų! Jeigu dar turiu nors kiek pinigų, noriu, kad netoli gimtųjų namų būtų pastatydinta Sopulingosios Dievo Motinos koplyčia pagal tą planą, kurį nubraižėme keliaudami į Miuncheną. Keleivių patogumui nieko nelaukdami pastatykite kryžius su suoleliais atsisėsti ir pridėkite lenteles, kaip Bavarijoje: „Pailsėkite visi pavargę.“ Rytoj aš su džiaugsmu duosiu įžadus ir užsidėsiu tokį kryžių, koks statomas ant kapo.“

Ruergo kalnuose koplyčią neseniai pastatydino mano senas draugas ponas de Klozelis. Draugas įvykdė įžadą praėjus daugiau kaip keturiasdešimčiai metų. Ar aš, neseniai gavęs žinią apie savo sūnėno, pono de Malzerbo anūko, buvusio šaunaus karininko mirtį Jėzuitų vienuolyne, Savojos Alpių papėdėje, dar kada išvysiu tokią brolišką meilę ir pagarbų nuoširdumą? Aš gerokai užtrukau išeiti, todėl pasiunčiau pirm savęs visus tuos, kurie turėjo sekti man iš paskos.

Sugriovus Trapistų vienuolyną, vienas vienuolis, Ransė ašutinės paveldėtojas, pasiprašė prieglobsčio Fribūro kantone. Broliai paliko vienuolyną, kiekvienas pasiėmė krepšį su abitu ir rieke duonos. Visas būrys apsistojo Sen Sire, kur juos norom nenorom priėmė broliai lazaristai; netrukus mūsų vienuoliai buvo priversti keliauti toliau. Tylėjimo ir neturto įžadai didiesiems triukšmadariams kėlė nepasitikėjimą. Paryžiuje trapistus priglaudė jau atsiskiriantys šartriečiai, šventojo Bruno vienuolynai padarė paskutinį gailestingą darbą. Visų apleisti broliai keliavo toliau. Vienuoliai pažvalėdavo eidami ir tolumoje išvydę kokią nors bažnyčią; jie psalmėmis pašlovindavo Dievo namus; taip ir Floridos savanoje keleivis gali išgirsti aukštai debesyse jį sveikinančius laukinių gulbių klyksmus. Pasienyje mūsų kareiviai užjaučiamais žvilgsniais palydėjo vežimą su tais dangaus tremtiniais. Niekas netikrino šių elgetų daiktų. Įžengę į svetimą žemę, ištremtieji pasveikino vienas kitą brolišku bučiniu; likus myliai iki senosios Valsento abatijos, nukirto medžio šaką, iš jos padarė kryžių ir iškėlė jį, išvydę jų pasitikti išėjusį Sernja kaimo kleboną.

Jie šiaip taip įsikūrė Valsente, apleisto vienuolyno griuvėsiuose. Nesibaigiančiais karų, nelaimių ir nusikaltimų metais pasklido garsas apie atsikėlusius vienuolius; kai bėgdavo karaliai, niekas nesekdavo jiems iš paskos, bet iš visų pakraščių plūdo žmonės, papildydami pabėgėlių vienuolių gretas. Pulkus neofitų priėmęs Valsento vienuolynas buvo priverstas apylinkėse kurti naujus darinius, kaip bičių avilys, paskleidžiantis spiečius aplink save. Bet revoliucija, kuri žengė greičiau negu nuo jos sprunkantys vienuoliai, pasiekė naująją trapistų buveinę; jie turėjo išsikelti iš Valsento, iš paskos šniokščiantis srautas juos vijo iš vienos karalystės į kitą, kol jie apsistojo Butširade, kur aš mačiausi su dar vienu tremtiniu[59]. Priėję pasaulio kraštą trapistai galiausiai persikėlė į Ameriką. Tai buvo nepaprastas reginys – pasauliečiai ir vienuoliai kartu bėgo nuo Bonaparto. Pergalių užliūliuotas užkariautojas pajuto vienuolynų poreikį: „Čia, – kalbėjo jis, – galės pasislėpti tie, kuriems netinka pasaulis, arba tie, kurie patys netinka pasauliui.“

Pabėgėlis trapistas Dom Giustenas aukotojų lėšomis atpirko sugriautą vienuolyną. Iš viso komplekso buvo likę tiktai vaistinė, malūnas ir keletas dirbtuvių. Bajė apylinkėse iš Senaro miško iškeldintos seserys trapistės persikėlė į mano pusseserės ponios de Šabotrijan vadovaujamą vienuolyną. Ransė palikuonys, sugrįžę į jų tėvo įsteigtą prieglobstį, rado tiktai vijokliais apaugusias sienas ir erškėčių prižėlusius griuvėsius. Štai toks ištvermingas buvo tas Ransė pasodintas medis: tegu auga, tegu skleidžia pavėsį vargšams, kai visi pasaulio valdovai nuo jų nusigręš. Trapistų vienuolyne mačiau Ransė laikais pasodintą guobą; vienuoliai rūpestingai prižiūri senuosius laurus, kurie geriau saugo protėvių dulkes negu Karolio II statula, primenanti Karolio I nukirsdinimą.

Vienuoliai, kurių vargus čia papasakojau, buvo Ransė sekėjai. O kai jis pats atvyko pas trapistus, vienas pirmųjų jo darbų buvo nugriauti balandinę, kolumbariumą, stovėjusį kiemo viduryje; gal dėl to, kad būtų norėjęs išnaikinti gana laisvo gyvenimo būdo atminimą, o gal dėl to, kad būtų norėjęs atsikratyti paukščių, kurie senovės legendose vadinami gražiausiomis puošmenomis ir kurie Rytų upių pakrantėmis ant savo sparnų pernešdavo žinią. Kartą vienuolis per išpažintį pasakė žiūrėjęs į lizdą: kokia buvo jo nuodėmė – mintis apie lizdą ar apie sparnus? Ponas de Ransė įsakė nukreipti į šoną palei abatijos sienas ėjusį vieškelį, todėl dar ir šiandien slėnio gilumoje girdėti naujojo kelio gaudesys. Ransė nesilaikė nė vienos savo pirmtakų privilegijos, nors ir buvo vienuolyno viršininkas; valgė kartu su visais, sakė pamokslus ir klausė brolių išpažinčių; vienintelės jo pramogos buvo paskutiniai mirštančių brolių ištariami žodžiai. Jis ne tiek guodė penitentus, kiek stiprino jų dvasią. Dažniausios jo pamokslų temos buvo šventojo Jono Klimako kopėčios, šventojo Bazilijaus askezė ir Kasjano paskaitos.

Pirmieji penkeri ar šešeri Ransė vienuolystės metai niekuo ypatingu nepasižymėjo; darbininkai giliai tvirtino statinio pamatus. Ransė be jokios atrankos priimdavo visus vienuolius, kurie pas jį atvykdavo. 1667 metais pirmasis pasirodė Dom Rigoberas iš Klervo vienuolyno, paskui – Dom Žakas ir tėvas Le Nenas. Pradėjo rastis tokio Ransė svetingumo priešininkų. Mums tai neatrodo labai svarbu, nes mes savo gyvenime iš tiesų vertiname tik menkniekius, bet anais laikais tai buvo rimti dalykai: sukluso Roma, įsikišo didžioji karaliaus taryba. Ransė buvo priverstas rūpintis išoriniais reikalais ir drauge prižiūrėti tvarką namuose; jis suteikdavo paskutinį patepimą pirmiesiems atsiskyrėliams, kurie beveik visi išmirė. Ransė paklausė mirties guolyje parblokštą Dom Plasidą, kur šis troško iškeliauti. „Pas palaimintuosius“, – atsakė jis.

Dom Bernarui buvo suteiktas paskutinis sakramentas. Vos tik jis priėmė mūsų Viešpaties kūną, jį pagavo kosulio priepuolis; jis susilaikė nekosėjęs ir mirė, uždusęs nuo angelų duonos.

Sorbonos daktaras Klodas Kordonas vienuolyne gavo Arseno vardą, išgarsintą naujųjų legendų. Po mirties švytinti Arseno figūra pasirodė Dom Poliui Feranui ir tarė: „Jeigu tik jūs žinotumėte, kas tai yra – kalbėtis su šventaisiais!“ Paskui figūra dingo.

Dorvalio abatija sumanė įgyvendinti reformą. Dorvalio abatas pakvietė Ransė apsilankyti; Ransė leidosi į kelią; su Dorvalio abatu susitiko Šatijone – nykioje vietoje, kur viltims nelemta išsipildyti. Iš ten patraukė į Komersi, pasimatė su kardinolu de Recu ir atkalbėjo kardinolą išsakyti ketinimą pasitraukti pas trapistus. „Šventasis vyras, – pasakė Le Nenas, – rado tinkamų argumentų, kad jį nukreiptų nuo tos minties.“ „Komersi miesto istorijos“ autorius ponas Diumonas man maloniai perdavė vieną Ransė laišką, siųstą kardinolui de Recui. „Jei Jūsų Eminencija manytų, – rašė trapistų abatas, – kad šiame pasaulyje kas nors mano širdžiai labiau rūpėtų negu jūs, tai būtumėte man neteisingas.“ Štai kur pagarba rangams gali nuvesti net patį pamaldumą. Visko atsisakęs Ransė nedelsdamas pasitraukė į vienuolyną ir kartu išsivedė savo tarną. Pas trapistus jis įšventino brolį Pakomą; šis niekada neatsivertė nė vienos knygos, bet rodė nusižeminimo pavyzdį. Būdamas įpareigotas rūpintis vargšais, jis visuomet tik basomis įeidavo į patalpą ir paduodavo duonos; panašiai ir Mozė įžengė į pažadėtąją žemę. Pakomas pasikvietė į vienuolyną vieną savo brolį; ir jie gyveno po vienu stogu, niekada nė mažiausiu ženklu neparodydami, kad iš viso pažįsta vienas kitą.

Ransė išsiuntė vieną brolį į Setfoną; to vienuolio elgesys pagedo. „Aš apsirikau, – rašė vizitatoriui Ransė, – dėl to atgailausiu visą gyvenimą.“

Dauguma šešioliktojo ir septynioliktojo amžiaus pradžios atgailautojų praeityje yra buvę banditai; priešingai nei rugsėjo žudynių vykdytojai[60], jie netapo keptų obuolių pardavėjais ir savo kruvinomis nusikaltėlių rankomis nesiūlė vaikams vaisių. Žmogžudžiai, apie kuriuos čia kalbame, buvo pakelių plėšikai, kondotjerai, tikri žvėrys. Galų gale, ar tokie kapitonai kaip Monliukas ir baronas Dezadrė, kurie versdavo belaisvius šokti nuo pylimo viršaus, liepdavo savo sūnums kraujyje mazgotis rankas, ant medžių kardavo kalinius, buvo geresni už savo kareivius? Argi garsieji į Por Ruajalio ir Trapistų vienuolynus pasitraukę smaugikai nebuvo verti, kad jiems atkeršytų atšiauri atsiskyrėlio lemtis? Kaip ir Tebaidos laikais, atgailautojai ateina iš nusikaltimų kupino pasaulio.

Nuo reformos pradžios iki Ransė mirties yra žinomi šimtas devyniasdešimt septyni vienuoliai ir keturiasdešimt devyni broliai pasauliečiai; daugelio jų gyvenimus aprašė Ransė, ir jie tapo dangaus romanų personažais. Jų vardus atrasime „Trapistų abatijos istorijoje“ – nepaprastoje knygoje, kurioje viskas be galo kruopščiai suregistruota. Siūlau visiems ją perskaityti, juolab kad jos puslapiuose radau man skirtų priekaištų, bet aš nemanau esąs jų nusipelnęs[61].

Į Por Ruajalį taip pat plūdo pasauliečiai; čia gyveno moterys ir mokslininkai; Fontenas mums paliudijo, kad atsiskyrėlių gydytoju tapęs Paliu pastatydino nedidelį būstą, vadinamą mažuoju Paliu dėl ankštų ir žemų patalpų. Vėliau kartu su savo vaikais įsiprašė Žantjenas Toma. Į vienuolyno duris pasibeldė karininkas ponas de Larivjeras, kuris išmoko graikų ir hebrajų kalbas ir tarnavo miškų sargu.

Pas trapistus atkeliavo Pjeras, o gal Fransua, Foras, vieno grenadierių pulko puskarininkis, sužeistas daugelyje kautynių, paskendęs visokiausiose ydose, kuriam buvo paskelbta dešimt ar dvylika suėmimo orderių. Jis pats nežinojo, kur sprukti – į Angliją, Vokietiją ar Vengriją, o gal pasiprašyti pas musulmonus, ir tada jis išgirdo apie trapistus. Žiemos pabaigoje per kelias dienas nukeliavo du šimtus mylių duobėtais keliais ir pliaupiant lietui, galiausiai pasibeldė į duris. Jo žvilgsnis buvo klaikus, veido išraiška išdidi ir šiurkšti, kakta suraukta, kariška, atšiauri laikysena. Ransė jo neišvarė. Foro krūtinėje atsivėrė opos, jis pradėjo vemti krauju ir mirė savo guolyje.

Por Ruajalyje atsirado toks ponas de Lapetisjeras, banditų banditas; kardinolas de Rišeljė jam buvo patikėjęs savo saugumą; tai buvo greičiau liūtas nei žmogus. „Jo akys žėrėjo ugnimi, ir vien tik jo žvilgsnis išgąsdindavo visus, kas į jį pažvelgdavo.“ Dievas pasinaudojo viena nelaime, kad gydančia baime prisiliestų prie laukinės ir nieku kitu neįbauginamos sielos. Jis buvo susiginčijęs su vienu kardinolo giminaičiu; daugiau kaip savaitę laikė pabalnotą ir joti paruoštą arklį, laukdamas dvikovos su tuo, kurį manė esant įžeistą. Jo įniršis buvo toks didelis, kad jis, nors ir laikomas labiausiai patyrusiu ir vikriausiu karalystės dvikovininku, mirtinai sužeidęs savo priešininką, dar gavo špagos smūgį į ranką; špagos viršūnė įsmigo tarp dviejų kaulų ir įstrigo, o jis niekaip negalėjo jos ištraukti. Šitaip sužeistas jis pasileido per laukus su nulūžusia špaga rankoje. Puolė pas kalvį, kuriam teko paimti dideles kalvio žnyples, kad ištrauktų geležtę.

Pas trapistus pasiliko Forbenas de Žansonas, turėjęs bėgti iš Prancūzijos, nes dvikovoje nužudė savo priešininką; vėliau jis gavo malonę. Vadovaujamas maršalo Katina dalyvavo Marsalijos mūšyje, buvo sužeistas, davė įžadą įsišventinti į vienuolius ir tapo broliu trapistu. Buvo išsiųstas į Gerosios paguodos (Buon-Solazzo) vienuolyną ir ant žavingų Toskanos kalvų įkūrė trapistų prieglobstį. Senas trapistas Žozefas Bernjė atvykus Ransė pakluso griežtajai regulai; mirdamas paprašė, kad jo kūnas būtų išmestas į sąvartyną; tai toks religinis kraštutinumas, iliustruojantis krikščionių požiūrį į materiją. Toks atšiaurumas neatsiejamas nuo tam tikros filosofijos, kurios mūsų protas nebepajėgia suprasti, o mūsų papročiai – priimti. Veikale apie Diogeną Laertiją Timajas pasakoja, kad pitagorininkai turėjo bendrą nuosavybę, bendravo kaip lygus su lygiu, visiškai nevalgė mėsos, tyloje praleisdavo penkerius metus ir iš kuklumo atsisakydavo kiparisinių karstų, nes Jupiterio skeptras buvo padarytas iš šio medžio.

Taip trapistų ir Por Ruajalio nusidėjėliai susimaišė su visokio plauko neišmanėliais. Por Ruajalyje gyveno jaunasis Lendo, neįsivaizduojamo širdies gerumo ir atvirumo kiekvienam žmogui. „Aš jam jaučiau, – atviraširdiškai rašė Fontenas, – ypatingą švelnumą; jis buvo be galo paprastas, ir aš taip pat.“

Tuo pat metu pas trapistus atsirado brolis Benua – labai protingas bajoras, kuris pirmosiomis dienomis atsisakė net mąstyti. Ransė, mokėdavęs pasinaudoti ir nekaltumu, ir atgaila, aprašė jo gyvenimą; panašiai sodininkas mažu kryželiu pažymi maišelius su sėklomis, tarsi užantspauduodamas augalų kvapą.

Ponas de Sent Bevas kantriai ir išmoningai atrinko mano pacituotas vietas apie Por Ruajalį. Toliau rašė: „Būtent šiuo aspektu Por Ruajalis lieka artimas trapistams ir ponui de Ransė, nes visais kitais dalykais jis labiau linksta prie Sen Moro benediktinų ir pono Mabijono[62]; per poną d’Andiji Por Ruajalis susijęs su karaliaus dvaru ir daugiau ar mažiau primena tuos džiugius, romantiškus, atsiskyrėliškus prieglobsčius, kokius įsivaizdavo panelė de Monpansjė, ponia de Motvil ir netgi panelė de Skiuderi.“

Trapistų vienuolynas nebuvo džiugus, jo apylinkės nykios, o atšiaurūs papročiai tiko niūriam peizažui. Trapistai nenutolo nuo ortodoksijos, o Por Ruajalį buvo pagavusi žmogaus laisvės dvasia. Baisusis, savo matematinio proto be perstojo kankinamas Paskalis visą laiką abejojo; tikėjimas jį išvadavo nuo tų kančių. Nepaisant Trapistų vienuolyno nuošalumo, buvo svarstoma jį uždaryti; trapistai žmonėms kėlė siaubą; tik Ransė diplomatiškumas apsaugojo vienuolyną nuo sunaikinimo; Por Ruajaliui pasisekė mažiau.

1709 metų spalio 27 dieną d’Aržansonas[63] su trimis šimtais vyrų išjojo iš Paryžiaus ir apsupo Por Ruajalį – didžiausias raitelių pulkas iškeldino dvidešimt dvi pagyvenusias, ligotas vienuoles. Jas išblaškė po įvairius vienuolynus, netgi kartais atsisakydavo su bažnytinėmis apeigomis palaidoti buvusios motinos Anželikos kaimenės[64] apleistas aveles.

Praėjus dešimčiai metų po Ransė mirties, 1710 metų sausio 25 dieną buvo duotas nurodymas nugriauti buvusį Por Ruajalio moterų vienuolyną. Anot Diuklo, šis įsakymas „buvo itin entuziastingai įvykdytas“. Griovėjai, šlykščiai šaipydamiesi, iškasė lavonus, o bažnyčioje šunys rijo sudarkytus kūnus. Antkapinius paminklus išgabeno, pavyzdžiui, Arno d’Andiji antkapį vėliau aptiko Manji miestelyje. Pono de Sen Marto namus pavertė kluonu; ten, kur stovėjo Por Ruajalio bažnyčia, ganosi galvijai. „Griuvėsiai, – pasakoja vienas keleivis, – apaugo raganėmis, vijokliais ir erškėčiais, o tose vietose, kur būta choro, sužėlė gluosniai. Tylą sudrumsčia tiktai vienišo laukinio karvelio burkavimas. Čia Sasi kreipdavosi į Dievą malda, kurią kadaise sudėjo Fulgencijus; ten Nikolas pasiūlė Arno padėti plunksną; šitoje nuošalioje alėjoje aš regiu Paskalį, svarstantį naują krikščionybės dieviškumo įrodymą; tolėliau Tijemonas ir Lanselo vaikštinėja su bičiulių atėjusiais aplankyti Rasinu, Labriujeru, Dėprėo[65]. Senieji medžiai, kodėl neišsaugojote dykumų aido – garsiųjų žmonių pokalbių!“

Kas buvo tas įsitikinęs krikščionis, poezijos genijus, kreipęsis į žymių žmonių šešėlius, kaip aš kadaise Spartoje tuščiai šaukiau Leonidą[66]? Tai senasis Blua vyskupas, Liudviko XVI teisėjas.

Liudvike Didysis[67], jūs išmokėte tautą atkasinėti lavonus; įpratusi jums paklusti tauta laikėsi valdovo nurodymų; tą akimirką, kai revoliucijos aikštėje ritosi Marijos Antuanetės galva, liaudis Sen Deni plėšė karstus[68]; pajuodęs Liudvikas XIV, atpažįstamas tik iš didingų bruožų, prie išlaužto rūsio laukė savo paskutinio sunaikinimo; tai tokie paskutinio teismo žiaurumai! „Ak, karalių šmėklos – tai save cituoju (nes esu jau pavirtęs praėjusiu laiku), – gal norėtumėte atgyti savo karūnų kaina? Ar dar jus vilioja sostas? Jūs purtote galvas ir lėtai gulatės į karstus.“

Į savo dykumą Ransė atsivežė visą praeitį, ten pat pasiėmė dabartį ir ateitį. Liudviko XIV amžius vertino visas didybės apraiškas, jis pasisavindavo ir atsiskyrėlio, ir kapitono pergales; tame šimtmetyje plačiai nuskambėjo Rokrua[69] aidas. Ginčai su jansenistais, kvietistų mistika rūpėjo miestui ir dvarui, ja domėjosi ne tik Bosiuė ir Fenelonas, bet ir ponios de Mentenon ir de Longvil, ne tik kardinolas de Noajis, bet ir maršalai, Por Ruajalio draugai ir priešai, ne tik protestantizmo varžovai, bet ir užkietėję eretikai[70]. Ransė pastangomis, Liudviko XIV amžius pasinėrė į vienatvę, ir vienatvė virto pasaulio centru.

Pirmaisiais Ransė atsiskyrimo metais apie vienuolyną beveik nieko nebuvo girdėti, bet pamažu garsas ėmė plisti. Visi pajuto sklindantį nežinomos žemės kvapą; kad jo įkvėptų, žmonės atsukdavo veidus į tą laimingąją Arabiją. Žmones patraukė dieviški kvapsniai, todėl pakilo jų kaina; taip vanilės aromatas paženklino Kubą Floridos pakrantėse. „Mes išvydome, – sako Lega, – Edeno salą, oras dvelkte dvelkė nuostabiu kvapu, kuris sklido iš salos, iš žydinčių citrinmedžių ir apelsinmedžių.“[71]

TREČIOJI KNYGA

Daugėjo prieš Trapistų vienuolyną nukreiptų šmeižtų, kuriuos skleidė asketizmą juoku verčiantys libertinai ir pavyduoliai, jaučiantys kylančią naują Ransė šlovę; buvo nuolat vardijamos ankstesnės atsiskyrėlio klaidos; buvo atkakliai tvirtinama, kad tikrasis jo atsivertimo motyvas yra tuštybė. Trapistų vienuolyno reformos išgąsdino net vieną iš artimiausių bičiulių – ordino vizitatorių Prijero abatą; abatui de Ransė jis rašė: „Jūs turėsite daug gerbėjų, bet maža sekėjų.“

Netoli nuo Pontuazo karalienė Blanša[72] kadaise buvo pastatydinusi Mobiuisono vienuolyną, kuriame ją ir palaidojo; Ransė susirašinėjo su į neviltį puolusia to vienuolyno abate. Jis keitėsi laiškais su dar viena moterimi, nes daug kenčiančiųjų kreipdavosi į šį sumanų gydytoją, asmeniškai išbandžiusį savo vaistus: „Jeigu jus puola nuobodulys, prisiminkite jūsų laukiantį Jėzų Kristų; žvelgiant iš gyvenimo baigmės taško, visi jūsų rūpesčiai išgaruos tarsi rūkas.“

1672 metų rugsėjo 7 dieną Ransė įteikė karaliui prašymą patvirtinti jo reformai; pirmiausia parašė, kad senovės atsiskyrėliai, kurių jis, Ransė, nevertas nei vardo, nei abito, nevengdavo, palikę savo dykumas, pasaulyje tarnauti Dievui; jis, Ransė, nusižengtų švenčiausiai pareigai, jeigu neprabiltų, turėdamas jų pavyzdį prieš akis; nelaimei, jo žodžiai bus tik skundas, nes tas, kuris atveria jo lūpas, kužda vien skaudžius žodžius. Toliau, perėjęs prie svarbiausio dalyko, jis rašė, kad pavojų išvengęs Cistersų ordinas dabar vėl išgyvena nerimo dienas, nes Liudviko XIII įkurdinti griežtos regulos vienuoliai buvo netekę globos. Kol atsiskyrėliai gyveno tobulai, į juos buvo žiūrima kaip į monarchijų angelus sargus; Dievo suteikta galia jie saugojo imperijos gerovę; šventieji atsiskyrėliai savo dvasia dalyvavo Lepanto mūšyje[73]. „Todėl tenesistebi Jūsų Didenybė, – tęsė Ransė, – kad aš, savo luomo įpareigotas dieną naktį garbinti Dangaus karaliaus altorių, pirmą kartą gyvenime lenkiuosi žemiško valdovo sostui.“

Griežtasis trapistų reformų autorius turėjo omenyje Romos kuriją, kuri priešinosi perdėtam savo tarnų uolumui; Ransė pademonstravo sumanumą, Liudviko XIV širdyje sužadinęs valdžios troškimą.

Vieni gandų skleidėjai smerkė Ransė doktriną teigdami, kad ji nėra gryna, kiti jį kaltino veidmainyste, o treti priekaištavo dėl ordine įvestų naujovių. 1673 metų spalio pabaigoje karalius pavedė išnagrinėti šį klausimą savo paskirtiems komisarams: Paryžiaus arkivyskupui, Dievo Motinos katedros dekanui, ponams de Komartenui, de Fjobė, de Vuazenui ir de Lamarkeri.

Tuo pat metu Romos kurijoje jo priešininkai ėmėsi iniciatyvos. „Tėra vienintelė vienuolio verta garbė, – sakė Ransė, – būti pažemintam ir paniekintam.“

Priešiškus jausmus skatino platinami eilėraščiai, kurie neprilygo didžiajam mūsų epochos dainų kūrėjui, bet rodė Prancūzijai kelią link šlovės, būdingos jai vienai. Tuose eilėraščiuose atpažįstame Pranciškaus I laikų eiliuotojų intonacijas, kurias paveldėjo Beranžė[74]:

Aš grįžau iš trapistų,

Tų prakeiktų spąstų kvailiams;

Jei velnias mane ten sučiuptų,

Tai tegu nusuka man sprandą.

Toji prakeikta skylė tėra spąstai,

Toji prakeikta skylė

Tėra spąstai kvailiams [75].

1675 metais, susirinkus karaliaus paskirties komisarams, Ransė iškeliavo į Paryžių. Komisarai viską sutvarkė taip, kaip pageidavo Dievo tarnas, bet vieno paprastos regulos vienuolyno abatas pareiškė: jei būtų laikomasi komisarų nurodymų, tai svetimšaliai abatai nepatektų į generalinę cistersų kapitulą. Karalius sustabdė komisarų įgaliojimus: tais laikais viskas buvo susiję, bet koks kunigų judėjimas galėjo sukelti ekonominius pokyčius. Liudvikas XIV tai žinojo, šis frondos neramumų užgrūdintas absoliutus valdovas buvo be galo atsargus.

Ransė išvalė savo biblioteką, parašė atsakymą Pamjė vyskupui ir ponui Delionui, kurie, norėdami jį sugluminti, sakė, kad jam dar toli iki pirmųjų krikščionių asketizmo. „Tikra tiesa, jūsų minimos durpių duonos skonį vienuoliai gerai žinojo.“

1676 metais jis susirgo chroniška liga, nuo kurios vėliau ir mirė, bet kuri netrukdė jam dirbti. Praleidęs tris mėnesius ligoninėje grįžo į bendruomenę. Taip gyveno iki 1689 metų, kai ištiko smarki karštinė. Vos tik karštis kiek nuslūgdavo, jis imdavosi savo darbų, kol vėl atkrisdavo. „Tokio kaip aš nusidėjėlio gyvenimas niekaip nepasibaigia“, – sakė jis.

Didžioji vėjavaikė ir fantazuotoja panelė de Monpansjė, kurios visur buvo pilna, parašė Ransė ir paprašė jai atsiųsti keletą vienuolių. Jis jai atsakė: „Panele, aš tvirtai tikiu, kad jūsų karališkoji aukštybė nė trupučio neabejoja, jog man būtų didžiausias džiaugsmas jai paskirti vienuolį, kaip ji pageidauja, bet per metus aš netekau aštuonių brolių, jie nuėjo pas Dievą. Dar keli broliai pasirengė pasekti jų pavyzdžiu; visi likusieji gyvieji gyvena mirties laukimu ir troškimu.“

Tuo metu mirė vienas vos dvidešimt trejų metų sulaukęs vienuolis; mirdamas jis ištarė Ransė: „Aš džiaugiuosi, kad esu aptaisytas kelionės drabužiais.“ Mirties akimirką šypsojosi kaip senovės didvyris. Tarytum būtų pasigirdusi bevardžio paukštelio, kuris Kašmyro slėnyje džiugina keleivį, giesmė.

Trapistų vienuolyno fone ryškėdavo išorinio gyvenimo vaizdeliai. Tarp medžių šešėlių, prie tvenkinių ir giraitėse sušmėžuodavo pasaulio atšvaitai. Čia kontrastai dar labiau stebino negu Por Ruajalyje; čia galėdavai išvysti ne poną d’Andiji, žengiantį palei vaismedžių eiles su sodininko peiliu rankoje, bet seną susikūprinusį vienuolį su kastuvu ant peties kiūtinantį į kapines kasti sau duobės. Panašias idiliškas scenas regime didžiųjų dailininkų paveiksluose.

Viena pirmųjų pasauliečių, su kuria Ransė užmezgė ryšius, buvo panelė d’Alanson, kitaip tariant – ponia de Giz, Gastono duktė ir tikra Liudviko XIV pusseserė. Kuprotoji panelė d’Alanson nenorėjo būti mergelė; ji ištekėjo už paskutinio kunigaikščio de Gizo, susilaukė sūnaus, kuris greitai mirė. „Memuaruose“ panelė de Monpansjė rašė: „Loreno giminės palikuonys neišsaugojo tų nuopelnų, kuriais anksčiau Prancūzijoje garsėjo Randuotasis ir visi žymieji ponai de Gizai.“

Panelės d’Alanson vyras kunigaikštis de Gizas tebuvo savo žmonos pastumdėlis; jeigu gaudavo leidimą atsisėsti, jis valgydavo prie stalo galo.

Sen Sire tarnavęs kapitonas ponas Buataras man maloniai perdavė dvidešimt septynis abato de Ransė poniai de Giz rašytus laiškus. 1692 metų kovo 3 dienos laiške pasakojama apie vieno trapistų atsiskyrėlio mirtį. Šiuose laiškuose taip pat kalbama apie Jokūbą II. „Esame negailestingi tiems, – rašo Ransė, – nuo kurių nusisuko laimė.“ 1693 metų rugsėjo 7 dienos laiške Ransė tvirtina, kad „krikščionio ypatybė yra neturėti prisiminimų, atminties ir pagiežos“. Mums, šimtmečiu vėliau išgyvenusiems 1793 metus, sunku atsikratyti prisiminimų.

Liudvikas XIV buvo palankus poniai de Giz, nors užsiplieskė pykčiu, kai ji pasislėpė pas trapistus išgirdusi, kad Oranžo kunigaikštis ketino užpulti Prancūziją. Nuvykusi į vienuolyną praleisdavo kelias dienas. Ponia de Giz mirė Versalyje 1696 metų kovo 17 dieną; Liudvikui XIV ji buvo pardavusi Orleano rūmus, šiandien – Liuksemburgo rūmai. Ją palaidojo ne Sen Deni, bet pas karmelites. Alansone kapucinas tėvas Dorotė pasakė ponios de Giz mirčiai skirtą pamokslą; tai ir visos iškilmės, kuriomis pati sau palikta religija pagerbė didžiūnus.

Netrukus po ponios de Giz trapistus aplankė hercogas de Sen Simonas. Reikėtų beveik suabejoti, kaip jam, anot jo pasakojimo, pavyko įkalbinti Rigo sukurti Ransė portretą, jeigu Mopū nebūtų aprašęs tų pačių smulkmenų. Liudvikas XIII buvo suteikęs Sen Simono tėvui titulą; šis buvo įsigijęs žemių šalia Trapistų vienuolyno; jis dažnai atsivesdavo savo sūnų į abatiją. Sen Simono raštai būtų labai patikimi, jeigu jis pajėgtų domėtis ne tik savimi, bet ir kuo nors kitu. Matydamas, kaip jis aukština savo vardą, kaip nuvertina kitus, esi priverstas manyti, kad jis abejojo savo aukšta kilme. Atrodo, žemino savo kaimynus tam, kad pats įgytų daugiau svarbos. Liudvikas XIV jį kaltino dėl užsispyrimo panaikinti rangus ir apsiskelbti didžiuoju genealogijų kūrėju. Jis puolė parlamentą, bet parlamentas Sen Simonui priminė, kad dar atsimena jo giminės pradžią. Sen Simono „Memuarai“ – tai nuolatinis stumdomų taburečių triukšmas. Šiame triukšme būtų pragaišę jo stiliaus privalumai, bet, laimė, jis turėjo gerą ranką ir išliko ateities kartoms, nors rašė nerūpestingai.

Gerokai vėliau pas trapistus pasirodė hercogas de Pantjevras: Tulūzos grafo anūkas puoselėjo savo dorybes vienuolyno tyloje, kuri neturėjo jokios įtakos kandžiam Sen Simono būdui; kartais tas pats medis išaugina ir karčius, ir saldžius vaisius. Pamaldus ir svajingas hercogas de Pantjevras ne tik išplėtė, bet ir beveik ištisai atstatė vienuolyną, kuriame mėgo buvoti, tarsi nujausdamas savo dukters kankinystę. Kunigaikštienė de Lambal, būdama vaikas, žaisdavo tuose Dievo namuose; nusiaubus vienuolyną ji buvo žiauriai nužudyta. Jos gyvenimas pralėkė kaip to paukštelio Ronos upe plaukiančioje valtyje: mirtinai sužeistas, plakdamas sparnais jis nugramzdina perkrautą laivelį.

Pas trapistus lankydavosi Pelisonas. Jis gyrėsi įtikinęs karalių pritarti kai kuriems potvarkiams. Ransė siekė, kad jo bendruomenė gautų teisę pati rinkti priorą. „Aš neabejoju, – rašė jis Pelisonui, – kad jūs geriau negu aš numanote net tai, kas tuo reikalu mano ne iki galo pasakyta, nes jūsų žinios didesnės ir toliau siekiančios.“

1670 metais Šartro vyskupo de Komenžo akivaizdoje Pelisonas atsisakė protestantizmo, o vėliau suartėjo su Bosiuė. Pelisonas išgarsėjo išauginęs vorą; Fukė bylos, kurią ponas Monmerkė taip šauniai išnarpliojo, metu jis išsaugojo nepriklausomą nuostatą ir gindamas savo buvusį globėją parašė tris kalbas, kurios ir šiandien gali būti įdomios. Liudvikas XIV nebuvo jam priešiškas, suprato, kad patraukti Pelisoną į savo pusę nebūtų sunku ir tai atneštų jam garbės; tačiau buvęs finansų ministrų padėjėjas mirė be išpažinties, todėl taip ir išliko įtartinas. Ransė jį visą laiką gynė; garsus vardas sušvelnindavo jo griežtumą. Galbūt Ransė buvo susipažinęs su Pelisonu pas kardinolą de Rišeljė, steigiant akademiją. Pelisonas buvo įsimylėjęs panelę de Skiuderi; jis nebuvo gražus; ji neprarado savo gero vardo; savo meilės objektui ji parašė:

Pagaliau, Akantai, turiu pasiduoti:

Jūsų protas sužavėjo manąjį;

Aš jus skelbiu Švelnumo šalies piliečiu,

Bet, meldžiu, niekam neprasitarkite.

Pelisonas buvo per daug gerai išauklėtas, kad viską išplepėtų.

Ransė mokyklos draugas Bosiuė aplankė savo bendramokslį, jo pasirodymas pas trapistus prilygo saulės patekėjimui virš gūdaus miško. Mo erelis[76] aštuonis kartus tūpė į šį lizdą, visi jo skrydžiai yra susiję su įsimintinais įvykiais. 1682 metais Liud-vikas XIV įsikūrė Versalyje. 1685 metais Trapistų vienuolyne Bosiuė parašė „Mo katekizmo“ pratarmę. 1686 metais sukūrė paskutinę laidotuvių prakalbą, šedevrą, kurią pasakė prie didžiojo Kondė karsto. 1696 metais Sobieskis[77], buvęs Liudviko Didžiojo muškietininkas, atidavė Dievui dvasią. Sobieskis įžengė į Vieną per turkų patrankų pramuštą skylę.

Lenkai išgelbėjo Europą, kuri šiandien leidžia naikinti Lenkiją. Istorija tokia pat nedėkinga, kaip ir žmonės.

Trapistų vienuolynas buvo ta vieta, kur Bosiuė jautėsi geriausiai: įžymybės mėgsta paslaptingumą. Kelias link Peršo jam tapo įprastas; kartą jis parašė pasiligojusiai vienuolei: „Grįždamas iš trapistų tikiuosi ilgiau su jumis pasimatyti.“ Bosiuė pavarde pasirašytas laiškas buvo išsiųstas pirmu pasitaikiusiu paštu: ir tai visa to laiškelio vertė.

Bosiuė mėgo Ransė vienuolių švenčiamas pamaldas. „Psalmių giedojimas, – rašė abatas Ledjė, – vienintelis sudrumsdavo to erdvaus vienuolyno tylą, ilgos pauzės tarp vakarinių giesmių, tylus, švelnus ir veriantis „Salve Regina“ skambėjimas prelatui įkvėpdavo savotišką religinę melancholiją.“ Man pačiam atrodydavo, kad Trapistų vienuolyno tyloje kartu su vėjo gūsiu girdžiu praeinančių žmonių žingsnius. Tada aš prisimindavau tolimiausiuose pasaulio kraštuose išsimėčiusias karines įgulas ir iš jų sklindantį nežinomų melodijų aidą tarsi savo tėvynės ilgesį; įgulos išmiršta ir aidas nutyla.

Bosiuė dalyvaudavo dieninėse ir naktinės pamaldose. Prieš mišparus vyskupas ir vienuolyno reformatorius pasivaikščiodavo po lauką. Man parodė šalia Šventojo Bernardo grotos krūmais apaugusį kelią, kadaise skyrusį du tvenkinius. Kadaise klajodamas sukūriau savo Renė, taip dabar išdrįsau pereiti užtvanka, ant kurios Bosiuė ir Ransė diskutuodavo apie dieviškus dalykus. Tariausi ant pliko tako matąs du vienodus šešėlius – paties didžiausio oratoriaus ir pirmojo naujų laikų atsiskyrėlio.

1704 metų Didžiosios savaitės pirmadienį Bosiuė priėmė paskutinę komuniją; Ransė buvo miręs prieš ketverius metus. Bosiuė skundėsi atminties sutrikimais; tarnas prilaikė jo galvą. „Būtų gerai, – kalbėjo jis, – jeigu aš galėčiau nulaikyti galvą.“ Nutaikęs akimirką, abatas Ledjė prabilo apie šlovę. Bosiuė jį nutraukė: „Nešnekėkite apie tai, melskite man Dievo atleidimo.“

1704 metų balandžio 12 dieną mirštančiojo rankos ir kojos pradėjo stingti. Apie pusę penkių ryto jis iškvėpė dvasią; tą valandą jo draugas Ransė pradėdavo aušros meto maldą. Erelis, kuris skrisdamas nusileido trumpai pailsėti į šį pasaulį, tęsė skrydį į savo dangiškąjį lizdą ir ten turėjo nutūpti amžinai. Iš Bosiuė liko tik kapo akmuo.

Vienu metu Ransė kilo mintis pasitraukti iš vienuolyno; 1682 metų gruodžio mėnesį jis dėl to tarėsi su Bosiuė. Tais pačiais metais vieno jauno, pas trapistus užsidariusio muškietininko tėvas pasiskundė, kad jo sūnus buvęs prievarta pagrobtas; abatas jam atsakė tik keliais žodžiais: „Jūs jo greitai neteksite.“

Maždaug tuo laiku mirė Prijero abatas. Aš jį dažnai minėjau. Jis paprašė vieną kunigą parašyti Ransė: „Paskutinėmis savo gyvenimo akimirkomis Prijero abatas man pavedė jums pranešti apie jo mirtį ir perduoti jo pagarbą, kurią jums jautė iki savo paskutinio atodūsio.“

Abu garbingieji žmonės vertino vienas kitą.

Nė vienas prieš Ransė nukreiptas kaltinimas nebuvo paremtas tiesa, išskyrus jansenizmą. Yra išlikęs 1676 metais ponui de Branka jo rašytas laiškas:

„Kalbėdamas apie poną Arno ir tuos kitus ponus aš jums sakiau, kad popiežius buvo jais patenkintas ir priėmė jų pasirašytus ir jam įteiktus įsipareigojimus. Jūs atsakėte tai, ką kai kurie pamaldūs žmonės man jau buvo minėję kaip tikrą dalyką: neva jie popiežių tiesiog užklupo, ir popiežius pasielgė kaip tie žmonės, kurie užsidengia rankomis akis ir nuduoda nieko nematą. Tačiau, pone, prieš keletą dienų į mano rankas pateko sprendimas dėl pono Anžė vyskupo; jame aiškiai pasakyta, kad popiežius per daug nesiafišuodamas norėjo gauti kai kurių asmenų pasirašytus įsipareigojimus su išsamesniais paaiškinimais, kad nuramintų jų sąžinės priekaištus ir apsaugotų nuo oficialių kaltinimų. Taigi, pone, popiežius ne tik neapsimetė nematąs pasirašytų pasiaiškinimų, bet netgi tam pritarė ir buvo patenkintas. Kas aš būčiau, pone, jeigu pasmerkčiau žmones, nors popiežius juos priima dėl to paties, už ką aš juos niekinčiau? Ir kaip aš turėčiau pasiteisinti, jeigu juos apkaltinčiau ir dar paakinčiau kitus pasielgti lygiai taip pat, pasirėmus mano liudijimu? Juk iš tiesų aš, pamindamas pagarbą popiežiui ir jo sumanymams, būčiau pasmerkęs tuos, kuriuos jis pateisina, ir laikęs juos klystančiais ir popiežiui prieštaraujančiais žmonėmis, nors jis jais patenkintas, be galo gailestingai ir išmintingai juos priima į savo globą ir bendrystę. Pone, prisiekiu, kad niekada neimsiu teisti ir kad tuo klausimu savo priimamuose sprendimuose laikysiuosi didžiausios pagarbos. Kreipiuosi į jus bešališkai, nestodamas į niekieno pusę (nes aš nepalaikau nė vienos pusės, tik savo Bažnyčią), jums tariu šiuos žodžius vedamas Jėzaus Kristaus man į širdį įdėto tikėjimo.

Negali būti, kad Dievas jūsų ar manęs pareikalautų ataskaitos dėl to, ką mes atsisakėme nuteisti, tam neturėdami nei polinkio, nei poreikio, bet labai įmanoma, kad priešingas elgesys apsunkintų mūsų sąžines, kad ir kokie geri būtų mūsų ketinimai; juk tie, kurie turi galią arba pareigą teisti, kartais apsirinka, nors labai stengiasi, kruopščiai ir stropiai viską išnagrinėja. Jie gali viltis, kad jų širdies gelmes matantis Dievas bus jiems gailestingas, bet tie, kurie pernelyg skuba ir imasi patys spręsti, tegali sulaukti griežtos bausmės, jeigu tokia nelaimė jiems atsitiktų; jie yra verti, kad Dievas juos paliktų jų pačių tamsybėse jau nuo tos akimirkos, kai jie įsikišo ir pasisavino teisę, kuri jiems visiškai nepriklausė. Patikėkite, pone, man nėra nieko labiau svetima, kaip teisti kitus: ir dėl to, kad Jėzus Kristus mums sakė amžinomis kančiomis nubausiąs tą, kuris nors menkai įžeistų savo brolį, ir dėl to, kad save patį laikau nusipelniusiu teismo.

Štai kokia turi būti kiekvieno žmogaus, kuris nenori būti apkaltintas, laikysena: nesuinteresuotai ir ramiai žiūrėti dalyko esmės; blõga tai, kad mes manome, jog mums jos nereikia, nes neturime savo individualaus požiūrio. Tačiau mes dažnai įsiveliame į kitų reikalus, patys to nepastebėdami. Aš pats esu įsitikinęs, kad tokiais atvejais geriausias būdas yra nuolankiai tylėti. Todėl užsitrauksiu visuotinį nepasitenkinimą ir priekaištus, bet neimu į galvą, kaip žmonės aiškinsis mano elgesį, kad tik patikčiau Dievui ir laikyčiausi jo įsakymų. Iš tiesų aš jau nebepriklausau šiam pasauliui ir nesu toks nelaimingas, kad jį palikęs grįžčiau atgal bandydamas įtikti pasauliui priešingai savo pareigai ir sąžinės balsui. Pone, jūs, be abejo, žinote, kaip sunku laikytis santūrumo ir artimo meilės reikalavimų, net kai kalbama apie teisingiausius dalykus; jūs žinote, kad laimingi tie, kuriems Dievas suteikė tokią padėtį, kai niekas jų neverčia nei kalbėti, nei reikštis; prisipažįstu, kad nesiliauju stebėtis ir tuo pat metu apgailėti daugelio žmonių aklumą, kai jiems vienodai lengva pasakyti: „Šis žmogus yra schizmatikas“, tarsi tartų: „Jis išblyškęs ir blogai atrodo.“ Kai jums, pone, sakau, kad kalbu tik su jumis vienu, tai nereiškia, kad nenorėčiau, jog visi sužinotų, kokios yra mano mintys ir nusiteikimai šiuo klausimu; bet man būtų dar geriau, jeigu žmonės negalvotų, kad man rūpi svetimi reikalai, nes tokia yra tiesa.

Taip pat negalėčiau susilaikyti jums nepasakęs, kad visiška netiesa, kai kalbama, neva aš, pasirašęs formuliarą, atgailavęs; aš jį pasirašysiu kaskart, kai mano viršininkai to panorės, nes toks yra ir mano pasirinkimas. Tačiau aš neneigiu, kad beveik neaprėpiamoje daugybėje nusikaltimų ir skriaudų, dėl kurių turėsiu atsiskaityti Dievo teisme, bus nepamiršta ir tai, kad jansenistais vadinamiems žmonėms priskyriau klaidingas nuomones ir pažiūras, bet vėliau pripažinau, kad jie nebuvo kuo nors prasižengę. Gyvendamas pasaulyje ir dar rimtai negalvodamas apie savo išganymą, aš kiekviena proga pasisakiau prieš juos ir niekaip nevaržiau tokio savo elgesio, manydamas, kad galiu taip kalbėti apie žmones, kurie buvo pamaldūs ir ištikimi Dievo mokslui. Tačiau aš apsirikau, ir Dievo teisme man nebus kaip pasiaiškinti blogai kalbėjus apie kitų žmonių tarpusavio bendrystę ir tikėjimą. Šitai mane paskatino priimti du sprendimus, kurių Dievo padedamas tikiuosi neatšaukiamai laikytis: vieną – niekada negalvoti blogai apie žmogų, kad ir kokie dievobaimingi būtų tie, kurie tai sakytų, nebent jie man pateiktų aiškius įrodymus; kitą – niekada nieko nekalbėti apie žmogų, nebent mane verstų akivaizdi tikrovė ir neatidėliotina būtinybė; tas, kuris bijo Dievo teismo ir kuris žino, kad nusipelnė griežtos bausmės, būva labai nelaimingas, apkaltinęs savo brolius, mat susilaikyti nuo tokių nuosprendžių yra visų geriausias būdas prašyti Jėzų Kristų būti mums gailestingu teisėju.

Suabejojęs jų (jansenistų) tikėjimu, aš padaryčiau nuodėmę, nes jie yra Bažnyčios bendrystėje ir globoje. Bažnyčia žvelgia į juos kaip į savo vaikus, todėl ir aš galiu ir privalau žiūrėti į juos kaip į savo brolius.

Pone, jūs sakote, kad jie įtartini, bet teneleidžia man Dievas vadovautis įtarimais. Iš savo gyvenimo žinau ir kasdien patiriu, kaip toli siekia vadinamųjų molinistų neteisybė ir pyktis. Nėra tokių šmeižtų, kuriais jie nebandytų sugriauti mano reputacijos, tokių įžeidžiamų gandų, kurių jie neskleistų prieš mano asmenį; kadangi jie nepajėgia užsipulti mano gyvenimo įpročių, tai puola mano tikėjimą ir įsitikinimus ir galvoja, kad jų moralė ir klaidingos išvados jiems leidžia mane apkaltinti visomis blogybėmis, kokias tik gali pakuždėti pavydas ir įniršis. „Circumveniamus justum, quoniam inutilis est nobis et contrarius est operibus nostris.“[78]

Mano elgesys skiriasi nuo jų elgesio; mano išvados tikslios, jų – aptakios; kelias, kuriuo aš stengiuosi eiti, siauras, tas, kuriuo jie žengia, – platus ir patogus; štai tokia mano kaltė; gana to, kad mane engtų ir stengtųsi sunaikinti. „Opprimamus pauperem justum; gravis est nobis etiam ad vivendum, quoniam dissimilis est aliis vita illius.“[79]

Nejaugi, pone, turėčiau jais pasitikėti, ar aš galiu apie juos galvoti kitaip negu kaip apie karštakošius ir neteisius? Ir kokioje Šventojo Rašto vietoje, kokiose Bažnyčios tėvų knygose šie stropūs tiesos gynėjai perskaitė, kad gali ramia sąžine tyriausioms mintims priskirti didžiausią iš visų nusikaltimų, taip pat viešai ir slaptai šmeižti žmones, kurie atsiskyrę tyliai garbina Dievą, kurie nesivelia nei į ginčus, nei į pasaulio reikalus, kurie duoda Bažnyčiai pavyzdį, o jų gyvenimą nepriekaištingu laiko netgi tie, kurie jų nemėgsta? Spręskite pats, pone, ar prisiminus kai kuriuos prieš jansenistus nukreiptus įtarimus nėra savaime aišku ir visiškai įmanoma, kad molinistai įsivaizduojamais paklydimais apkaltina žmones, nerodžiusius jiems nei pagarbos, nei dėmesio, ir jie šiems žmonėms jau seniai paskelbė karą; juk molinistai nė trupučio nesigėdydami man primeta tokias nuodėmes, kurių aš, kaip ir jūs, nesu padaręs, nors niekada nė vienu žodžiu jiems nepakenkiau, ir jie neturi jokios priežasties manimi skųstis?

Jums, pone, aš atvirai pasakysiu, kad neturiu nieko bendra su molinistais, nes visame kame paklūstu Bažnyčios vyresnybei. Aš nepritariu jų nuomonei apie Jėzaus Kristaus malonę, jo šventųjų predestinaciją ir jo Evangelijos moralę, esu įsitikinęs, kad jansenistų mokymas nėra blogas. Būtų didelė silpnybė taikyti savo elgesį prie pasaulio kaprizų ir nuomonių; todėl žmonės, kurie visomis gyvenimo aplinkybėmis vadovaujasi tik Dievo žodžiu, nė trupučio nesielvartauja, jeigu piktinamasi kokiu nors jų poelgiu, kuris prasilenkia su pasaulio tvarka ir taisyklėmis. Galiausiai imama piktintis ne jais, o tais, kurie ieško progų prikibti prie tokio elgesio, kuris jokiu būdu nėra smerktinas.

Pagaliau, pone, nuo tada, kai pasitraukiau iš pasaulio, aš mačiau, kaip įvairūs nesutarimai draskė Bažnyčią. Visur regėjau skirtingus interesus ir juos kurstančias aistras, ir ačiū Dievui, niekur nesikišau, tiktai dėl to liūdėjau, kentėjau ir meldžiau Dievą įkvėpti ramybę ir gailestingumą tiems, kurie, atrodo, vadovaujasi visiškai priešingais jausmais. Stengiausi išlaviruoti tarp vienų ir kitų, paklusau Bažnyčiai nesusisaistęs nė su viena puse, nes supratau, kad abiejose pusėse slypi pavojai, ir geriausias pasirinkimas yra neprisišlieti nė prie vienos; geriausia pasišvęsti Jėzui Kristui ir tiems, kuriems jis pavedė valdyti ir tvarkyti savo Bažnyčią.

Gyvenau ramiai ir tyliai; ir aš dažnai prisimenu tą didžią tiesą, kad Dievas nepasigailės tų, kurie bus negailestingi savo broliams, todėl susilaikau spręsti apie žmonių elgesį, jausmus ir juos teisti, žinodamas, kad neprivalau to daryti, nebent turėčiau akivaizdžių įrodymų, kurių niekada neturėjau, ar būčiau neišvengiamos būtinybės prispirtas. Aš neturiu jokio tikslo įtikti žmonėms, nesiekiu nei jų pritarimo, nei pagarbos ir puikiai žinau, kad Dievas aiškiausiu būdu parodo priimąs ištikimą savo žmonių tarnystę tik tada, kai leidžia juos persekioti; ir mano didžiausia širdgėla – matyti, kaip anieji prisideda prie tų persekiojimų, tarsi nežinotų, kad Dievas teis šmeižikus taip pat griežtai ir negailestingai, kaip žmogžudžius ir paleistuvius.

Pone, turiu dar vieną norą – neleisti, kad būtų galvojama, jog aš palaikau molinistų pusę; aš jums prisipažįstu, kad daugelio tų molinistų moralė yra tokia sugedusi, jų mintys taip nedera su Evangelijos šventumu ir Jėzaus Kristaus žodžiu ar per savo tarnus mums perduotais nurodymais ir pamokymais, kad man nėra skaudesnio dalyko negu matyti, kaip pasinaudojama mano vardu norint pateisinti nuomones, kurias aš smerkiu iš visos širdies. Mane, šitaip sielvartaujantį, stebina tai, kad šiuo klausimu vyrauja visuotinė tyla ir kad tyli netgi tie, kuriuos luomas įpareigoja uolumui ir pamaldumui, tarsi Bažnyčioje būtų kas nors svarbesnio už tikėjimo grynumo laikymąsi vadovaujant sieloms ir ugdant papročius. Aš pats niekada su niekuo nesiginčijau, visada saugojausi užmegzti kokius nors ryšius; žvelgiu į dalykus nesuinteresuotai, kaip žmogus, turintis prieš akis tiktai Dievą ir jo tiesą: stengiuosi atskirti vienus dalykus, dėl kurių visi ginčijasi, ir kitus, dėl kurių visi ramūs ir abejingi, todėl man darosi visiškai aišku, kad daugelis žmonių vadovaujasi siekiu įtikti ir iš to ką nors laimėti, nes kitaip gali tik prarasti (kalbu apie teologus, kurie negali nežinoti dalykų esmės ir iš jos išplaukiančių padarinių); man pačiam šiame pasaulyje nėra nei ką prarasti, nei ką laimėti, visi mano ketinimai ir viltys sudėti į vieną amžinybę, ir aš neįstengiu nei priimti, nei suprasti jų įkarščio ar abejingumo. Iš tiesų, jeigu Dievas nepasigailės pasaulio ir nepašalins poveikio tų atkaklių pastangų, kuriomis siekiama tikrąsias ištarmes pakeisti kitomis, netikromis, tai blogybių tiktai daugės, ir netrukus įsivyraus beveik visuotinis pakrikimas.“

Aš nė vienu žodžiu nesutrumpinau šito laiško, mūsų akimis, per ilgo; jame nagrinėjamas tais laikais labai svarbus, o šiandien visiškai nebeaktualus klausimas. Atšiaurusis jansenizmas turėjo būti patrauklus atsiskyrėliui. Visa tai mums gali pasirodyti nepakeliama, nes žmogaus dvasiai nepakanka jėgų laikytis tiesiai. Ransė pakeitė nuomonę įkvėptas Bosiuė, nebetoleravo to, ką anksčiau gerbė. Pastovumas priklauso Dievui. „Manet in aeternum.“[80]

1678 metais Ransė išdėstė savo principus maršalui de Belfonui; Belfonas – tai tas pat už dvigubą nepaklusnumą kare nubaustas maršalas; būtent jam Bosiuė parašė laišką apie ponios de Lavaljer atsivertimą. Ransė dabar rašė retai, jam rūpėjo atmesti kaltinimus, nukreiptus prieš griežtus Trapistų vienuolyno papročius.

„Jeigu įmanoma, – rašė abatas maršalui, – svetimoje žemėje giesmėmis šlovinti Viešpatį, tai vis dėlto reikia manyti, kad sunku nuosekliai laikytis savo kelio, kai esi apsuptas reikalų ir malonumų.

Dievas neliepė visiems žmonėms pasitraukti iš pasaulio, tačiau esama tokių, kuriems uždraudė mylėti pasaulį.

Mano tikėjimas reikalauja, kad apie save galvočiau kaip apie sudužusią vazą, tinkamą nebent sutrypti; jeigu žmonės mane užsipuola dėl tokių man priskiriamų savybių, kurių aš neturiu, tai nutyli tokias manyje slypinčias nuodėmes, apie kurias nežino niekas; tokiu būdu esu priverstas manyti, kad mane pasiekiančios pasaulio neteisybės tėra slaptoji ir tikroji Dievo teisybė, taip pat esu priverstas laikyti žmones jo teisingumo vykdytojais.

Toks mano pasirinkimas, kurio privalau laikytis, juolab mano gyvenimo pabaiga jau arti; stovint ant amžinybės slenksčio negali norėti nieko daugiau, kaip būti pasmerktas beširdžių žmonių, kad paskui sulauktumei gailestingo Dievo teismo.“

1679 metais Belfonas pasikvietė Ransė į Paryžių. Normandijos Belfonai buvo kilę iš Turenės Belfonų. Maršalo duktė markizė diu Šatlė labai skurdo su vyru Vensene, kurio valdytojas buvo Belfonas; jis mirė toje pačioje pilyje, kur gerokai vėliau bus sušaudytas hercogas d’Angjenas[81]. Čia senoji maršalo teta iš motinos pusės buvo užklupta su markizu de Vilaru, kurį visi vadino Orondatu – vieno romano „Kiras“ veikėjo vardu[82].

Maršalas prašė Ransė pasimatyti su ponia de Lavaljer: jis numanė, kokia kančia buvo ją ištikusi. Penkiasdešimt ponios de Lavaljer Belfonui adresuotų laiškų buvo išspausdinti su trumpu Liudviko XIV meilužės gyvenimo aprašymu. Jo autorius – abatas Lekė, daugelio Bosiuė veikalų leidėjas. Šventojo Medardo kapinėse jį buvo ištikęs priepuolis[83].

„Atsitolinkite nuo žmonių, – poniai de Lavaljer patarė Bosiuė prakalboje apie jos išėjimą į vienuolyną. – Tegu kilnus jūsų pasiryžimas atranda ramybę dieviškuose dalykuose.“ „Nutariau pasitraukti iš pasaulio, – rašė ponia de Lavaljer savo dienoraštyje, be gailesčio, bet su tam tikru liūdesiu. – Tikiu, nenustoju vilties ir myliu.“ Kuo ji ne tragedijos herojė? Kokia didi turėjo būti toji visuomenė, kuriai buvo įprastas prakilnus tonas. 1675 metų lapkričio 7 dieną ponia de Lavaljer ponui de Belfonui parašė: „Negaliu nepasidalyti džiaugsmu, kad mačiausi su ponu trapistų abatu; gyvenu nuolatine ramybės viltimi, ir mūsų šventasis abatas labai sustiprino šį mano troškimą. Koks jūs, ponas maršale, laimingas, kad jūsų dvasios būklė tokia, kokios jis jums ir linki!“ Belfonas, pasikliaudamas Ransė ir Liudviko abejingumu, palaikė bėglės apsisprendimą. Visi stebėjo, kaip Ransė, vienuolišką abitą vilkinti pasaulio auka, ragina kitą jo auką apsisiausti ašutinę. Karmeličių vienuolynas buvo perpildytas. Moterys ten gyveno jaunystės ir grožio prisodrintoje atmosferoje. Ponia de Lavaljer vengė bendrauti, neprisiminė net savo sūnaus; ji įsivaizdavo, kad jos mintyse nėra vietos jokiam kitam vyrui, išskyrus karalių; jos vienuolystę užpildė Dievas ir Liudvikas.

Štai toks nuotykis buvo pasitaikęs trapistų kelyje. Vienuolyno tyloje nuslopdavo sielos gyvenimo ir išorės įvykių sužadinti prisiminimai, nusidėjėliai atgailaudavo dėl savo paklydimų. Atgailautojai atklysdavo nuošaliais keliukais, prasilenkdavo ir daugiau nesusitikdavo. Prisiminimų slegiamos sielos išsisklaidydavo tarsi ūkanos, kokias aš, būdamas vaikas, esu matęs Bretanės pakrantėse; žmonės kalbėjo, kad tuos rūkus sukeldavo ugnikalniai, veikiantys tolimojoje Sicilijoje. Visi į Trapistų vienuolyną vedantys takai buvo pilni pasaulio pabėgėlių, Ransė visus priimdavo savo rizika ir atsakomybe; sutanos skvernais susemtus karštus pelenus jis išbarstydavo ant apleistų dirvonų, kad patręštų dykumą aistrų liekanomis. Senovės legendų medžioklių šešėliai seniai nebešmėžuoja; kadaise Karolis V ir Kotryna de Mediči tarėsi girdintys jų ragų garsus Luzinjano pilies griuvėsiuose ir oru nuskriejančios fėjos aimaną.

Leidžiantis nuo miškingų kalvų, ant kurių ieškojau Ransė pėdsakų, tarp besiplaikstančių dūmų prieš akis vėrėsi šiaudų stirtos tarsi kokios varpinės, žemi debesėliai tarsi balkšvas rūkas sklaidėsi virš gilių slėnių. Einant arčiau debesėliai pavirsdavo šiurkščios vilnos drabužiais vilkinčiais žmonėmis; atpažinau pjovėjus, bet tarp nupjautos žolės neaptikau ponios de Lavaljer.

Ransė buvo apsisprendęs nerašyti jokio kūrinio, kuris įamžintų jo gyvenimą. Sulaukęs šešiasdešimties metų, negalių suimtas, nė nemėgino sugrįžti prie jaunystės iliuzijų, nepaisydamas savo draugo, žilo plauko sulaukusio Bosiuė paraginimų. Ransė paliko nemažai prakalbų, nes savo broliams dažnai skaitydavo paskaitas. Paklausė vieno sergančio vienuolio atkaklaus prašymo sudėti savo prakalbas į vieną knygą. Taip pamažu susidarė traktatas, kurį jis pavadino „Apie šventumą ir vienuoliško gyvenimo pareigas“. Vienuolyne buvo padarytos kelios šio traktato kopijos; viena iš jų pateko į Bosiuė rankas; susižavėjęs Bosiuė iš karto parašė Ransė, kad nori paviešinti jo triūsą ir apsiima pasirūpinti spausdinimu. Rigoberas ir abatas de Šatijonas karštai palaikė didžiojo vyskupo raginimą. Prieš kurį laiką Ransė buvo įmetęs savo veikalą į ugnį, bet smarkiai apsvilusius sąsiuvinius pavyko išgelbėti. Pasidavęs visiems autoriams būdingam silpnumui Ransė surinko apdegusius likučius ir veikalą atkūrė; viena iš ugnies ištrauktų kopijų ir pasiekė Bosiuė. „Monsinjore, – jam parašė trapistų abatas, – nejaugi norite, kad visi vienuolių ordinai taptų mano priešais!“ – „Veltui pykstate, – atsakė Bosiuė, – jūs nenulemsite savo rankraščio likimo, bet atsakysite už jį prieš Dievą.“ Ransė toliau priešinosi, Bosiuė jam atsakė: „Aš kalbėsiu už jus, aš jus apginsiu, būkite ramus.“

Iš tiesų knygos „Apie vienuoliško gyvenimo pareigas“ paaiškinimų pradžioje skaitome tokią Bosiuė aprobaciją: „Mes, perskaitę ir išnagrinėję paaiškinimus, pritariame jiems, nes viliamės, kad tie, kurie juos skaitys, įsitikins knygos „Apie šventumą ir vienuoliško gyvenimo pareigas“ mokymo šventumu ir veiksmingumu. Rašyta Mo 1685 metų gegužės 10 dieną.“

Koks tai veikalas, kurį Mo erelis pridengė savo sparnu? Ransė kratėsi minties, kad išsaugojo savo jaunystę; jis kalbėjo apie senatvę ir manė esąs senas, bet iš tiesų buvo kupinas gyvybės. Vis dėlto nutiko taip, kaip jis ir numatė. Praėjus dvejiem ar trejiem metams po knygos išspausdinimo, prasidėjo ilgai trukę nesutarimai. Tų ginčų rimtumas neturi nieko bendra su šiandieninėmis literatūrinėmis diskusijomis; dabar įdomu pažinti šią praeities laikų pusę. Bosiuė neapsiriko nei dėl veikalo esmės, nei dėl stiliaus. Tegu pats Ransė pateikia knygos „Apie šventumą ir vienuoliško gyvenimo pareigas“ analizę:

„Vienuolių gyvenimo taisyklių nereikia laikyti žmonių išmone. Šventasis Lukas pasakė: „Parduok, ką turi, iš išdalyk vargšams… Tada ateik ir sek paskui mane![84] Jei kas ateina pas mane ir nelaiko neapykantoje savo tėvo, motinos, žmonos, vaikų, brolių, seserų ir net savo gyvybės, negali būti mano mokinys.“[85]

Dykumoje Jonas Krikštytojas gyveno tobulą vargšo atsiskyrėlio ir atgailautojo gyvenimą, paliko savo šventumą kitiems atsiskyrėliams – sekėjams ir mokiniams.

Anachoretas šventasis Paulius ir šventasis Antanas pirmieji pradėjo ieškoti Jėzaus Kristaus žemutinės Tebaidos dykumose; aukštutinėje Tebaidoje apsigyvenęs šventasis Pakomas iš Dievo gavo regulą, kuria turėjo vadovautis jo gausūs mokiniai. Šventasis Makeras pasitraukė į Setės dykumą, šventasis Antanas – į Nitri, šventasis Serapionas – į Arsinojo ir Memfio dykvietes, šventasis Hilarionas – į Palestiną; jie pagimdė nesuskaičiuojamą daugybę anachoretų ir cenobitų, kurių gausūs pulkai užplūdo Afriką, Aziją ir visus Vakarus.

Bažnyčią tarsi daugiavaikę motiną pradėjo varginti didelis jos vaikų skaičius. Persekiojimai liovėsi, ramiais laikais sumažėjo tikėjimo uolumas. Tačiau Dievas, troškęs išlaikyti savo Bažnyčią, surado kelis žmones, kurie atsisakė turto, šeimos ir pasirinko savanorišką mirtį, ne mažiau tikrą, ne mažiau šventą, ne mažiau stebuklingą kaip pirmųjų kankinių mirtis. Taip atsirado vienuolių ordinai, vadovaujami šventojo Bernardo ir šventojo Benedikto. Vienuoliai tarsi angelai savo maldomis globojo valstybes ir imperijas, buvo tie pastoliai, kurie rėmė Bažnyčios skliautą, atgailautojai, kurie gausiomis ašaromis maldė Dievo pyktį, spindinčios žvaigždės, kurios savo šviesa apšvietė pasaulį. Jų būstas – olos ir akmenys; jie apsigyvendavo kalnuose tarsi nepasiekiamoje tvirtovėje; visur, kur apsistodavo, įsteigdavo bažnyčias; tarsi balandžiai jie ilsisi ant kalvų, tarsi ereliai dairosi nuo uolų viršūnių; kaip pasakoja šventasis Efremas, jų mirtis tokia pat laiminga ir tokia pat nuostabi kaip ir jų gyvenimas. Jie nesirūpindavo paminklų sau statyba, jų kryžius – tai pasaulis; daugelis jų, apsigyvenę ant stačių uolų, laisva valia sudėjo savo sielas į Dievo rankas. Būta ir tokių, kurie gyvendami įprastą skurdų gyvenimą mirė kalnuose, o šie virto jų kapu. Kai kurie suvokdami, kad artėja išsivadavimo valanda, patys atsiguldavo į kapą. Buvo ir tokių, kurie atidavė dvasią iš visų jėgų giedodami Dievui himnus, tik mirtis nutraukė jų maldą ir užčiaupė jiems lūpas. Dabar jie laukia, kol archangelo trimitas pažadins juos iš miego ir jie tarsi lelijos nušvis amžinu skaistumu, spindesiu ir grožiu.“

Baigęs šį nuostabų, pamilti mirtį kviečiantį aprašymą, Ransė priduria: „Broliai, aš neabejoju, kad jūs visi ilgitės dykumos, bet tramdykite savo įkarštį. Dabar kiti laikai; durys į dykumos vienatvę užtrenktos, Tebaida užsidarė.“

Tai tiesa, bet vienuolių ordinai buvo atkūrę Tebaidą savo vienuolynuose, kurių uždaruose kiemeliuose broliai vėl augino dykumų palmes. Vienuolynai pavirto trąšiais jaunuolynais, daugino dieviškuosius augalus, kurie sutvirtėdavo prieš perkeliami į kitą dirvą. Tad kai nusileisdavo nuo kalno ir jau būdavo pasirengę įžengti į Klervo cistersų vienuolyną, jie visur atpažindavo Dievo darbus. Vidur dienos panirdavo į tokią tylą, kokia tvyro tik vidurnaktį; tylą sudrumsdavo tiktai triūsiančios rankos ir giesmėmis Viešpatį šlovinančių brolių balsai. Neaprėpiamos tylos didybė įkvėpdavo tokią pagarbą, kad pasauliečiai bijodavo ištarti net žodį. Vienuolyną globė miškas. Mėsa, kuria jie maitindavosi, turėdavo ne kokį kitą, bet vien alkio suteikiamą skonį.

Toliau Ransė aiškina tris vienuoliško gyvenimo įžadus: skaistumą, neturtą ir paklusnumą. Jis sako, kad, anot šventojo Augustino, Dievui pasišventusi skaisti mergelė yra pasidabinusi didžiausiomis puošmenomis; priešingu atveju skaistybė būtų galėjusi tapti jos gėda, nes kokia jai būtų nauda išsaugoti nepaliestą kūną, jeigu būtų pažeista siela? Reformatorius apie tai daug kalba nesileisdamas į prisiminimus. Kokį pranašumą įgytų žemiškųjų gėrybių atsisakęs vienuolis, jeigu išsaugotų kitus prisirišimus ir saitus? Mūsų širdis ten, kur mūsų lobis, ir mes prisirišę prie daiktų, kuriuos mylime; ir vis dėlto, broliai, sako Ransė, jeigu vienuolis neatsisako netikrų malonumų, sau palieka lydintį didį vargą ir visas jo kelias būna vien nesibaigiantys ir pasikartojantys nuopuoliai. Kad kelias į dangų būtų lengvesnis, reikia nusikratyti visko, kas kliudo tuo keliu žengti pirmyn. Vienuoliškas neturtas, kaip ir skaistumas, atskiria širdį nuo visų matomų ir nematomų dalykų, jeigu tik jie nėra amžini.

Ransė iškelia artimo meilę kaip pirmutinę dorybę. Krikščionis, sako šventasis Paulius, sukurtas meilei. Dievo meilė tokia reta tarp žmonių tik todėl, kad jie pasidavę kitoms meilėms. „Dėl jūsų, – rašo reformatorius savo nuostabiu stiliumi, – dėl jūsų, broliai, Dievas pašalino visas pasaulio kliūtis ir paskyręs vienatvę apsaugojo jus nuo visokiausių pagundų. Pasaulis pasitraukė nuo jūsų, išsitrynė jums iš atminties, jūs dingote iš pasaulio; jums nerūpi jo reikalai, jo įvykiai ir perversmai jūsų nebepasiekia; jūs prisimenate pasaulį tiktai tada, kai Dievo akivaizdoje apverkiate vargus; pasaulio valdovų vardai jums būtų nežinomi, jeigu jų neminėtumėte savo maldose, kurias skiriate Dievui už tų asmenų gyvybę ir sveikatą. Pasitraukdami iš pasaulio atsisakėte jo malonumų, reikalų, tuštybės ir ryžtingai pamynėte visa, ką tie, kurie myli pasaulį ir jam tarnauja, saugo savo širdies gilumoje.“

Toks traktatas „Apie šventumą ir vienuoliško gyvenimo pareigas“; čia skamba galingi ir didingi vargonų garsai. Tarsi pasivaikščiotume po baziliką, kurios vitražuose žaižaruoja saulės spinduliai. Kokia nepaprasta vaizduotė skleidžiasi traktate, kur, atrodytų, jos visiškai nereikia! Čia nerasime moterims skirtų pagarbinimų, kurie šiandien dauginami kiekviena proga, jų iš tiesų nemylint. Ne tiek žmonių rankos, kiek šviesa ir šešėliai sukūrė religinius statinius. Tie, kurie nebuvo girdėję apie Ransė traktatą, dabar patirs, kad tai dar vienas puikus veikalas, parašytas mūsų kalba.

Iš pradžių tvyrojo mirtina tyla – susižavėjimas ir nuostaba. Prireikė ne mažiau kaip dvejų metų, kol savimeilė ir aistros atsigavo po tokio sukrėtimo. Pagaliau visi atsipeikėjo, ir konfliktas įsisuko: pirmiausia prasidėjo Olandijoje, kurioje domimasi prancūzų literatūra; tai buvo protestantiškas atsakas, iškreiptas aidas, šaižus ir šiurkštus garso atkartojimas.

Mano jau cituota Laroko knyga „Tikroji trapistų abato atsivertimo priežastis“ yra atsakymas į „Vienuoliško gyvenimo pareigas“; pagal to laiko skonį knyga parašyta dialogu; Timokratas ir Filandras kalbasi apie Ransė knygą. Timokratas – geras žmogelis, vartydamas puslapius žavėte žavisi knyga apie „Pareigas“, bet Filandras jį vis protina sakydamas, kad trapistų atsiskyrėlio veikalas nieko nevertas. Po kiekvienos Timokrato pastabos Filandras sušunka: „Ak, aš to nežinojau! Man būtų labai malonu, jeigu trumpai paaiškintumėte, ką jis apie tai sako, ir būčiau labai dėkingas, jeigu parodytumėte tą vietą.“ Abu pašnekovai eina pietauti susitarę rytojaus dieną pasimatyti Tiuilri sode, ir pokalbis tęsiasi. Timokratas kaltina Ransė Šventojo Rašto nepaisymu, išsimokslinimo demonstravimu kiekviena proga, Aristofano citavimu graikų kalba. „Aš norėčiau sužinoti, – tęsia Timokratas, – kada jis jį skaitė: ar savo jaunystėje, ar prieš išeidamas į vienuolyną, ar vėliau. Man sunku patikėti, kad jis tiksliai atsimintų tai, ką skaitė daugiau kaip prieš trisdešimt metų; labiau panašu į tiesą, kad su tuo komedijų rašytoju jis pramogavo jau būdamas vienuolyne.“ Tai piktavališka, nors ir pikantiška priekabė. Tėvas Mežas rimtai kritikavo pirmąjį Ransė veikalą savo „Šventojo Benedikto regulos komentare“. Knyga „Apie šventumą ir vienuoliško gyvenimo pareigas“ buvo leidžiama jau trečią kartą, kai pagaliau vienuolynų prietemoje pasigirdo dulkėtų popierių šlamesys: į sceną išėjo Mabijonas. Jis ne tam pražilo skaitydamas senovės foliantus, tyrinėdamas daugybę monarchijos pradžią menančių apipelijusių pergamentų, kad toleruotų kalbas, esą jis prarado sielą ir iššvaistė laiką studijuodamas pasenusius dalykus. „Vetera analecta“[86] kompiliatorius pajuto pareigą ginti eruditus, kurių šlovingas atstovas pats ir buvo. Debatus pradėję abu mokslo čempionai buvo apsišarvavę graikų ir lotynų kalbomis. „Kai stojame į kovą su tokiais mokslininkais, mes atskleidžiame, ko trūksta jų mokslingoje ir pergalingoje monarchijoje“, – sakė Bosiuė. Tėvas Mabijonas veikia metodiškai, šluoja viską iš eilės; jis, kaip įgudęs tyrinėtojas, rausiasi visur; kiekvienas jo žingsnis priverčia krūptelėti. Būdamas intymių paslapčių patikėtinis, jis, kaip ir abatas Lakorderas, ištarė žodžius: „Po manęs mano plunksną perims laikas.“

Jis kreipėsi į jaunuosius šventojo Mauro kongregacijos vienuolius benediktinus.

„Brangieji broliai, – rašė jis, – jaučiu pareigą paskirti šį veikalą pirmiausia jums, nes tik dėl jūsų jis buvo sumanytas ir parašytas. Prašau jus turėti omenyje, kad neketinu paversti mūsų vienuolynų grynomis mokslo įstaigomis; jeigu didysis apaštalas netroško jokios kitos, tik nukryžiuotojo Jėzaus Kristaus šlovės, tai ir mūsų studijos negali turėti kito tikslo; taip ir šventasis Paulius sakė, kad nesant artimo meilės mokslas perdėtai sureikšminamas; bet taip pat tikra, kad su Dievo malone niekas geriau už mokslą mūsų neišmoko nuolankumo, nes jis leidžia geriausiai pažinti mūsų menkystę, sugedimą ir skurdą.“

Šitaip sumaniai aiškindamas mokslo naudą žymusis mokslininkas atsitvėrė nuo Ransė priekaištų. Net išspausdinto traktato išvaizda, didžiosios raidės, regis, išsaugojo didingą antikinių įrašų dvasią. Jis teologams scholastams palieka klausimus apie paklusnumo vyresnybei galią ir apie tai, kaip materiali ugnis veikia prakeiktųjų kūnus, ir iš karto imasi pagrindinės temos. Pratarmėje rašo: „Iš pradžių svarsčiau, ar man rašyti šį veikalą, nes didis Dievo tarnas, kuris šiandien teikia nepaprastą garbę vienuolio gyvenimui, šia tema prabilo taip tauriai ir pakiliai, kad kitam keblu pasakyti ką nors daugiau. Vis dėlto būtų galima su juo sutikti: jeigu visi atsiskyrėliai būtų tokie, kaip jis, ir jeigu būtume įsitikinę visada turį tokius apsišvietusius vyresniuosius, kaip jis, tada nereikėtų, kad kiti vienuoliai pasišvęstų mokslui, mat tokiu atveju jų vyresnieji atstotų knygas. Tačiau vargiai įmanoma, kad visos vienuolių bendruomenės turėtų tokį pranašumą.“

Parodęs šventą mandagumą, Mabijonas tęsia: protas ir žinios pakvietė jį į kovą. Jis teigia, kad vienuoliai privalo studijuoti, kad didieji iš vienuolių luomo iškilę vyrai ir sukauptos vienuolynų bibliotekos įrodo: vienuolynuose buvo mokomasi, studijuojama. Jis kalba apie Beko ir kartūzų abatijų institucijas. Atskleidžia, kad ir Rytų vienuolynuose buvo rūpinamasi mokslu: tai liudija šventasis Bazilijus, šventasis Jonas Auksaburnis, šventasis Jeronimas, Rufinas, Kasjanas ir jo palydovas Germanas, Atsiskyrėlis Morkus ir šventasis Nilas. Vakaruose buvo Lereno, Šventojo Kolombano vienuolynai, katedrų ir vienuolynų mokyklos, pamini ir mokyklų išaugintus mokslininkus – garsųjį Žerberą, Lū iš Ferjero, Lanfraną, Anselmą. Mabijonas teigia, kad senovės rankraščius perrašinėję vienuoliai mums juos išsaugojo, net seserys vienuolės darydavo rankraščių kopijas; Bažnyčios susirinkimai ir popiežiai ne tik nedraudė vienuoliams mokytis, priešingai, juos įpareigojo studijuoti; kalbant apie Prancūziją užtenka tokių autoritetų kaip Karolis Didysis ir šventasis Liudvikas.

Iš „Traktato apie vienuolių mokymąsi“ puslapių sklinda neabejotina erudicija. Autorius nagrinėja smulkiausias taisykles, moko daryti reikiamas pauzes ką nors skaitant, ypač rekomenduoja trumpumą, nors pats rašo ilgokai; anot jo, „Hic jacet Sugerius abbas“[87] vertas daugiau negu daugiažodis antkapinis įrašas. Moko taisyklingo prancūziško tarimo.

„Tie, kurie lygina rankraščius su išspausdintais tekstais, – priduria eruditas, – palengvina naudojimąsi jais, pažymėdami tą spausdinto teksto puslapį ir eilutę, kur buvo taisyta, arba kur glūdi koks nors pamokymas; ir pagaliau, kad vienuoliai nebūtų priversti kaskart skaičiuoti eilutes, jie gali padaryti kartoninę ar popierinę skalę, kurioje pažymėtų tos pačios apimties puslapių skaičių spausdintame variante.“

Koks nuostabus amžius! Nuo temos nutolęs Mabijonas pavirsta vargšu mokytoju, Bosiuė – paprastu parapijos klebonu, katekizuojančiu savo diecezijos vaikučius!

„Traktatas apie vienuolių mokymąsi“ Ransė jausmams priešpriešina ne iškalbingumą, bet aukštesnį protą, jaudinantį gerumą, kažin ką, kas paliečia širdį. „Rašykime, – kviečia jis baigdamas, – kurkime, kiek pajėgiame, ir stenkimės dėl kitų. Jeigu nesivadovausime šiomis nuostatomis, mūsų triūsas bus tuščias, ir galiausiai mūsų darbai sulauks pražūtingo pasmerkimo. Visa praeina, išskyrus artimo meilę: „Quotidie morimur, quotidie commutamur, et tamen aeternos nos esse credimus.“[88]

Ransė, sužinojęs Mabijono puolimą, atidengė ugnį: jo atsakymas yra toks pat mokslingas, kaip vienuolio benediktino, bet sofistiškas. Kur trapistų vyresnysis nėra teisus, ten jis remiasi iškalbingumu, kurio semiasi iš savo aistros kančiai. Mabijonas buvo paskyręs savo veikalą jauniems vienuoliams. Ransė rašo atsakymą broliams trapistams.

„Broliai, – kreipiasi į juos, – kadangi Dievas man pavedė nuolat rūpintis jūsų sielomis, jaučiu pareigą jums pranešti, kad neseniai pasirodė knyga, užsipuolanti tą tiesą, kurią mes jums išdėstėme kaip vieną iš svarbiausių ir būtiniausių palaikant regulą vienuolynuose. Knygos autorius siekia įrodyti, kad vienuoliai privalo studijuoti mokslus; aš prisipažįstu, kad pareigą išdėstyti jums savo mintis šia tema, norint jus apsaugoti nuo, mano nuomone, itin pavojingo požiūrio, labiausiai apsunkina tai, kad gerbiu ir vertinu to veikalo autorių, kad savo dorybėmis ir darbais jis nusipelno ypatingos pagarbos.“

Kaip ši išsilavinusi ir rinktinė publika skiriasi nuo tos, į kurią mes dabar kreipiamės!

Ransė ima vieną po kito Mabijono teiginius ir savo ruožtu paneigia juos pavyzdžiais. Kadangi kiekviename dideliame kūrinyje yra silpnų vietų, abatas sumaniai tuo pasinaudoja: „Broliai, – rašo jis, – Morkus, anot kalbų, šventojo Benedikto mokinys, giriamas už tai, kad neblogai eiliavo! Koks pagyrimas vienuoliui! Esu įsitikinęs, kad šventasis Benediktas testamentu jam nepavedė nei kurti eilių, nei mokė to savo pavyzdžiu. Koks privalumas atsiskyrėliui būti poetu!

Tuščias Ferjero abato Lū prašymas popiežiui Benediktui III atsiųsti Cicerono veikalą „Apie oratorių“, dvylika Kvintiliano knygų, Donato komentarus apie Terencijų; verčiau jis būtų užsidaręs celėje ir atgailavęs už savo ir pasaulio nuodėmes, ir palaikęs savo brolius, kuriems tame negailestingame amžiuje reikėjo pagalbos ir paguodos!“

Ransė puola mokytus vienuolius, kad išblaškytų jų gretas, bet nepastebi, kad skatina juos pamilti; jis šaiposi iš Hubaldo, parašiusio plikius šlovinančią šimto trisdešimties eilučių poemą. Ransė buvo teisus, bet ką gi tai įrodo? Nebent nepamirštą Ransė gebėjimą juoktis iš pasaulio.

Mabijonas nesijautė esąs nugalėtas; jo atsakymas buvo „Refleksijos“. Surinko naujų įrodymų studijuojančių vienuolių naudai. Mabijono veikalai parašyti be jokio pykčio, vyrauja išmintinga, kuklumo ir saiko nestokojanti atida, ramus pamaldumas, nuolankus ir santūrus išmanymas, šventas mandagumas. Jis baigia tokiais jaudinančiais žodžiais:

„Aš stengiausi laikytis santūrumo reikalavimų, bet nedrįsčiau tikėtis, kad jų kaip nors nepažeidžiau ir taip neprasilenkiau su savo doriausiais ir garbingiausiais ketinimais. Meldžiu, garbusis Tėve (trapistų abate), patikėti mano nuoširdumu! Leiskite šiais žodžiais kreiptis į jus veikalo pabaigoje ir atskleisti savo nusiteikimą dėl jūsų ir dėl jūsų vienuolyno. Aš nieku gyvu nesmerkiu jūsų nuomonės ir įtakos vienuoliams studijų klausimu, jeigu laikote savo brolius pakankamai tvirtais, kad apsieitų be mokslo, tačiau neatimkite iš kitų vienuolių reikalingos atramos.

Jeigu manysite esant reikalinga atsiliepti į šituos svarstymus, meldžiu gerai įsigilinti į mano mintis, kaip ir aš stengiausi įsigilinti į jūsų, bet, dėl Dievo, tegul mūsų prieštaravimai tuo ir apsiriboja. Viliuosi, kad Dievas suteiks man malonę niekada nesileisti į kokias nors smulkmenas. Kad ir kas ką pasakytų, kad ir ką aš sužinočiau, niekada tuo nepasinaudosiu kitaip, kaip paaukodamas tuos žodžius vardan ramybės ir krikščioniškos meilės. Taigi rašykite, jeigu norite, apie piktnaudžiavimą studijomis ir mokslu, bet tuo pat metu leiskite būti ir studijoms, ir mokslui, nes tie dalykai yra geri patys savaime ir juos galima puikiai pritaikyti vienuolių bendruomenėse. Juk meilė, sujungdama brolių širdis, suvienija vienų darbą su kitų studijomis, ir per meilę tie, kurie studijuoja, iškelia triūsiančių brolių vertę, o tie, kurie triūsia, pasinaudoja mokslo šviesa. Iš visos širdies linkiu, kad mes, vieni ir kiti, išlaikytume tokį pasiskirstymą; būčiau laimingas, jeigu tuo baigtųsi mūsų ginčai ir mūsų mokslo klausimu nesutampančios nuomonės bent nesiskirtų artimo meilės dvasia. Noriu užbaigti šiais šventojo žodžiais: atleiskite man, garbusis Tėve, dovanokite, jeigu mano žodžiai nuskambėjo kiek per drąsiai, ir būkite tikras: mano kalbos neturėjo tikslo jus įžeisti: „non ad contumelian tuam, sed ad defensionem meam.“[89] Jeigu esu neteisus, dar kartą prašau man atleisti.“

Tai ne pabrėžtinis, save aukštinantis kuklumas. Mabijonas kalba atvira širdimi; jokia slapta savimeilė neiškreipia jo nuoširdžių žodžių: tokie yra tikėjimo vaisiai. Mabijono romumas labai skiriasi nuo kitų mokslininkų apmaudo, koks jaučiamas Miltono ir Somezo ginčuose ir Skalidžero vertinimuose[90].

Žodžius patvirtino veiksmai, ir Mabijonas apsilankė pas trapistus; Ransė jį sutiko ir bendravo labai pagarbiai. 1693 metų birželio 4 dieną parašė abatui Nikezui: „Vos tik prieš kokią savaitę čia lankėsi tėvas Mabijonas; mūsų susitikimas buvo toks, koks ir turėjo būti; sunku rasti labiau nusižeminusį ir labiau išsimokslinusį žmogų už šį gerąjį tėvą.“

Praktiškasis Bosiuė nesutarimų priežastį aiškino atsiskyrėlio ir cenobito[91] statusų skirtumu.

Kivirčas taip nesibaigė: išsimokslinę vienuoliai pakėlė ginklus. Į mūšį puolė Klodas de Veras, pasivadinęs brolio Kolombaro vardu. Nepailstantis Ransė visiems atsikirtinėjo. Pasirodžius keturiems tėvo Sen Marto laiškams, Ransė parašė trumpą atsakymą Santejui – teisėjui, tarp dviejų Parnasų įsikūrusiam gražių lotyniškų eilėraščių autoriui.

Be kita ko, ne tik Ransė, bet ir daugelis kitų to meto žmonių jautėsi nutolę nuo literatūros; jie išmoko niekinti tai, ką pirma garbino. Bualo rašė Brijenui: „Kalbant ne krikščioniškai, bet filosofiškai, poezija man atrodo kvailystė. Veltui jūsų sutanotas ganytojas – aš kalbu apie poną de Makrua – apgaili mano poemos „Lektoriumas“ netektį. Jeigu aš kada nors ją sunaikinsiu, taip nutiks ne dėl mano pamaldumo, bet dėl to, kiek mažai ją, kaip ir kitus savo kūrinius, tevertinu. Jūs gal paprieštarausite, kad šiandien mane ištikęs smarkus nusižeminimo priepuolis; tikrai ne, aš didžiuojuosi savimi, nors menkai vertinu savo kūrinius, dar mažiau – šiandienių mūsų poetų kūrybą, negaliu jų nei skaityti, nei girdėti, net ir man paskirtų.“

O ką šiandien pasakytų kritikas, kai nėra nė vieno poeto, didelio ar mažo, kuris nebūtų tikras, kad pasieks žvaigždes? Aš pats, karštai įsimylėjęs savo menką asmenį, gerai žinau, kad gyvenimas pasibaigs kartu su mirtimi. Norvegijos salose buvo iškastos kelios urnos su neįskaitomais rašmenimis. Kieno pelenus jos slepia? Vėjas težino!

Mabijonas, gimęs 1632 metų lapkričio 23 dieną Reimso die-cezijos Sen Pjer Mono kaime, mirė 1707 metų gruodžio 27 dieną, praėjus septyneriems metams po Ransė mirties. Apie jo mirtį išgirdęs popiežius Klemensas XI pasakė, kad „Mabijonas turėjo būti palaidotas visų žymiausioje vietoje, nes netrūks besidominčiųjų, kur jo amžinojo poilsio vieta: „Ubi posuistis eum?“[92]

Mokslininko palaikai buvo saugomi Prancūzijos paminklų muziejuje, o 1819 metų vasario mėnesį perkelti į Sen Žermeno de Prė abatiją. Mūsų visų mokytojas Ogiustenas Tjeri[93] apie pirmąjį monarchijos paminklą rašė: „Šioje bažnyčioje palaidoti merovingų laikų princai, gerai išlikęs senasis grindinys; ne kartą perstatytos bažnyčios šventoriuje tebėra Galijos užkariautojo sūnų pelenai. Tokie pasakojimai reikšmingi, jie kelia šiuolaikinių žmonių pagarbą senajai karališkajai abatijai, dabar virtusiai paprasta Paryžiaus parapija; ir galbūt prieš trylika šimtmečių pašventinta maldos vieta įkvėps žmonėms jaudinamų minčių.“

1685 metų rugpjūtį buvo atšauktas Nanto ediktas[94]; įstatymai vieną po kito panaikino visus šimtą penkiasdešimt aštuonis edikto straipsnius. Šia proga abatas de Ransė rašė: „Karalius padarė tikrą stebuklą šalindamas ereziją. Šio klausimo sprendimui prireikė visos valdovo valios ir pastangų. Šarantono šventykla sugriauta, karalystėje nebeliko protestantų tikėjimo; tai tikras stebuklas, kurio šiame amžiuje nebesitikėjome išvysti.“

Laikai keičia žmones. Filosofai pasmerkė Nanto edikto, kurį šešioliktasis amžius buvo išgyręs, atšaukimą. Ediktas sukūrė valstybės vienybę. Šiais laikais, ko gero, Ransė mokymas, jo žodžiai nebesulauktų ankstesnio priešiškumo: „Mes džiaugėmės išgirdę apie karaliaus priešų (anglų) pralaimėjimą. Aš nežinau, ko reikia, kad visa krikščionija susivienytų ir užbaigtų tą darbą, kuris visiškai sugriautų tą šėtono valstybę.“

Su tokiu pat įkarščiu Ransė rašė abatui Nikezui: „Tai, ką man pranešėte apie kliūtis susirašinėti su Londonu, yra menkas daiktas; vienu atveju eretikai nepajudinami – atgailos atveju. Jie sutinka atgailauti nebent santuokoje. Šia prasme jie būtų teisūs, jeigu toji atgailos dvasia juos skatintų vesti moteris kartu su blogomis jų nuotaikomis ir visais nepatogumais, kylančiais iš vedybinio statuso. Aš manau, kad trapistų atgaila kitokia; mūsų atgaila man atrodo kaip maloniausias poilsis, palyginti su tuo, ką žinome apie nevykusį santuokinį gyvenimą.“

Paukščiai sugrįžo, tvenkiniai išdžiūvo; nauji cenobitai apsigyveno Trapistų vienuolyne, niekuo nesiskirdami nuo XI amžiaus dykumos brolių. Jie primena pamirštą viduramžių gyvenvietę; sakytumei, vaidina praeities sceną, jeigu priėjęs arčiau nepastebėtumei, kad šie aktoriai yra tikri, Dievo įsakymu iš XI amžiaus į mūsų sceną perkelti vienuoliai; vien darbas sieja juos su naujaisiais laikais.

Nežinoma, ar Ransė susirašinėjo su Klerė vienuolyno abate, nors jis keitėsi laiškais su Luiza Rožė de la Mardeljer, nesantuokinio Gastono Orleaniečio sūnaus, grafo de Šarni, motina. Galbūt gerai paieškoję dar atrastume vieną kitą laišką, kurį Ransė jaunystėje buvo parašęs poniai de Monbazon, bet aš nebeturiu laiko domėtis tokiais nuklydimais. Gyvenimo rudenį nesinori rašyti apie pavasarį. Atsiras jaunų žmonių, kurie galės tęsti mano pradėtus tyrimus. Mano laikas eina į pabaigą, nužydėjusios dienos nebeveda vaisių.

Menažo[95] knygoje „Menagiana“ randame tokias mintis apie Ransė: „Aš visada žaviuosi, – rašo jis, – skaitydamas pono trapistų abato veikalus; jis – geriausiai visoje karalystėje rašantis žmogus; jo stilius – kilnus, didingas, nepakartojamas; jis pasižymi nepaprasta erudicija vienuoliško gyvenimo srityje, jo siekiai įdomūs, o protas pranašus, gyvenimas nepriekaištingas, jo reforma – Aukščiausiojo rankos kūrinys.“

1698 metų birželio 29 dienos laiške ponia de Mentenon mini savo brolio apsilankymą Trapistų vienuolyne ir priduria: „Aš pavydžiu broliui laimės, kad pamatė tai, kas Bažnyčioje yra labiausiai pamokančio, ir išgirdo balsą to, kuriuo pasinaudojo Dievas, kad išugdytų šventųjų, kurių, regis, žemėje visai nebelikę.“

Taigi Ransė rūpėjo visiems: nuo genijaus – iki didiko, nuo Leibnico iki ponios de Mentenon.

Ransė stilius niekada nebuvo jaunatviškas, jis paliko savo jaunystę poniai de Monbazon. Ransė kūrinių stiliaus puošmenoms trūksta pavasarinio dvelksmo; tačiau kokie rudens vakarai! Koks nepaprastas besibaigiančių metų ošimas!

Ransė buvo produktyvus rašytojas, vis dėlto dominuoja aistringa neapykanta gyvenimui; tai nepaaiškinama, tai būtų baisu, jeigu nebūtų nuostabu, tai neperžengiamas barjeras, kurį jis pastatė tarp savęs ir skaitytojų. Nė menkiausio atvirumo; jis niekada nekalba apie tai, ką padarė, apie savo klaidas ar atgailą. Kreipiasi į publiką nesiteikdamas jai pranešti, kas jis toks; žmonės neverti gauti kokius nors paaiškinimus; jis užsklendžia gyvenimą, kuris slegia jam širdį. Moko žmones būti negailestingiems su kitais žmonėmis: jokios užuojautos jų vargams. Nesiskųskite, jūsų gyvenimas – kryžius, tai jūsų dalia, nuo jos nepabėgsite; laukite mirties, stenkitės savo kantrybe užsitarnauti malonę Aukščiausiojo akyse. Nėra nieko beviltiškesnio už šį mokymą – stoicizmo ir fatališkumo mišinį, kurį sušvelnina nebent kelios krikščionių religijos siūlomos gailestingumo prošvaistės. Jaučiame, kad Ransė ramiai sutiko daugybės savo brolių mirtį, kad mažiausią kančių palengvinimą jis laikė tarsi silpnumo ženklu ir beveik nusikaltimu. Vienas vyskupas parašė Ransė apie abatę, kuri norėjo vykti prie gydomųjų vandenų; trapistų abatas jam atsakė:

„Geriausia, ką mes galime padaryti matydami mirštant kitus, tai įsitikinti, kad jie žengė žingsnį, kurį netrukus turėsime žengti mes, kad jie atidarė duris ir paliko jas atviras. Dievo ranka siunčia žmones, trumpą laiką perduodama juos pasauliui; skirtam laikui išsekus, pasaulis nebeturi teisės žmonių sulaikyti, privalo juos paleisti. Mirtis nesustabdoma, ir kiekvieną gyvenimo akimirką mes prisiliečiame prie amžinybės. Mes gyvename, kad mirtume; Dievo, leidusio mums mėgautis šviesa, tikslas – ją iš mūsų atimti. Mes mirštame vieną kartą; antrasis gyvenimas mums neleidžia ištaisyti pirmojo gyvenimo paklydimų: koks esi savo mirties akimirką, toks lieki amžinai.“

XVII amžiaus kalba lengvai ir paprastai suteikė jėgą, tikslumą ir aiškumą, palikdama rašytojui laisvę pasirinkti posakius ir išreikšti savo genijų. Dvidešimt devintoje išspausdintoje Ransė taisyklėje tyla aprašoma šitaip:

„Vienatvė be tylos mažai naudinga, nutraukus pokalbį su žmonėmis nuo visų atsiskiriama tam, kad pasikalbėtumei su Dievu.

Tyla – dieviškas pašnekesys, angelų kalba, dangaus gražbylystė, menas įtikinti Dievą, šventa vienatvės puošmena, būdraujantis išminčiaus miegas, skalsus Apvaizdos maistas, dorybių guolis; vien ramybė ir malonė laukia pasinėrus į tinkamą tylą.“

Ransė būtų žmogus, kurį reikėtų išvyti iš žmonių giminės, jeigu jis pats nebūtų prisiėmęs ir pranokęs kitiems taikyto griežtumo; bet ką pasakyti žmogui, kurio argumentas – keturiasdešimt dykumos metų, kuris jums rodo savo žaizdotas rankas ir kojas ir juo didesnius skausmus kenčia, juo labiau nesiskųsdamas ugdo kantrybę. Šitaip jis užčiaupdavo burną savo priešininkams, Por Ruajalis su visais savo šventaisiais sudėdavo prieš jį ginklus; jis priversdavo priešus pasitraukti, atkišęs jiems krauju varvančią atgailautojo kaktą. Jis troško, kad visi nusidėjėliai numirtų kartu su juo; kaip žymieji karvedžiai, jis neskaičiavo kritusiųjų, kad tik pasiektų pergalę. Aš jau minėjau garsųjį jo traktatą „Apie vienuolišką šventumą“; tos pačios idėjos pasikartoja jo posakiuose, kuriuos Marsoljė surinko ir sudėjo į vieną vietą; tai rūstūs posakiai, bet jų stilius puikus. Vienas dviejų šimtų šešių puslapių rankraštis po dvidešimt šešias eilutes kiekviename puslapyje mus pasiekė iš Alansono, kuriame buvo saugomas sugriovus Trapistų vienuolyną, jo viršelyje nežinomo vienuolio ranka parašyta: „Šią knygą parašė mūsų garbusis ir švenčiausiasis tėvas Dom Armanas Žanas, trapistų reformatorius; mūsų nelaimei, jis mirė šventa mirtimi praėjusį mėnesį, 1700 metų spalio 31 dieną.“ Moreri nurodo spalio 26 dieną, „Gallia christiana“ – spalio 27 dieną, viename Bosiuė laiške minima spalio 29-oji, o mūsų cituotas įrašas – spalio 31 dieną. Manyčiau, pastarasis įrašas turėtų būti patikimas; tos pačios nuomonės laikosi Alansono bibliotekininkas 1819 metų rugpjūčio 3 dienos laiške; tėvas Le Nenas trumpai pabrėžia: Ransė mirė spalio mėnesio dvidešimt septintą dieną, antrą valandą po pietų, sulaukęs septyniasdešimt penkerių metų, vienuolyne praleidęs trisdešimt septynerius metus. Mano nuomone, atrastasis rankraštis yra Ransė jaunystės darbas, atspindintis jo Šventosios Trejybės studijas, tiriant, ką apie ją pasakė Platonas, Justinas, Klemensas Aleksandrietis, nepamirštant Orfėjo himnų; Trapistų vienuolyne Ransė tikrai nesiėmė jokių didelių studijų, ir šis rankraštis yra akivaizdus jo jaunystės darbas; graikų kalba lengvai skaitoma, beveik visi sudėtingi rašmenys pakeisti paprastomis raidėmis. Ransė atkreipia dėmesį, kad Nikėjos Tikėjimo išpažinimas papildė Credo žodžiu „sūnus“.

Ransė troško likti šešėlyje, ir apie jo mirtį mums praneša anonimas vienuolis, jo bendražygis, kuris net apsiriko metus, vietoje 1700-ųjų parašęs 1600-uosius; šiandien toji mirtis niekam neberūpi.

Ransė parašė nepaprastai daug laiškų. Jeigu jie kada nors būtų išleisti su kitais kūriniais, mes pamatytume, kad gyvenime jis vadovavosi viena idėja; gaila, neperskaitysime tų laiškų, kuriuos rašė iki savo atsivertimo ir kuriuos per įvilktuves įsakė sudeginti. Tai būtų labai įdomi korespondentų, su kuriais susirašinėjo, įvairovės studija; nekinta nebent pati tema. Atsakymai į jo laiškus, jam rašyti laiškai turėtų būti įvairūs ir paliesti skirtingas gyvenimo sritis. Ransė laiškai dvelkia vienatve, kurioje jis uždarė savo širdį.

Išsamūs laiškų rinkiniai atveria laiko slinktis: ko gero, nėra nieko patrauklesnio už Voltero susirašinėjimą, kai beveik visas amžius praslenka pro akis. Perskaitykite pirmąjį laišką, 1715 metais parašytą markizei de Mimer, ir paskutinį, parašytą 1778 metų gegužės 26 dieną grafui de Lali Tolendaliui, keturios dienos prieš autoriaus mirtį; pagalvokite apie tai, kas įvyko per visus šešiasdešimt trejus metus. Jūs išvysite mirusiųjų eiseną: Šoljė, Sidevilis, Tirjo, Algarotis, Ženonvilis, Helvecijus; moteris – Bairoito kunigaikštienę, maršalienę de Vilar, markizę de Pompadūr, grafienę de Fonten, markizę diu Šatlė, ponią Deni ir tas mielas būtybes, kurios linksmai skriejo per gyvenimą, tas Lekūvrer, Liuber, Gosen, Salė, Kamargo, tas Terpsichores, „kurių žingsnius palydi Gracijos“, poeto žodžiais tariant, ir kurių išbarstytus pelenus šiandien vos palytėja besvoris Taljoni šokis.

Jūs skaitote tuos laiškus, verčiate puslapius, vardai keičia vienas kitą; atsiranda naujas ponas Ženonvilis, nauja ponia diu Šatlė ir, parašę dvidešimt laiškų, dingsta negrįžtamai; vienos draugystės keičia kitas draugystes, vienos meilės – kitas meiles.

Metų naštos slegiamas garsusis senolis praranda ryšį su ateinančiomis kartomis, išskyrus šlovę: jis dar kreipiasi į jas iš Fernė[96] tyrų, bet iš jo telikęs skambus balsas. Prabėgo daugybė metų nuo vieninteliam Liudviko XIV sūnui skirtų eilių:

Kilmingas kraujas paties didžiausio iš karalių,

Jo meilė ir mūsų viltis.

Arba nuo posmų poniai Diu Defan:

Ak, taip! Jūs stebitės,

Kad po aštuoniasdešimties žiemų

Mano nutykusi ir pasenusi mūza

Dar pajėgia kurti eiles!

(…)

Kartais kuokštelis žolės

Kyšo mūsų apledėjusiam lauke;

Ji paguodžia gamtą,

Bet praėjus kiek laiko nunyksta.

Prūsijos karalius, Rusijos imperatorė, visi pasaulio galingieji, visos garsenybės pagarbiai priima rašytojo žodžius, tarsi kokį nemirtingumo pažymėjimą; rašytojo, kuris matė mirštantį Liudviką XIV, krintantį Liudviką XV ir valdantį Liudviką XVI ir kurio gyvenimas, išsitekęs tarp didžiojo karaliaus ir karaliaus kankinio, pats vienas įkūnija visą to meto Prancūzijos istoriją.

Bet galbūt asmeniniai dviejų vienas kitą mylėjusių žmonių laiškai yra dar liūdnesni, nes dabar žvelgi nebe į žmones, bet į žmogų.

Pirmieji laiškai ilgi, nuotaikingi, įvairūs; jiems per maža dienos: rašoma saulei leidžiantis, keli žodžiai išvedžiojami mėnesienoje, leidžiant skaisčiai, tyliai, paslaptingai mėnulio šviesai droviai pridengti tūkstančius troškimų. Auštant rytui dedamas taškas; brėkštant aušrai laukiama pirmųjų saulės spindulių, kad prisimintumei tai, ką pamiršai pasakyti palaimos valandomis. Tūkstančiai priesaikų sugula popieriuje, kuriame spindi rožinė aušra; tūkstančiai bučinių apiberia žodžius, kurie, regis, gimsta kartu su pirmuoju saulės spinduliu; kiekviena mintis, vaizdas, svaja, įvykis, nerimas pavirsta laišku.

Ir štai vieną rytą kažkoks šešėlis pritemdo tos aistros grožį, tarsi pirmoji raukšlelė ant dievinamos moters kaktos. Jaunystės laiškuose nuslopsta meilės dvelksmas ir kvapas, tarsi gėlių žieduose nutykstantis vakaro vėjelis; laiškų autoriai tai pajunta, bet nenori sau to prisipažinti. Laiškai trumpėja, mažėja jų skaičius, juose atsiranda naujienos, aprašymai, pašaliniai dalykai, kartais vėluojama atsakyti, bet nerimo dėl to neatsiranda; tikima savo meile ir tuo, kad esi mylimas, paskui sugrįžta blaivus mąstymas; laiškai nurimsta, tyla nebebaugina. Toliau liejasi priesaikos, vis tie patys žodžiai, bet jie be gyvybės, be sielos; „aš jus myliu“ jau tėra vien įprastinis posakis, būtinas protokolas, kiekvieno meilės laiško pabaigos frazė: „jus gerbiantis“. Pamažu stilius vėsta arba darosi irzlus; dabar ramiai laukiama atnešamo pašto, jo pradedama baimintis; rašymas virsta kančia. Rausta veidas prisiminus popieriuje išlietas beprotybes; norėtųsi atsiimti tuos laiškus ir sudeginti. Kas gi atsitiko? Ar tai naujo ryšio pradžia, ar senojo pabaiga? Nesvarbu, taip miršta meilė, nors meilės objektas tebegyvas. Esame priversti pripažinti, kad žmogaus jausmai yra slapto poveikio objektas; sukeliantis nuovargį laiko bėgsmas išsklaido iliuzijas, pagraužia aistras, išsekina meilę, pakeičia mūsų širdis ir pražildo mūsų galvas, sudildo mūsų metus. Tačiau šiame žmogiškame netobulume slypi viena išimtis; kartais nutinka, kad tvirtoje sieloje neblėstanti meilė perauga į aistringą draugystę, pavirsta pareiga ir įgyja dorybės požymių; tada meilė atsikrato savo netobulos prigimties ir gyvuoja palaikoma nemirtingų principų.

Ransė veikalus būtina susieti su iš graikų kalbos išverstais šventojo Dorotėjo pamokymais, skirtais trapistų tėvų ugdymui. Šventasis Dorotėjas atsivertė išvydęs vieną paveikslą, kaip Enėjas, kuriam Kartaginos rūmų vaizdas sužadino Trojos prisiminimus. Paveikslas vaizdavo nusidėjėlių kančias pragare; staiga šalia Dorotėjo atsiradusi nepaprasto grožio ir didybės ponia paaiškino paveikslo turinį ir pradingo. Matyti, kokios didelės būta Vergilijaus įtakos Rytų vaizduotei, nors tą vaizduotę maitino ir patys Rytai. Ransė raminamais ir paguodžiamais žodžiais perteikė šventojo Dorotėjo pamokymus apie pasmerkimą, kaltę, patirtus įžeidimus ir įpročius. Vienoje iš tų istorijų pasakojama, kad kartą vienas brolis atėjo į dykumą pas savo abatą ir jam pasakė: „Pasigailėkite manęs, tėve, nes aš vagiu maistą ir paskui suvalgau, ką pavogęs.“ – „Kodėl? – paklausė šventasis Dorotėjas. – Ar jūs alkanas?“ – „Taip, tėve, – atsakė tas, – man neužtenka to, kas mums visiems patiekiama.“ Atsiskyrėliui padvigubino davinį, bet jis vis viena vagiliavo. Tas vargšas brolis žinojo, kad vogti yra nuodėmė, tačiau nepajėgė susilaikyti.

D’Andiji buvo pavedęs Ransė išversti Dorotėjo istoriją; tai buvo prasta, sunkiai suprantama III amžiaus graikų kalba parašytas tekstas, žinomas iš vieno netikslaus rankraščio. Aš regėjau tarp Jafos ir Gazos plytinčią dykumą, kurioje kadaise gyveno Dorotėjas; ten neradau septyniasdešimties palmių ir dvylikos fontanų.

Nuolat atsinaujinantys skausmai privertė Ransė pasitraukti iš vienuolyno. Tais laikais visi buvo taip prislėgti Liudviko XIV didybės, kad net atsiskyrėliai negalėjo išvengti Versalio dvarui būdingų meilikavimų. Nebuvo taip paprasta, kaip įsivaizduojama, gauti pritarimą bet kurio trapisto atsistatydinimui. Ransė pasitraukimas vėl iškėlė abato statuso – paskirtojo ar vienuolių išrinktojo – klausimą. Vos tik atsinaujino ginčai, šventumas įkvėpė Ransė ypatingą apsukrumą: Cistersų ordino vadovui kreipusis į popiežių, Ransė kreipėsi į karalių. Liudvikas XIV atkūrė ramybę, nesuteikdamas pirmenybės nė vienai pusei. Dvaras pasidalijo perpus, jis labai domėjosi nesutarimais vienuolyne; didelis šventasis buvo tiek pat vertas kaip ir didikas; savo rimtimi religijos atšiaurumas suteikdavo galios pasaulio reikalams, o pasaulio reikalai ypatingai paryškindavo religijos interesus.

Ransė sutiko perimti dvasinį vadovavimą Klerė abatijai – moteriškajai Trapistų vienuolyno atšakai. Vienuolynui vadovavo Eženi Fransuaza d’Etamp de Valans, kilusi iš garsesnės šeimos negu hercogienės d’Etamp, vadinamos mokslingiausia gražuole ir gražiausia mokslininke, giminė. Iš tuo laiku rašytų laiškų matyti, kad kelias į vienuolyną vedė per Nožan le Rotru.

Klerė vienuolyne Ransė apsilankė 1690 metų vasario 16 dieną; tebėra išlikusi jo vizitinė kortelė, pirmoji ir paskutinė prakalbos. Vos Ransė pasirodė vienuolyno apylinkėse, abatė įsakė skambinti didžiuoju vienuolyno varpu; kaip ir daugybę kartų anksčiau, varpas nuaidėjo šiandien jau iškirstame miške; esama savotiško žavesio tuose jau seniai nutilusiuose garsų aiduose, lydinčiuose žmogaus žingsnius žemėje. Trapistų abatui žengiant į bažnyčią, moterų vienuolyno viršininkė puolė prieš jį ant kelių. Vienuolyne palikta vizitinė kortelė sukėlė nemažai kalbų. Ransė pareiškė, kad Senojo Testamento skaitymas netinka vienuolėms: „Nejaugi norite, – sakė jis, – kad skaistybės besilaikančios moterys skaitytų „Giesmių giesmę“, Susanos, Judo, Tamaros, Juditos, Amnono istorijas, skaitytų apie prievartą, Gabaone panaudotą prieš levito žmoną Rutą?“

Klerė vienuolyne Ransė kalbos nedavė beveik jokių vaisių, nors jo žodžiai buvo įtikinami, o būdas nepalenkiamas: jo balso skambesys sugriaudavo tariamų žodžių poveikį. Neatsitiktinai yra išlikęs griežtas laiškas, jo parašytas vienai to vienuolyno seseriai: „Prisipažįstu, kad buvau labai nustebęs, kai patyriau tokias jūsų nuomones ir mintis, kokių visiškai nesitikėjau. Juk pagaliau ką daugiau dar galėtų padaryti Dievas, kad jus apsaugotų nuo mirties baimės, jei ne vestų į tokį gyvenimą, kuris nutolintų nuo pasaulio ir įkvėptų jam panieką?“

Atgaila atskyrė abatą nuo pasaulio, kuriam jis buvo sukurtas, bet klausydamasis daugybės seserų skundų jis nesuvokė, kad nei amžius, nei laikas nebėra tinkami norint sugrąžinti žmones prie Rytų asketikos. Jis neturėjo varnų pamaitinti vienuoliams atsiskyrėliams, palmių – papuošti jų galvas, liūtų – iškasti Taidės kapo duobei. Jo moralė buvo toks pat nesusipratimas kaip šių dienų poezija, apdainuojanti žiaurius tigrus miškuose, kuriuose veisiasi tiktai stirnos.

Siaučiant audrai, Ransė grįžo į Trapistų vienuolyną; griaustinis palydėjo silpnus senelio žingsnius. Baigėsi krikščionybės aukso laikai; atrodo, girdėti, kaip užsitrenkia apleistos šven-tyklos durys.

Vieno garsaus Paryžiaus vienuolyno abatė, perskaičiusi veikalą „Apie šventumą ir vienuolio gyvenimo pareigas“, pasiryžo savo vienuolyne atsisakyti muzikos; ji apie tai parašė Ransė. Abatas atsakė: „Muzika visiškai netinka tokiai šventai ir griežtai regulai kaip jūsiškė. Nejaugi jūsų seserys būtų tokios aklos neišmanėlės, kad nesuvoktų, jog tai nereikalingas dalykas, nuo kurio joms reikia laikytis kuo toliausiai!“

Ransė buvo tokios pat nuomonės, kaip ir Spartos valdytojai, kurie nubaudė pinigine bauda Terpandrą, pridėjusį dvi papildomas stygas savo lyrai. Vienuolės nenusileido; visuomenė juokėsi iš šių nesutarimų, galėjusių apversti aukštyn kojomis didelę seserų bendruomenę. Dangus padarė nesantaikai galą; panašiai Vergilijus mums aprašo, kaip nuraminamos sukilusios bitės: į orą švystelėtų dulkių saujelė nuslopina dūzgesį. Giedoti troškusios vienuolės suslogavo; jos pripažino, kad jas prislėgė Dievo ranka. Šiaip ar taip, Ransė buvo teisus: muzika įsiterpia tarp materijos ir proto; ji yra pajėgi išvaduoti meilę iš žmogiškojo apvalkalo ar suteikti angelui kūną; pagal to, kuris klausosi muzikos, nusiteikimą jos melodijos arba skatina mintį, arba glosto.

Plačiai paplitę abato de Ransė medaliai ir portretai sukėlė naujus šmeižtus: jis buvo apšauktas išpuikėliu, norinčiu įamžinti savo atminimą. Pasklido medaliai su užrašu vienoje pusėje „Restaurator monachorum“[97], o kitoje – su prastu vienuolio atvaizdu ir užrašu „Labor improbus“[98].

Vienas iš Trapistų vienuolyno įnamių tėvas Lami buvo pusiau filosofas; daugeliu atžvilgių jis skyrėsi nuo Ransė, vienuolyne garsėjo kaip geriausias prancūzų kalbos stilistas, nes buvo aiškiai išdėstęs Dekarto mintis. Girdint poniai de Giz jis diskutavo su Ransė „Vienuolinių studijų“ klausimu, ir Mabijonas rašo, kad Lami įveikė Ransė. Liudviko XIV įsakymas privertė abi puses nutilti.

Kai kurie paskviliai prieš Ransė buvo išspausdinti, kiti liko rankraščiuose, tarp jų – abato Lerua traktatas apie „pažeminimus“; rankraštis saugomas Šventosios Genovaitės bibliotekoje. Abatas de Ransė atsakė: „Jūs žinote, kiek kartų mane paskelbė mirusiu; tačiau aš tebesu gyvas; sakoma, kad proto veikla apmirė manyje, kad aš dar turiu sielą, bet jau nebemąstau.“ Į spaudimus sušvelninti trapistų discipliną atsakydavo keturiais Makabiejų knygos žodžiais: „Moriamur in simplicitate nostra“[99]. Jį prašė surašyti krikščionio pareigas, kaip buvo aprašęs vienuolio gyvenimo pareigas; jis nemažai padarė, paskui liovėsi pasakęs: „Mano gyvenimo dienos suskaičiuotos; geriausia, ką aš dar galiu padaryti, tai nugyventi jas tyloje.“

Trisdešimt ketverius metus Ransė praleido dykumoje, buvo niekas, troško būti niekuo, nė akimirką nepalengvino prisiimtos bausmės. Tačiau ar įstengė visiškai pakeisti savo prigimtį? Ar kaskart nepasirodydavo toks, kokį Dievas sukūrė? Jo didybė – tai priešinimasis savo silpnybėms; nugalėtas savo silpnybes jis pavertė dorybių puokšte. Anot šventojo Luko gyvenimą aprašiusio biografo, šventasis Bernardas pastatė savo kūrinį ant didžio nekaltumo pamatų, Ransė – ant savo prarasto, bet susigrąžinto nekaltumo griuvėsių.

Reumatizmas, kuris pirmiausia palietė kairiąją ranką, persimetė į dešiniąją; jį gydė ponios de Giz daktaras. Ranka liko deformuota ir bejėgė. Visoks maistas ligoniui kėlė didžiausią pasišlykštėjimą. Beveik šešerius metus jis buvo priverstas leisti dienas ligoninėje sėdėdamas ant kėdės, kone visą laiką vienoda poza, varginamas nepakeliamo kosulio, nuolatinės nemigos, baisių dantų skausmų, ištinusiomis kojomis. Vienam broliui pasauliečiui, vis jį raginusiam nors kai ką užvalgyti, Ransė šypsodamasis pasakė: „Štai mano persekiotojas.“ Jis tik labai nenoromis priimdavo brolių, kurie tarnavimą jam laikė laime, paslaugas. Kentėdavo troškulį, nedrįsdavo paprašyti vandens iš baimės juos nuvarginti. Broliams ką nors padavus, jis tuojau pat padėkodavo nulenkdamas galvą. Kentėjo smarkius skausmus, į kuriuos niekas nebūtų atkreipęs dėmesio, jeigu nebūtų pastebėjęs kiek pakitusios veido išraiškos. Buvo liepęs ligoninėje ant sienos, priešais jo kėdę, užrašyti tokius pranašo žodžius: „Neatsimink mano jaunystės nuodėmių ir mano nusikaltimų.“[100] Būtent užsitęsusios agonijos metais jis parašė veikalą „Mąstymai apie keturis evangelistus“.

Mabijonas buvo ne vienintelis jo kritikas; Ransė susidūrė su mažiau išmanančiais, vadinasi, labiau savimi pasitikinčiais priešininkais. Vieną rytą jam parodė prieš jo asmenį nukreiptą satyrą; jis ją perskaitė, pagyrė jos vykusias vietas ir pasakė: „Koks puikus pasirengimas mišioms.“ Ir nuėjo prie altoriaus.

Bet kokioje sumaištyje jis išsaugodavo ramybę. Keliaudamas jis kaip galėdamas vengdavo vieškelių. Žengdavo takeliais per javų laukus, įsmeigęs akis į saulės spindulių apšviestas varpas. Jeigu netyčia sutikdavo kokį vežimą, paprašydavo leidimo atsisėsti. Jis sakydavo: „Man labiau negu tam valstiečiui pridera vadelioti vežimą, nes jis, nors ir vargšas, yra doras žmogus. O aš juk esu nelaimingiausias iš visų nusidėjėlių.“ Perspėjo brolius apie vienuolynui gresiančias negandas. Minint jo paskyrimo abatu metines, kapituloje susirinkę broliai suklaupę ant kelių pareiškė: „Mes prisiekiame tvirtai laikytis mūsų šventosios regulos.“ Ransė dar kartą patvirtino savo pasitraukimą iš pasaulio ir pasirengimą mirčiai.

Tuo metu broliai atsiskyrėliai parašė popiežiui:

„Švenčiausiasis tėve, jau daugelį metų mes džiaugiamės dideliu ir brangiu lobiu – mūsų tėvu abatu, bet jo greitai neteksime, jeigu Jūsų Šventenybė neatskubės mums į pagalbą. Jis lengva širdimi žengia į mirtį; atsisako visko, kas galėtų sugrąžinti jam jėgas; kartu su apaštalu gieda: „Mūsų žemiškosios padangtės būstui mirus, mūsų laukia Dievo pastatas, ne rankomis statyti amžinieji namai danguje[101]. Trokštame, kad jis pergyventų mus visus, kad ne mes jam, o jis mums užmerktų akis!“

Kardinolas Sibo atsakė popiežiaus vardu, kad Jo šventenybė ragina trapistų abatą atsisakyti asketizmo, keliančio pavojų jo gyvybei.

1964 metų lapkričio 2 dieną Ransė rašė abatui Nikezui: „Ponas Arno pasimirė savo gyvenime pasiekęs didžiausią karjerą. Ji turėjo kada nors nutrūkti, tai užbaigtas reikalas. Pono Arno erudicija ir autoritetas suteikė didelio reikšmingumo laimingajai partijai, kuriai vien Jėzus Kristus tėra svarbus, kuri atmetė viską, kas nors laikinai nuo jo atskirtų ar atitrauktų, ir prisirišo prie jo taip stipriai, kad niekas negalėtų nuo jo atplėšti.“ Paviešintoji Ransė laiško ištrauka, gerokai besiskirianti nuo to, ką jis apie Arno buvo parašęs ponui Branka, sukėlė didžiausią reakciją. Patį Ransė nustebino tų kelių eilučių išprovokuotas triukšmas. 1695 metų sausio 2 dieną, pačiame diskusijų įkarštyje, jis vėl parašė abatui Nikezui: „Prieš porą dienų gavau jūsų bičiulio tėvo Kenelio daugiau kaip dvidešimties puslapių laišką: jis pilnas – nesuprantama, kodėl – šiurkščių ir ūmių posakių; jis užsidegęs man įrodinėja, kad aš sutepiau pono Arno vardą, kad po jo mirties sudaviau jam durklo smūgį, kad mirtinai, kiek tai buvo mano galioje, pakenkiau jo atminimui; ten daugybė vienas už kitą piktesnių žodžių. Dar niekada nebuvau girdėjęs tokių nesuvokiamų prasimanymų. Jeigu būčiau parašęs pono Arno gyvenimą, elgesį ir nuomones smerkiantį veikalą, jeigu būčiau pasitelkęs labiausiai užgaulius žodžius, jis būtų lygiai taip pat mane užsipuolęs; dabar jis iš manęs reikalauja viešų paneigimų ir pareiškimų, tarsi aš būčiau savo visagalybe poną Arno pašalinęs iš Bažnyčios po jo mirties; dar priduria, kad visa Prancūzija laukia mano atsiprašymo; ir net jeigu aš būčiau padegęs Por Ruajalį ar jį apvertęs aukštyn kojom, tėvas Kenelis man nebūtų pasakęs nieko daugiau.“

Ransė buvo teisus: jis nepadegė Por Ruajalio. Ar korektiškos jo prielaidos? Tai toks korektiškumas, kuriam lengvai pasiduoda rašantys žmonės. Paskutiniais didžiojo Arno, kurio veikalų dabar niekas nebeskaito, gyvenimo metais sumenko jo autoritetas, kuriuo jis naudodavosi tarsi skydu. Pilkais drabužiais apsitaisęs, su špaga prie šono, didžiulį peruką užsimaukšlinęs senasis jansenistas glaudėsi Longvilių rūmuose, viename palėpės kambarėlyje, ir buvo išlaikomas frondos avantiūristės. Jo elgesys buvo be galo neatsargus. Ponia de Longvil sakė, kad ji verčiau būtų savo paslaptis patikėjusi kokiam nors libertinui. Jis kratėsi neveiklumo, sakydavo, kad galės ilsėtis ištisą amžinybę. Kai esi užsitarnavęs nepaprastą reputaciją, reikia vengti niekingo maskarado.

Ransė dorybės atimdavo drąsą visiems jo priešams. Net tėvas Kenelis, apgailestaudamas dėl pikto laiško, kurį buvo parašęs trapistų abatui, kalbėjo: „Visiems privalu gerbti Dievo dvasią, apsireiškiančią Jo tarnuose, taip pat ir man, juk aš daugiau kaip trisdešimt metų tarnauju Viešpaties garbei, privalau neskaudinti Jo tarnų, nepakenkti Dievo veikimui menkinant darbininkų, kuriuos Jis teikėsi pašaukti, įtaką; aš galiu nepriimti jų nuomonės, nepritarti jų poelgiams, bet privalau visada traktuoti juos su pagarba.“

Tolesni ir artimesni asmenys nesiliovė kelti Ransė rūpesčių, ir jis sakydavo: „Ego sum vermis et non homo.“[102] Buvo išleistas jį pašiepiančių dainelių rinkinys.

Tėvas Le Nenas, kaip liudininkas ir Ransė draugas, aprašo jo vienuolyno darbus ir rūpesčius:

„Kas galėtų tuo patikėti, – rašo jis, – jeigu nebūtų matęs savo akimis! Šis žmogus, kurio gyvybę palaikė, regis, tik kančios ir skausmai, tarsi būtų buvęs nukaltas iš deimanto, ir jo kūnas tapęs absoliučiai nejautrus arba, greičiau, pavirtęs gryna dvasia, šis žmogus būdavo užsiėmęs nuo ryto iki vakaro. Jis rašo, diktuoja laiškus, kuria veikalus, studijuoja, kalbasi su vienuoliais, išklauso visus jų nusiskundimus, vadovauja aštuoniasdešimčiai brolių, kurie sudaro jo bendruomenę – ir naujokams, ir įšventintiems vienuoliams; rūpinasi jų reikalais – ir sielos, ir kūno poreikiais. Skuba tai į ligoninę, tai iš ligoninės – į prieglaudą, iš prieglaudos – vėl į vienuolyną, pas savo brolius vienuolius. Lankosi celėse ir žiūri, ar visi turi darbo, tada eina į bažnyčią, kad paklausytų, ar pamaldžiai aukojamos mišios, vėl grįžta į savo celę, kur jo laukia kuris nors brolis; dažnai pareina toks nuvargęs, kad nebegali pastovėti ant kojų, o po akimirkos vėl prisiverčia pakilti ir pasitikti kokį svečią; nesiliauja viskuo rūpintis net poilsiui skirtomis valandomis. Tarp ankstyvųjų ir pirmųjų rytmečio maldų apeina vienuolyną, užsuka pas brolius pasauliečius arba užeina į miegamąjį, kad įsitikintų, jog visi broliai miega, nes jis sakydavo, kad tas, kuris neina miegoti vos tik išgirdęs vakaro poilsio signalą, arba tas, kuris delsia pakilti, kai tik nuskambėjo rytmečio varpas, gerokai pažeidžia regulą.“

Ransė vargino ne tik kūną, bet ir dvasią, visa savo siela jausdamas savo ugdytinių sielvartus ir pagundas, silpnybes ir vargus; juos įsileido giliai į širdį, tarsi antrasis šventasis Paulius, pasidaręs viskuo visiems. Liūdėdavo kartu su liūdinčiaisiais, sirgdavo kartu su ligoniais, iš didelio gailesčio pats užsikraudavo visus jų kūno ir dvasios negalavimus.

Draugai priekaištaudavo, kad jis per daug stengiasi dėl vienuolyno, kuris ilgai neišsilaikys. Jis atsakydavo: „Trapistai gyvuos tiek, kiek jiems amžinasis Dievas yra paskyręs. Jeigu ankstesniais amžiais būtų vadovaujamasi nuostata, kad nėra nieko, kas nesikeistų, tai nieko nebūtų nuveikta; Jėzaus Kristaus laukas būtų bevaisė dykuma, netekęs visų didžiųjų laimėjimų, kurie jį puošia ir gražina. Dievas nieku verčia žmonių uolumą, kurie, būdami mirtingi, deda visas pastangas, kad išsaugotų savo gyvybę.“

Dievo tarnas patyrė tokių išbandymų, apie kuriuos skaitome to meto atsiminimuose; panašios istorijos pasakojamos visuose vienuolynuose, ir Ransė dažnai jas minėdavo aprašydamas kai kurių vienuolių gyvenimus. Vienas jaunas apsėstasis buvo pareiškęs, kad demonų legionai laikė apgulę Trapistų vienuolyną. Buvo tikima, kad nėra absoliučios vienatvės, gyvenama dvasių apsupty, o tos dvasios įsikūrusios vienuolynuose; stebuklai ir poezija papildydavo vienas kitą. Ransė girdėdavo šaižius ir veriančius garsus; vienuoliai pasakodavo, kad naktį juos supurtydavo kažin kokia jėga. Miegamuosiuose pasigirsdavo baisūs triukšmai, tarsi kas muštųsi; kažkas belsdavosi į celių duris arba atrodydavo, kad kažin kas vaikšto dideliais žingsniais; geležinė ranka kartais sušmėžuodavo virš galvūgalių. Ar tai buvo tie formas įgiję prisiminimai, apie kuriuos dainuojama Tibulo elegijose: „Quam juvat immites ventos audire cubantem.“[103]

Kam priskirti šiuos nakties audrų efektus: ar slaptoms trapistų širdgėloms, ar astrologinėms iliuzijoms, dėl kurių tėvas Le Nenas priekaištavo Ransė? Ar čia pasirodydavo toji moteris, kurią, visą apimtą liepsnų, trapistų vyresnysis kadaise išvydo Verece? O gal tai plūstančios ir į amžinybės krantą atsimušančios laiko bangos? Ransė ruošėsi atlikti vienuolyne egzorcizmą, bet baigiantis 1683 metams gandai liovėsi. Tais laikais meilę patyrę žmonės netikėjo, kad kapai būtų tušti.

Vidiniai brolijos reikalai nesutrukdydavo Ransė domėtis tuo, kas vyko už vienuolyno sienų; jis praleido nemažai laiko rengdamas mirčiai princesę vietininkę: ji mirė 1684 metų liepos mėnesį. Ana de Gonzag de Klev daug kartų aptarinėjo su Ransė sudėtingus sąžinės klausimus. Princesės vardas primena žavų ponios de La Fajet romaną[104]; Anos de Gonzag mirčiai Bosiuė skyrė vieną gražiausių laidotuvių prakalbų. Princesė iš pradžių domėjosi populiariomis amžiaus idėjomis, kurios labai skyrėsi nuo to meto tikrovės, vėliau perėjo prie kartezianizmo filosofijos, patyrė visiško netikėjimo tarpsnį ir, apsukusi pilną ratą, pati sugrįžo prie religijos, kaip daugelis tos epochos laisvamanių ar libertinų. Viešėdama Prancūzijoje ji matė frondą, kuri, anot Bosiuė, buvo paruošiamasis Prancūzijos darbas, pagimdęs nuostabų Liudviko valdymo laikotarpį[105].

„Argi jie ką nors suprato? – sušuko didysis oratorius, primindamas princesės vietininkės filosofiją. – Argi tie ypatingi genijai suprato ką nors daugiau negu visi kiti žmonės? Jie nieko nežino, nieko nesupranta, net neturi kuo užpildyti nebūtį, kurios taip trokšta po mirties.“

Bosiuė pasakoja tai, ką pati princesė buvo minėjusi šventajam abatui. „Kartą naktį, – sakė ji, – manydama, kad vaikštinėju po tuščią mišką, aš užėjau mažytę neregio lūšnelę; aš paklausiau, ar jis aklas nuo gimimo, ar apako dėl nelaimingo atsitikimo? Jis man atsakė, kad gimė aklas. Tai jūs nežinote, tęsiau aš, kas yra šviesa, kuri tokia graži ir tokia maloni? Nežinau, atsakė jis, vis dėlto nepaisydamas aš manau, kad tai kažkas labai gražaus. Ir tada man pasirodė, kad staiga pasikeitė neregio balsas, jis rimtu balsu ištarė: „Visa tai mums parodo, kad esama nuostabių dalykų, kurių negalime suprasti.“

Laidotuvių prakalboje Bosiuė prabyla apie savo bičiulį Ransė: „Šventasis abatas, kurio mokymas ir gyvenimas yra mūsų amžiaus puošmena, apsidžiaugęs nuostabiu ir tobulu mūsų princesės atsivertimu, jai patarė visa tai aprašyti vardan Bažnyčios; moteris pasakoti pradėjo savo paklydimo išpažinimu: „Viešpatie, dėl savo begalinio gerumo palikęs žmonėms veiksmingiausią būdą ištrinti nuodėmes – jų pripažinimo malonę, priimkite nuolankią savo tarnaitės išpažintį.“

Ana de Gonzag buvo viena iš tų mirtingų būtybių, kurios grožį regėjo Trapistų vienuolyną supantys miškai; Reimso arkivyskupui Anri de Gizui ji įkvėpė aistrą ir pati neliko abejinga. Ponia de Motvil pasakoja, kad princesė buvo įsipainiojusi į beveik visus to meto įvykius; ji palaikė kardinolą de Mazarinį, kuris jai už tai ne itin padėkojo. Vienas jos laiškas paskelbtas kartu su Biusi Rabiuteno laiškais. Deja, jos laiškai, parašyti maršalienei de Gebrijan, ir traktatas „Menas spręsti apie jausmų tikrumą“ pražuvo. Tų laikų damos, linkusios į materializmą ir filosofiją, pradėjo kartezianizmu ir pabaigė Dievu, kreipė savo mintis proto link, užuot jas įteikusios Jam tarsi gėles. Ana de Gonzag mėgo pinigus: už piršliavimą gaudavo nemenkas sumas, bet ne visos vedybos įvykdavo. Ji nebegrąžindavo gautų pinigų arba pateikdavo atitinkamas sąskaitas.

Po mirties princesė vietininkė buvo palaidota Val de Grase greta savo sesers Benediktos. Mirusiųjų kūnus iškasę duobkasiai išniekino tuos palaikus, kaip pavėjui išbarstomi sudžiūvusių rožių lapeliai. Recas sakė, kad princesė vietininkė vienodai mėgo galantiškumą ir rimtumą ir kad ji buvo ne mažiau gabi už Elžbietą valdyti valstybę.

Krikščioniška kantrybė buvo vienintelis Ransė prieglobstis tarp visų negandų. Sklandė jį šmeižiantys rašiniai, pamokslai, puolamas jo mokymas ir elgesys, stengiamasi jį paskelbti eretiku arba fanatiku, skleidžiami gandai, kad jo vienuolyne vykdavo prieš tikėjimą ir valstybę nukreipti susirinkimai. Trapistų vienuolynas vos nebuvo išvaikytas, kaip ir Por Ruajalis; dvasinės širdgėlos ištiktą Ransė suėmė kūno negalios, kurios nedavė nė mažiausios atvangos; jį persekiojo netgi tie, kuriems abatas padarė daugiausiai gero. Broliai pasiūlė pakviesti gydytojus, kad palengvintų didžiausius jo skausmus, kurių anksčiau taip troško siekdamas būti panašus į savo Viešpatį Jėzų Kristų. „Aš esu, – atsakė jis, – Dievo rankose; jis man davė gyvybę, jis ją ir pasiims, jis sugebės mane išgydyti, jeigu jo valia bus, kad aš pasveikčiau. Bet kam mane gydyti? Kam aš tinku? Ką veikiu šiame pasaulyje, nebent skaudinu Dievą?“ Kai broliai džiaugdavosi kiek palengvėjus abato skausmams, jis sakydavo: „Ko jūs džiūgaujate? Ar tuo, kad aš tebelieku kalėjime, kad mane laikantys saitai veik nutrūko, bet man uždėjo naujas grandines?“

Ransė sudegino nemažai jam susižavėjimą išsakančių laiškų, bet paliko tokius, kurių paraštėse savo ranka brūkštelėjo šiuos žodžius: „Saugotini laiškai.“ Tai buvo jį šmeižiantys laiškai. Ar taip padarė iš nusižeminimo, ar iš puikybės? Jį aplankęs tėvas de Monti ragino pakviesti gydytoją. „Reikia šaukti kaip Jobui, – atsakė jis, – kad kursai pradėjo, pats sutrintų mane.“[106] Kai kas ragino Ransė kurį laiką palikti vienuolyną. „Ateidamas čia aš pasakiau, – atsiliepė jis, – „Haec requies mea.“[107]

Tiems, kurie jam kalbėdavo apie greičiausiai neilgą Trapistų vienuolyno amžių, jis atsakydavo: „Vienuolynas išliks tiek, kiek jam lemta išlikti. Jeigu ankstesniais amžiais būtų vadovautasi nuomone, kad šiame pasaulyje viskam lemta pranykti, koks tada šiandien būtų Kristaus laukas?“

1695 metų spalį Ransė nusiuntė karaliui atsistatydinimo prašymą; laiško žodžiai iš tiesų jaudina: „Jūsų Didenybe, trokšdamas greičiau įvykdyti Dievo man seniai įkvėptą sumanymą praleisti gyvenimą asketiškoje vienatvėje ir pasiruošti mirčiai, jausdamas, kad mano kasdien silpstanti sveikata nebeleidžia stropiai vadovauti broliams, kaip privalau, ir perspėja, kad paskutinės mano gyvenimo valandos jau nebetoli, aš manau, kad pirmasis žingsnis, kurį turėjau žengti – atsisakyti vadovavimo šiai abatijai, kurią gavau iš jūsų karališkos malonės, todėl jums įteikiu šį atsistatydinimo prašymą.“

Liudvikas XIV priėmė atsistatydinimo laišką iš Paryžiaus arkivyskupo rankų ir pasakė: „Atgabenusiam laišką broliui liepkite grįžti pas trapistus; tegul ponas abatas Dievo akivaizdoje išnagrinėja prašymą ir atvirai pasako, ką jis mano esant geriausia.“ Paryžiaus arkivyskupas parašė Ransė: „Aš jus sveikinu iš visos širdies dėl tolesnių veiksmų, kurie sekė karaliaus jums suteiktą malonę pastarosios valdovo audiencijos metu; pats kaip galėdamas, kaip uoliausias ir ištikimiausias jūsų tarnas gyniau jūsų interesus.“ Karalius pavedė Dom Zozimui, Trapistų vienuolyno priorui ir Ransė draugui, perimti Ransė pareigas. 1695 metų rugsėjo 19 dieną iš Romos atkeliavo bulė, to paties mėnesio 28 dieną naujasis abatas pradėjo vadovauti vienuolynui. Vos ant kojų pastovintis senasis abatas suklupo prie naujojo kojų ir tarė: „Mano tėve, jums, kaip savo viršininkui, pasižadu būti klusnus ir meldžiu mane laikyti neverčiausiu savo vienuolyne.“ Abatas Zozimas puolė ant kelių ir atsakė: „O aš, mano tėve, atnaujinu savo paklusnumo įžadą, kurį daviau vos atėjęs į šituos šventus namus.“ Neprilygstamas savęs atsižadėjimas, į nepaprastas aukštumas iškėlęs žmogaus prigimtį. Ne du žmonės suklupo vienas priešais kitą, o du šventieji; tai regėjimas, kurį gali išvysti nebent prasivėrus dangui.

Ransė, dabar jau paprastas vienuolis, asmeniniu elgesiu toliau rodė pavyzdį vienuolynui, kurį savo įsakymais buvo pavertęs šventove. Ransė, netekusiam viršenybės ir dėl to dar įtakingesniam, Bosiuė ir toliau pavesdavo dvasinės paguodos reikalingus savo draugus. „Aš jus prašau pasimelsti, – rašė Bosiuė, – už tris labai gerus mano draugus, su kuriais daugelį metų artimai bendravau, kuriuos Dievas iš manęs pasiėmė per kokias dvi savaites dėl įvairių nelaimingų atsitikimų. Šventojo Luko vienuolyno abatą pražudė netikėčiausias atsitikimas: arklys jį taip smarkiai trenkė ant žemės, kad po valandos vyras mirė būdamas tik trisdešimt ketverių metų.“

Dom Zozimas netrukus mirė. „Prieš keletą metų Trapistų vienuolyne buvo apsistojęs vienas basasis karmelitas vardu Dom Žervezas; jo talentai, jo pamaldumas sužavėjo trapistų abatą, o Mo vyskupo nuomonė nulėmė Ransė sprendimą. Sen Simonas toliau rašo, kad naujasis abatas netruko atsiskleisti: vos tik atėjo patvirtinimo bulė, jis pasijuto itin svarbus, panoro išgarsėti, sublizgėti, prilygti didžiajam vyrui, kurio vietą buvo užėmęs. Užuot su juo taręsis, pradėjo pavydėti, stengėsi paveikti brolių pasitikėjimą Ransė, o negalėdamas to pasiekti, laikė jį nuo visų skyrium. Nutiko taip, kad kartą Dom Žervezas smarkiai nusižengė; sunerimęs trapistų abatas įsakė žūtbūt jį surasti, bijodamas, kad šis nebūtų įšokęs į tvenkinį. Dom Žervezą surado bažnyčioje apsipylusį ašaromis; jis iš karto atsistatydino. Trapistų abatas neprieštaravo, nors anksčiau nenorėjo apie tai nė pagalvoti. Netrukus Dom Žervezas panoro atsiimti savo atsistatydinimą; pasiėmęs pažymėjimą, kurį jam anksčiau buvo išdavęs senasis abatas, nuvyko į Fontenblo pas tėvą Lašezą ir pripasakojo, kad trapistų abato protas visiškai nusilpęs, o vienas jo sekretorius – užkietėjęs jansenistas. Išsigandęs tėvas Lašezas pakeitė nuomonę apie senąjį atsiskyrėlį.“

Sen Simonas pasimatė su ponu de Šartru; šis laišku kreipėsi į ponią de Mentenon. Pas trapistus nuvykęs brolis Šovjė užtik-rino, kad senasis abatas tebebuvo sveiko proto. Dom Žervezo atsistatydinimą paliko galioti; tuo pat metu Dom Žervezas rašė šifruotus laiškus vienuolei, buvusiai mylimajai. „Tai buvo neįsivaizduojamų šlykštybių ir bjauriausių žodžių rinkinys, išprotėjusio ir silpnesniuosius įpratusio šokdinti vienuolio vulgarūs meilikavimai. Malonumai, apgailestavimai, troškimai, viltys – viskas ten pasakyta natūraliausiu ir grubiausiu būdu. Aš nežinau, ar per trumpą laiką įmanoma išgirsti tiek šlykštybių pačioje nešvankiausioje vietoje.“

Šitokie pasakojimai sugriauna pasitikėjimą Sen Simono „Memuarų“ teisingumu. Manyti, kad trapistų vienuolis išdrįsta parašyti tokius dalykus, netgi užšifruotus, vienuolei, yra visiška nesąmonė, kuria neįmanoma patikėti. Jeigu tokios begėdystės turėtų ką nors tikra, tai paprasčiau būtų įsivaizduoti, kad dešifruotojas norėjo pats pasijuokti ir palinksminti savo viršininkus. Visi kiti to meto rašytojai kalba apie Dom Žervezą kaip apie turtingos vaizduotės žmogų, kuris galbūt nusipelnė Liudviko XIV griežtumo, bet nė vienas nemini to, ką pasakoja Sen Simonas. Draugystei būdingi kraštutinumai, o tais laikais rašytojai nemėgo sverti nei savo minčių, nei savo posakių.

Karalius, nekreipdamas dėmesio į vaidus, trapistų abatu paskyrė Dom Žaką de Lakurą ir liepė tėvui de Lašezui sužinoti de Ransė nuomonę. Liudvikui XIV rūpėjo net ir tokios anų laikų visuomenės gyvenimo smulkmenos; ir mūsų dienomis Bonapartas domėjosi menkiausiais žmonių reikalais. Praeities visuomenė buvo didi tuo, kad rėmėsi Bažnyčia.

1694 metais atsiradęs kvietizmas nenuslūgo iki pat 1697 metų. „Šis pasaulis, – sakė Bosiuė, – atrodė norįs pagimdyti kokią keistą naujovę: reikia mylėti, kalbėjo tie žmonės, tarsi nebūtų nei Atpirkimo, nei Kristaus.“

Su šiais ginčais buvo susijęs ponios Gijon vardas. Būdama vaikas, gimtojo Montaržė miesto bažnyčioje ji galėjo matyti Kresi mūšyje žuvusio Jono Aklojo[108] kapą. Ponia Gijon, dvidešimt dvejų našlė, 1680 metais atvyko į Paryžių. Tačiau mistinėmis idėjomis ji persiėmė keliaudama po provinciją ir parašė „Trumpąjį būdą“. Ją, atvykusią į Paryžių, arkivyskupas iš didelės meilės uždarė į vizitiečių vienuolyną Sent Antuano kvartale. Tuo pat metu šventasis arkivyskupas su kitomis moterimis užsidarydavo savo Konflano dvare. Ponia de Mentenon labai domėjosi religiniais klausimais, susitiko su ponia Gijon ir įsakė grąžinti jai laisvę. Sen Sire ponia Gijon susitiko su Fenelonu, ir jis palinko prie kvietizmo, tos atgimusios gnostikų erezijos. Ponia Gijon sukūrė religinių giesmių ir parašė veikalą „Dvasiniai srautai“, kurie ją ir nusinešė. Netrukus Bosiuė ir Fenelonas pradėjo debatus apie kvietizmą Isi mieste ir kaip teisėją pakvietė abatą de Ransė, bet pastarasis taip ir neatvyko. Įsikūrusi viename iš Sen Siulpiso klebonui ponui de Lašetardi priklausančių namų, ponia Gijon 1697 metų sausio pabaigoje paskelbė Fenelono ir pono Tronsono pasirašytą deklaraciją. Tais metais pasirodė ir „Šventųjų ištarmės“.

Apie „Ištarmes“ Bosiuė pasakė: „Kas gi abejoja jo (Fenelono) protu? To proto tiek daug, kad net baisu.“ Romoje „Šventųjų ištarmės“ buvo pasmerktos, ir Fenelonas ne tiek iš nusižeminimo, kiek iš apsukrumo viešai pasmerkė savo veikalą. Leibnicas, kalbėdamas apie pono de Kambrė knygą, mini trapistų abatui priskiriamą ilgą laišką, kuriame šis kritikavo netikrus mistikus. „Jie įsivaizduoja, – rašė Leibnicas, – kad kartą susivieniję su Dievu tikro tikėjimo ir tyros meilės aktu išsaugos tą vienybę tol, kol šioji sąjunga bus formaliai atšaukta.“ Abatui Nikezui skirtuose Ransė laiškuose, kuriuose rašoma apie to meto religinius ginčus, radau tokį šmaikštų posakį apie Kromvelį: „Mes matome gyvą žmogų, vaidinantį giltinę ir nematomu dalgiu pakertantį sostą.“

Kvietizmas daugiau žalos padarė Italijoje negu Prancūzijoje. Buvo sakoma, kad vienintelis Ransė galėjo tinkamai reaguoti į „Šventųjų ištarmes“. Trapistų abatas apie jas parašė Bosiuė, kuris plačiai paskleidė jo laišką, kad pasiremtų tokiu dideliu autoritetu: „Man į rankas pateko, – rašė Ransė 1697 metais, – pono de Kambrė knyga; aš nepajėgiau suprasti, kad toks žmogus kaip jis galėtų leistis į nepagrįstus svarstymus, priešingus tam, ko mus moko Evangelija.“ „Nėra nieko, – tuo pat metu jis rašė abatui Nikezui, – kas man sukeltų didesnį siaubą už kvietistams priskiriamas keistenybes ir bedieviškas dogmas. Duok Dieve, kad jie liautųsi, kad ten, kur jau prasiskverbė, būtų užmirštas jų pasėtas blogis!“

1688 metų spalio 3 dieną Ransė kalbėjo: „Nejaugi žmonės niekada nesiliaus manęs minėti? Maloniausia būtų atsidurti tokioje užmarštyje, kad galėtumei gyventi tiktai draugų atmintyje.“ Toks draugystės troškimas retai ištrūkdavo iš uždaros Ransė širdies.

„Visi žino, ką jūs paskelbėte prieš pasibaisėtiną kvietizmo mokymą, – rašė Ransė viename laiške Bosiuė, – nes viskas, ką jūs, monsinjore, rašote, pagrįsta. Jeigu tų fanatikų chimeros įgytų kūną, reikėtų užmiršti Šventąjį Raštą kaip netekusį reikšmės.“ Šie Ransė laiškai buvo sutikti priešiškai; Fenelonas turėjo daug šalininkų. „Tas prelatas, – rašė Sen Simonas, – buvo aukštas, liesas, gerai sudėtas, išblyškęs vyras didele nosimi, jo žvilgsnis tryško įkarščiu ir protu, veidas buvo toks, į kurį nieko panašaus nebuvau matęs ir kurio negalėjau pamiršti kartą išvydęs. Šis veidas turėjo viską, jame gerai derėjo kontrastai. Kilnus ir meilus, rimtas ir linksmas veidas; tai buvo kartu daktaro, vyskupo ir aukšto didiko fizionomija; jo veide ir visame asmenyje ryškėjo įžvalgumas, protas, subtilumas, padorumas ir ypač – kilnumas. Reikėjo prisiversti liautis į jį žiūrėjus.“

Tokią didžiulę įtaką visuomenei daręs žmogus turėjo fanatiškų sekėjų. Ir tik revoliucija įstengė apšviesti mūsų protus, kad pagaliau suprastume, kodėl Liudvikas XIV vadino Feneloną chimerišku.

Mančinis, tas italiūkštis, hercogo de Mazarinio turtų dėka pavirtęs aukštu prancūzų didiku – hercogu de Neveru, ginčo dėl kvietizmo įkarštyje apkaltino Ransė, neva pastarasis iš savo tuštybės norįs sukelti triukšmą. Jis mokėjo eiliuoti ir parašė:

Abatas, kurį visi laikė kupinu šventumo,

Pasenęs vienuolyne ir nuolankus,

Išdidus savo kryžiumi, perdėjęs savo kančias,

Sulaužė šventus įžadus nutraukęs tylą,

Ir šiandien prieš garbų prelatą sukilo,

Jį plūsta iš dykumos tyrų.

Tiesą pasakius, hercogo de Nevero pyktį galima iš dalies pateisinti. Kaip jis būtų galėjęs nepatikėti Ransė apgailestavimais? Juk Mančinis regėjo Mazarinį, vilkintį šiltą, voverės kailiuku pamuštą chalatą, su naktine kepuraite ant galvos ir šlepetėmis, slankiojantį po galeriją, nužvelgiantį paveikslus ir šnabždantį: „Reikės visa tai palikti.“

Regis, kvietizmas kilo iš molinizmo. Ransė buvo tuo įsitikinęs ir sakė žinąs, kad viename mieste dėjosi baisūs dalykai, paskatinti netikro, į Molinosą panašaus šventojo[109].

1699 metais Šventojo Sosto pasiuntiniai paskelbė lotynų ir prancūzų kalbomis surašytą „Šventųjų ištarmių“ pasmerkimą; „Ištarmes“ uždraudė. „Esant šventos ramybės būsenai, siela nebeturi valingų ir aiškiai išreikštų troškimų savo pačios labui; esant šventos ramybės būsenai, sau nieko nebetrokštama, norima viską atiduoti Dievui. Nukryžiuotojo Jėzaus Kristaus apatinė kūno dalis neperdavė viršutinei savo nevalingo nerimo. Šventieji mistikai iš perkeistų sielų pašalino dorybės praktikavimą.“ Šis vyskupo pasmerkimas aprėpia ištisus amžius. Jį pasirašė kardinolas Albanas.

Aukštuomenė, iš kurios Ransė buvo pasitraukęs, jam priekaištavo dėl atgailos. Viena kandi hercogienė pritaikė abatui tokius Evangelijos žodžius: „Vae nutrientibus!“ Vargas tiems, kas turi išmaitinti vaikus! Tai buvo užuomina apie trapistų vienuolius.

Sen Simonas nemėgo Fenelono, sakėsi esąs uolus Ransė šalininkas, kartą susiginčijo su Šaro. Šis pasakė, kad trapistų abatas Sen Simonui buvo tarsi patriarchas, kuriam visi kiti nieko nereiškė. Sen Simonas atsakė, kad poną de Kambrė teisėtai supeikė, o Roma jau seniai jį pasmerkė. „Išgirdęs tuos žodžius, – rašo Sen Simonas, – Šaro susvyravo, norėjo kažką atsakyti ir sumurmėjo; balsas įstrigo gerklėje, akys iššoko ant kaktos, o liežuvis – iš burnos; ponia de Nogarė suriko, ponia de Šastenė pripuolusi atrišo kaklaraištį ir atsegė marškinių sagą, ponia de Sen Simon nubėgo atnešti vandens, apšlakstė, privertė atsisėsti ir nors kiek atsigerti. Taigi aš pasiekiau: Šaro daugiau nebedrįso kalbėti apie poną trapistų abatą.“

Žmonės veržėsi į Trapistų vienuolyną: dvaras – pasižiūrėti į pasenusį atsivertėlį, pasijuokti arba pasigėrėti; mokslininkai – padiskutuoti su mokslininku; kunigai – pasimokyti atgailos. Vienas iš piligrimų buvo Žanas Batistas Tjeras; jis iš visko šaipydavosi, netgi tada, kai atrodydavo rimtas. Trapistų askezė ir nebyli egzistencija jam visiškai netiko, bet tai buvo nauja, o naujovės traukė. Jis parašė „Trapistų abato apologiją“. Tada Ransė paprieštaravo, tačiau jam buvo malonu turėti tokį protingą ir išmanantį gynėją kaip Tjeras. Bažnytinė vyresnybė apologiją uždraudė. 1694 metais Ransė abatui Nikezui parašė: „Vargšą poną Tjerą ištiko nemalonė: jam rašiau ir primygtinai prašiau nesiimti mano gynybos. Vargšas žmogus, kupinas draugiškumo ir uolumo man pasitarnauti, nesileido įtikinamas. Sužinojo, kad jo knygą spausdina Lione ir pono kanclerio nurodymu buvo paimti visi egzemplioriai. Jūs puikiai suprantate, kaip tai skaudina autorių. Aš jį labai užjaučiu, ir dėl teisybės, ir dėl dėkingumo.“

„Vargšas žmogus“ juokėsi.

„Trapistų abato apologijoje“ Tjeras užsipuolė tėvą Sen Martą šaipydamasis, neva ponia de Mentenon jį pagerbė pristatydama kaip savo giminaitį. Apologija parašyta gyvu stiliumi. Jos autorius cituoja Ransė pajuokiančias eiles, sukurtas, anot jo, geriausio benediktinų poeto. Teisindamasis Tjeras tvirtina, kad pats būtų mažiau puolamas, jeigu veikale „Stula“ nebūtų pasisakęs prieš archidiakonus, traktatuose „Klebonų grobis“ ir „Factum“ – prieš šartriečių kapitulą. Apologijoje – per ilgoje, mat ją sudaro penki šimtai puslapių – Ransė gynybą jis baigia žodžiais: „Garbusis tėve Sen Martai, šito užtenka, kad jūs būtumėte priverstas susivokti ir pakeisti savo gerą nuomonę apie savo menką asmenį.“

Tjeras buvo Šamprono klebonas. Daugybėje prancūziškų ir lotyniškų, prieš šartriečių kapitulą nukreiptų traktatų Tjeras puolė didįjį kapitulos archidiakoną Roberą. Šis manė, kad paprastas klebonas neturi dėvėti stulos. Tada Tjeras dėl juoko sukūrė „Robero padažą“ ir „Pagerintą Robero padažą“. Šartriečių kapitula išgavo orderį suimti kleboną. Tjeras pavaišino kareivius vynu ir, slapčia įsakęs pakaustyti savo arklį ledo pasagomis, paspruko apledėjusiu tvenkiniu. Jis pasislėpė Mano diecezijoje. Vyskupas de Tresanas paskyrė Tjerą Vibrė klebonu; būtent čia pabėgėlis ir paskirtasis klebonas parašė „Perukų istoriją“. Tjeras pasirodė toks pat mokytas, toks pat linksmas kaip Medano klebonas, „aprašęs nepakartojamą didžiojo Gargantiua gyvenimą“[110]. Jeigu Tjerui būtų pasiūlę tapti Rablė arba Prancūzijos karaliumi, jis būtų žinojęs, ką pasirinkti. Tokios intermedijos pagyvindavo didžiąją trapistų dramą.

Trapistus aplankė tokia panelė Roza. Tjerui liepė panelę apklausti ir sužinoti, ar ji buvo ištekėjusi; ji atsakė, „kad to neprisimena“.

„Tai buvo sena gaskonietė, – rašo Sen Simonas, – ar, tiesą pasakius, langedokietė, greitakalbė, kampuota, vidutinio ūgio, itin liesa, išgeltusio, nepaprastai bjauraus veido, labai gyvų akių, liepsnojančių įkarščiu, kurį mokėjo sušvelninti, smarki, iškalbinga, mokyta, imponuojančios pranašiškos išvaizdos. Ji mažai miegodavo, visada ant kieto pagrindo, beveik nieko nevalgydavo, vilkėdavo gana prastai, vargingai, ir visi jos pasirodymai būdavo paslaptingi. Toji būtybė išliko neįminta paslaptis, nes tikrai neieškojo sau naudos, paskatino didelius, stebinančius ir ilgalaikius atsivertimus.“

Ištisas šešias savaites trapistų abatas kratėsi pasimatymo su panele Roza. Galiausiai ji iškeliavo.

La Briujeras aprašo trapistus aplankydavusį vyrą:

„Įsivaizduokite, – teigia La Briujeras, – lengvo būdo ir švelnų žmogų, malonų, sukalbamą ir nelauktai netikėtai – piktą, įsismarkavusį, kaprizingą; įsivaizduokite paprastą, naivų, patik-lų, žaismingą, nepastovų pražilusį vaiką. Bet tik leiskite jam susikaupti arba, greičiau, atsiduoti viduje nerimstančiam genijui, man regis, be jo valios ir tarsi jam nežinant, – koks įkvėpimas! Koks dvasios pakilimas! Koks kūrybiškumas! Kokia lotynų kalba! Jūs paklausite, ar aš kalbu apie tą patį asmenį? Taip, apie tą patį, apie Teodą, ir nieką kitą. Jis šaukia, gestikuliuoja, raičiojasi ant žemės, stojasi, griaudėja, pratrūksta, ir per šitą audrą prasiskverbusi šviesa spindi ir džiugina; atrodo, jis tarsi neturi veido, kalba kaip beprotis ir mąsto kaip išminčius, juokingai apibūdina rimtus dalykus, o kvailai – rimtus ir protingus; nustembi išvydęs, kaip iš jo pokštų, grimasų ir maivymosi atsiranda ir prabyla sveikas protas. Ką dar pasakyti? Jis pasako ir padaro geriau, nei išmano; jame tarsi gyvena dvi sielos, kurios viena kitos nepažįsta, viena nuo kitos nepriklauso ir kurios abi pasižymi skirtingu veikimu ir skirtingomis funkcijomis. Šitam stebinančiam portretui pritrūktų vieno potėpio, jeigu aš užmirščiau paminėti, kad jis godus pagyrimų, kurių niekada negana, pasirengęs kibti į atlapus savo kritikams, o iš esmės – gana nuolaidus.“

Santejis, čia jo portretą pateikė La Briujeras, atvykdavo pas trapistus ir įsitaisydavo chore su kitais vienuoliais tarsi kokia beždžionėlė. Ransė abatui Nikezui rašė: „Mačiau pono de Santejo giesmes, skirtas šventajam Bernardui: jos daug labiau pavykusios už senąsias. Vis dėlto nestinga tokių senųjų giesmių, kurios, nebūdamos nugludintos, nenustoja pagarbos ir nuolankumo.“

Santejis lydėjo princą de Kondė į Dižoną, čia jį ištiko širdies smūgis, ir jis mirė. Ransė parašė: „Dėkoju Dievui už kantrybę, kurią jis davė ponui de Santejui ištikus tam didžiam smūgiui. Viskas, ką sukūrė jo plunksna, mus stebina ir džiugina; aš neabejoju, kad paskutinės jo eilės patrauks dėmesį ir galės būti vadinamos jo skausmo kūriniu.“ Tas Šventojo Viktoro ordino vienuolis mirė Dižone 1697 metų rugpjūčio 5 dieną, antrą valandą ryto. Tą pačią valandą Menažas[111], kuris nelaikė jo ligos labai rimta, juokais kūrė eiles apie Santejo mirtį ir ketino jam parodyti ir taip prajuokinti. Kadaise Santejis Cistersų vienuolyne ieškojo Švelnumo alegorijos iš poemos „Lektoriumas“. „Anksčiau ji čia buvo, – atsakė vienas vienuolis, – šiandien teliko beprotybė.“

Po Anglijos karaliaus trapistus aplankė Prancūzijos karaliaus brolis. Susižavėjęs tuo, ką ten išvydo, jis Liudvikui XIV pasakė, „kad atsiskyrėliškas vienuolių gyvenimas buvo pavyzdys ne tik Prancūzijai, bet ir visai Europai, o valstybei naudinga juos išlaikyti“. Karaliaus brolis, Orleano kunigaikščio tėvas, neturėjo nieko bendra su asketišku gyvenimu. Apie pasibaisėtinus jo įpročius būtų galėjęs papasakoti iš kilmingosios de Gizų giminės kilęs ševaljė de Lorenas. Paskendęs dykinėjime, jis laiką leido tokių moterų draugijoje, apie kurias ponia de Fren sakė: „Bendraudamas su tomis moterimis ne jūs pakenkiate jų reputacijai, bet jos nuplėšia jums garbę.“ Jis netgi nesigėdindavo pavaryti nuo kėdės ką tik atsisėdusią moterį. Negalėdavo pakęsti varpų skambėjimo ir greičiausiai pats nunuodijo savo pirmąją žmoną – Anglijos Henrietę. Jo antroji žmona buvo Bavarijos elektoriaus Karolio Liudviko duktė Šarlotė Elizabetė. Kiek Henrietė buvo patraukli, tiek Šarlotė Elizabetė negraži, grubi, turėjo būdingą vokišką sąmojį ir pagarsėjo ciniškais pasakymais apie save ir didįjį karalių – savo dieverį. Ji rašė: „Aš manau, visoje žemėje nepavyks rasti bjauresnių rankų už mano; mano akys mažos, nosis trumpa ir buka, burna didelė ir plokščia, skruostai stambūs ir nukarę, veidas ilgas; esu labai mažo ūgio, drūto liemens ir storų kojų.“ Galima numanyti, kad ji, šitaip save apibūdinusi, nematė nieko bloga apkalbėti ir savo artimą; toji niekam tikusi baidyklė, jos žodžiais tariant, pasižymėjo išradinga vaizduote.

Po karaliaus brolio atėjo kardinolo de Bujono eilė. Pelisonas rašo: „Dėl savo kilmės, gyvenimo būdo, proto jis buvo vertas tapti kardinolu, ir karalius, norėdamas atsilyginti vikontui de Tiurenui už paslaugas ir pagerbti, jo sūnėnui suteikė tą malonę.“ Sen Simonas buvo kitokios nuomonės: jis itin prastai atsiliepia apie kardinolą de Bujoną ir teigia, kad jis elgėsi gėdingai: „Žvelgdavo iš padilbų ir į nieką nepakeldavo akių. Karaliui atėmus Šventosios Dvasios ordino ženklą, juostelę nešiojo po drabužiais. Ištremtas į Kliuni perėjo į priešų pusę, vėliau grįžo į Romą ir mirė apleistas, pirmiausia išsireikalavęs, kad kardinolai nenusiimtų kepuraitės kalbėdami su popiežiumi.“ Jam apsilankius pas trapistus, Ransė parašė abatui Nikezui: „Kardinolas de Bujonas čia atvyko prieš kelias dienas, pamatė beveik viską, kaip gyvename; jis nepastebėjo nieko, kam nebūtų pritaręs ir kas nebūtų jo sujaudinę. Rytoj grįžta.“

Kardinolas de Bujonas, Trapistų vienuolyne draugiškai šnekučiuodamasis su ponu de Sen Luji, sušuko: „Tik ne mirtis! Tik ne mirtis, pone de Sen Luji, aš labai nenoriu mirti.“ Kardinolas de Bujonas turėjo brolį, kuris apie Liudviką XIV atsiliepdavo taip: „Savo pilyje jis tėra senas kaimo bajoras; teturi vieną dantį, kurį ir galanda prieš mane.“ Valdant regentui, kardinolo brolis ševaljė Paryžiaus operoje iškėlė puotą, kurioje apsilankė girtas regentas, o ševaljė už paslaugą apdovanojo šešių tūkstančių livrų pensija. Tuo tarpu žmonių kišenėse didėjo skylė, per kurią turėjo išlįsti Prancūzija.

Pas trapistus trūko tik karaliaus, ir jis atvyko – buvęs trijų karalysčių valdovas[112]. Nuo sosto nuverstas karalius išsilaipino Prancūzijos pakrantėje su nesantuokiniu sūnumi. Tokia nepagarba dorovei nieko nenustebino: Liudvikas XIV duodavo pavyzdį. Tais laikais nesantuokinius vaikus visi, išskyrus Oranžo kunigaikštį, labai gerbė; kai norėta jį apvesdinti su panele de Konti (ponios de La Valjer dukterimi panele de Blua), jis atkirtęs: „Oranžo kunigaikščiai neįpratę vesti pavainikes.“[113]

Visi, matydami Jokūbą II, tik ir kalbėjo apie valdančio karaliaus didžiadvasiškumą ir nuverstojo nelaimes. Trapistų vienuolyne Jokūbas ieškojo paguodos po savo ekspedicijos į Airiją. Į Boino upę jį nuvijusios patrankos pavertė politiniu negyvėliu; 1690 metų lapkričio 21 dieną karalius pasiekė Prancūziją. Jo iškalboje netrūko banalių posakių apie niekingą žemišką tuštybę, tačiau Jokūbo II žodžiuose išryškėjo vienas tikras dalykas – nuoširdus pamaldumas. Ransė jį nuvedė į bažnyčią. Valdovas dalyvavo pagarbiose ir liūdnose vakarinėse pamaldose, kartu su visais pavakarieniavo ir paklausinėjo abatą apie vienuolyno gyvenimą. Kitą dieną priėmė komuniją, paskui patraukė taku tarp dviejų tvenkinių, kur vaikštinėdavo Bosiuė ir Ransė. Jokūbas panėšėjo į tą jūrų paukštį, kurį audra nusviedė į žemės gilumą. Su keliais savo buvusio dvaro bajorais jis užsuko pas atsiskyrėlį, anksčiau buvusį Liudviko XIV kareivį, apsigyvenusį miške šalia Trapistų vienuolyno. „Kelintą valandą išklausote mišias?“ – paklausė karalius. „Pusę keturių ryto“, – atsakė atsiskyrėlis. „Ką jūs darote, – pasiteiravo lordas Dumbartonas, – lyjant ir sningant, kai neįmanoma įžiūrėti tako?“ – „Kadaise aš nepaisiau pavojų, kylančių tarnaujant savo karaliui, – atsakė kareivis. – Todėl man būtų gėda kreipti dėmesį į menkus nepatogumus, kurių pasitaiko tarnaujant Dievui.“ – „Jūsų teisybė, – atsakė Jokūbas, – reikia tik stebėtis, kiek daug padaroma žemiškajam karaliui ir beveik nieko – dangiškajam valdovui.“ – „Bet, – tęsė lordas Dumbartonas, – ar nenyku tokioje vienatvėje?“ – „Aš mąstau apie amžinybę.“ – „Jūsų gyvenimas, – pridūrė vėl prabilęs karalius, – laimingesnis už didžiūnų gyvenimą: jūs mirsite teisiųjų mirtimi.“ Paskui jis pažvelgė į atsiskyrėlį, lyg būtų pavydėjęs jam laimės. Tada atsisveikino tardamas: „Sudie, pone, melskitės už mane, karalienę ir mano sūnų.“ Bajoras jam žemai nusilenkė, ir pelkėtomis, drėgnomis pievomis karalius grįžo į vienuolyną. Patetiška istorija: Dievas, sosto netekęs karalius, atsiskyrėliu tapęs kareivis.

Didžiosios Britanijos karalienė taip pat aplankė vienuolyną. 1692 metų birželio 2 dieną jos didenybės nuodėmklausys parašė Ransė: „Savo šventa įtaka, kurią Dievas jums tarpininkaujant įspaudė karaliaus širdyje, užkariavote jo žmonos karalienės širdį; ji man ne kartą suteikė garbę pasakiusi, kad karštai dėkoja Dievui už vyro malones, patirtas pas trapistus. Vien tos malonės palaikė jį dideliuose, iš seno patiriamuose ir beveik nesibaigiančiuose varguose, kurie, regis, nepaliaujamai didėjo taip bandydami jo ištvermę.“

Anglijos karalius antrą kartą apsilankė pas trapistus; jį lydėjo maršalas de Belfonas, tas vedlys po griuvėsius, nuo kranto stebėjęs La Hogo mūšį[114]. Trapistai niekino pasaulį ir iš tolo žvelgė į žlungančias imperijas, taip pateisindami savo panieką. Atvykėliai, pasiekę brolių prieglobstį, išmokdavo pamilti dykumą.

„Anglijos karalius, – teigė Ransė, – trijų karalysčių netektį ištvėrė su tokia tvirtybe, kurios didingiausius pavyzdžius aprašo istorija. Jis be pykčio kalba apie savo priešus, bet kuriomis aplinkybėmis išlieka romus; galėtume manyti, kad šiame pasaulyje karalius neliūdi ir nesielvartauja. Karalienės jausmai visiškai nesiskiria nuo sutuoktinio jausmų. Į vadinamąsias šito pasaulio gėrybes jis žvelgia kaip į klaidžiojančias liepsneles, viliojančias tuos, kurie jų vaikosi.“

Jokūbas II buvo nelaimingas valdovas, bet Ransė vadovavosi dangišku požiūriu: kad ir kokią didžiausių nelaimių auką sumokėtų žmogus, jo atpirkimas vertas daugiau negu visos nelaimės; tegu revoliucija sugriauna ar pakeičia valstybę, – nejaugi jūs manote, kad taip sprendžiamas pasaulio likimas? Visai ne. Dievas panoro išgelbėti kiekvieną asmenį, gal net ir visų nuodėmingiausią – tokia krikščionio sielos kaina. Valstybės griūva, kad, anot apaštalo, išrinktieji per išbandymus pasiektų šlovę. Viskas parengta iš anksto paskirtiesiems, viskas sutelkta galutiniam tikslui; kai rasis reikalingas išrinktųjų skaičius, rasis ir naujas dangus, ir nauja žemė.

Tokia krikščionio lemtis; antikinė lemtis kyla iš išorės objekto, o krikščioniškoji – iš žmogaus; aš teigiu, kad krikščionio dorybė panaikina būtinybę, krikščionis nesunaikina blogio, krikščionis yra jo valdovas.

Trapistų vienuolyne išliko Anglijos valdovo portretai; užmaršties apsodas išsaugojo jo atvaizdą. Jaunystėje Karolis X trapistų buveinėje domėjosi Jokūbo II atgaila. Pats vienuolynas pradingo po griuvėsiais, vėliau jį nušlavė nuo žemės paviršiaus; nejaugi po pusės šimtmečio dar verta prikelti nuskendusį laivą, jeigu neišgyveno tie, kurie į jį buvo sudėję savo lobius ir viltis? Kiek daug didingų dalykų pradingo tam laivui skęstant! Išnykusio skausmo aidai niekam neberūpi.

Viename laiške, kuris į Trapistų vienuolyną atėjo jau po Ransė mirties, lordas Pertas abatui perdavė priešmirtinius Jokūbo žodžius: „Aš nieko nepalieku, buvau didelis nusidėjėlis, perteklius sugadino mano širdį, o mano gyvenimas buvo netvarkingas.“ Jokūbas patyrė daugiau laimės nei Marija Stiuart, nes mes turime jo kūną. Marija, žvelgdama į tolstančius Normandijos krantus, sušuko: „Sudie, Prancūzija, sudie, aš tavęs nebepamatysiu!“ Škotijos karalienei galvą nukirtęs budelis kirviu sugrūdo plaukus į atsivėrusią žaizdą; baisus atpildas už jos lengvabūdiškumą.

Šiaip ar taip Ransė, kad ir koks senas ir ligotas buvo, niekada neatsisakydavo kovos, bet vos tik atrėmęs smūgį jis vėl pasinerdavo į atgailą; tiktai balsas atsklisdavo iš vandenų gelmės, lyg tie krištoliniai, čiurlenantys, širdį užgaunantys armonikėlės garsai.

Toks buvo Ransė. Šis gyvenimas nepilnas, jam trūksta pavasario: vos susitaisiusi žydėti gudobelė palūžo. Pačioje pradžioje Ransė ketino eiti per pasaulį ir ieškoti nuotykių. Ką jis būtų atradęs? Palaima, apie kurią svajojo Verece, jau glūdėjo sieloje. Įsivaizduokite, kad jis būtų nepaisęs savo amžiaus idėjų, atmetęs tokią egzistenciją, palaikęs ją dangaus pokštu? Jo kraujas būtų vos sudrėkinęs viržynų žolę. Jeigu nesirūpindamas dėl ateities jis vietoje amžinybės būtų pasirinkęs palaimos naktis, – kitas nusivylimas: išaušus rytui meilė išsisklaido.

Žmonės, kurie netvarkingai gyvendami sulaukia senatvės, tiki, kad išmušus valandai galės lengvai atsikratyti žavių gyvenimo pagundų, kaip atsikratoma vergų. Tai klaida, iš svajonių neišsivaduosi kada panorėjęs, skausmingai blaškysiesi chaose, kur siaubingai sumišę grumiasi dangus ir pragaras, neapykanta ir meilė, abejingumas ir aistra. Tada Ransė, pasenęs klajūnas, prisėdęs kelio pakraštyje, būtų skaičiavęs žvaigždes, nė viena nepasitikėdamas, laukdamas aušros, kuri būtų atnešusi tik širdies nuovargį ir tuščias dienas. Visos dabarties galimybės išsemtos, aktyvaus gyvenimo chimeros niekuo nesiskiria nuo nerūpestingo gyvenimo chimerų. Jeigu dangus jaunystės chimeras būtų sudėjęs į Ransė rankas, jam būtų greitai įkyrėję eiti per gyvenimą su šmėklomis. Tokiam žmogui kaip jis tiko nebent vienuolio ašutinė; vienuolio gyvenimo didybė neleidžia išduoti paslapties, kurią priglaudžia kapas. Gyvendamas įsitikini, kad daugybė mirusiųjų kartu nusinešė ir savo iliuzijas. Laimingas tas, kurio gyvenimas, anot grakštaus poetės posakio, „pavirto gėlėmis“.

Jis nebeišeidavo iš ligoninės; artėjo Ransė gyvenimo pabaiga; nebuvo nė vieno, kas uždėtų ranką ant šio Kristaus širdies. Kai Jėzus meldė Tėvą nutolinti tą taurę, kas laikė pirštą ant Žmogaus Sūnaus pulso, kad patirtų, koks buvo kruvinų ašarų šaltinis – žmogiškas silpnumas ar iš gailesčio plyštanti ir atsiverianti širdis?

Vienuoliai būriavosi prie ligonio durų; jis padiktavo laišką, kurį broliams perskaitė tėvas abatas Žakas de La Kuras. „Vienas Dievas, – parašė jis, – žino mano jėgas, ir kaip aš džiaugčiausi jus matydamas; tai didžiausias mano širdies troškimas, tačiau esu priverstas jums pasakyti, kad būdamas tokios būk-lės nebeįstengiu patirti džiaugsmo, kokio norėčiau. Melskitės už mane, broliai, maldaukite Dievą, kad jis man grąžintų sveikatą, jeigu dar kam nors tinku, arba kad mane pasiimtų iš šio pasaulio.“

Iškvietė Ransė bičiulį ir nuodėmklausį Sejė vyskupą. Ransė labai nudžiugo išvydęs draugą, čiupo prelato ranką, pakėlė prie kaktos, kad padarytų kryžiaus ženklą; tada jis atliko viso gyvenimo išpažintį. Meldė Sejė vyskupą gauti karaliaus protekciją vienuoliškai abatijos disciplinai ir pridūrė, kad labiau už viską troško visiškos trapistų užmaršties.

Vienuoliai mylėjo savo brolį Ransė taip švelniai, kaip tikra šeima, ir net labiau. Vaiko netenkanti šeima tuo pat metu vylėsi jį atgaunanti; broliai nežinojo tokios nevilties, kuri išsikvepia nepataisomos netekties akivaizdoje. Tikėjimas neleidžia draugystei pražūti; liejantieji ašaras svajoja apie pašaukto krikščionio laimę; mirštantis teisusis pažadina maldingą pavydą, karštą, bet kančios nesukeliantį troškimą.

Ransė, pastebėjęs verkiantį vienuolį, ištiesė ranką ir pasakė: „Aš jūsų nepalieku, tik išeinu pirma jūsų.“ Šventojo Onufrijaus vienuolyne Tasas tokiais žodžiais kreipėsi į jį apsupusius brolius. Ransė išsakė norą būti palaidotas labiausiai apleistoje, nuošaliausioje vietoje – buvusiame mūšio lauke, kuriame tvyro tyla, o iš žemės dar kyšo kelių žuvusiųjų kojos.

Jobas mirė įsirengtame kampelyje. Ransė prelatui papasakojo, kaip broliai stengėsi palengvinti jam kančias. „Šitaip, – sakė jis, – Dievas mane meiliai globojo visais gyvenimo etapais, o aš buvau nedėkingas.“ Tuo metu tėvas abatas Žakas de Lakuras įėjo į palatą. Ransė kreipėsi į jį: „Nepamirškite melstis už mane, jus prisiminsiu Dievo akivaizdoje.“ Pavedė Žakui de La Kurui atsiprašyti Anglijos karalių, kad jis nepajėgė užbaigti pradėto laiško ištremtajam valdovui. Naktį Ransė praleido labai sunkiai, sėdėdamas ant pintos kėdės. Apsiavė anksčiau mirusio brolio sandalus: pabaigs kelionę, kurios anas nebaigė.

Sejė vyskupas paklausė, ar jis visada buvo vienodai gailestingas broliams. „Taip, monsinjore, – atsakė šventasis vyras. – Jau keletas metų, kai aš Dievo malone esu paprastas vienuolis kaip kiti, jie visi – nebe mano vaikai, o mano broliai. Jeigu man būtų tekę apgailestauti dėl prarasto balso, kentėčiau negalėdamas pasakyti, kaip aš juos myliu. Broliai gyvena mano širdyje, ir turiu vilties papasakoti apie juos Dievui.“ Apie aštuntą valandą vakaro Ransė nusimetė apklotą, paprašė brolio jį paklupdyti, gavo vyskupo palaiminimą ir atliko visuotinę išpažintį. Sejė vyskupas pasakojo, kad būtent šia, o ne kokia kita proga jis patyrė, kokį iškilų, gyvą, skvarbų protą Dievas buvo davęs didžiajam vyrui, kokią paprastą ir stebėtinai naivią sielą.

Kuo labiau artėjo Ransė mirtis, tuo jis darėsi giedresnis, siela liejo savo šviesą jam ant veido, naktis traukėsi prieš aušrą. Mirštančiajam padavė Nukryžiuotąjį. Jis sušuko: „O amžinybe! Kokia laimė!“ Tada karštai ir švelniai pabučiavo atpirkimo ženklą, pabučiavo kryžiaus gale pritvirtintą kaukolę. Perduodamas kryžių vienam iš brolių atkreipė dėmesį, kad tas nepasekė jo pavyzdžiu, ir pasakė: „Kodėl nepabučiuojate kaukolės? Ji mūsų tremties ir vargų pabaiga.“ Ar Ransė prisiminė relikviją, kurią, anot pasakotojų, jis visuomet nešiojosi? Tais uolaus tikėjimo laikais krikščionys dar praktikuodavo kai kuriuos netikrų dievų kulto ritualus.

Mirties guolis buvo parengtas; Ransė žvelgė į jį ramiai, net su meile, paskui pats atsigulė į garbingą patalą. Sejė vyskupas paklausė: „Pone, ar prašote Dievo atleidimo?“ – „Pone, – atsakė abatas, – aš nuolankiausiai ir iš visos širdies meldžiu Dievą atleisti nuodėmes ir priimti mane į būrį tų, kuriems skirta amžinai jį šlovinti.“ Jis pritrūko jėgų ir nutilo. Vyskupas vėl prabilo: „Pone, ar jūs mane atpažįstate?“ – „Pone, – atsiliepė abatas, – puikiai atpažįstu, aš jūsų neužmiršiu.“

Sejė vyskupas paklausė, ar mirštančiajam davė užvalgyti, kad palaikytų jo jėgas. Jam atsakė pats abatas de Ransė: „Man parodė visą meilę ir dėmesį.“

Paskutinis mirštančiojo ir vyskupo dialogas pakartojo Evangelijos žodžius.

Vyskupas: Dievas yra mano šviesa ir mano išgelbėjimas.

Abatas: Aš jam pavedu visą savo viltį.

Vyskupas: Viešpatie, jūs esate mano gelbėtojas ir išlaisvintojas.

Abatas: Paskubėkite, mano Dieve, ateikite greičiau.

Tai buvo paskutiniai Ransė žodžiai. Abatas pažvelgė į vyskupą, pakėlė akis į dangų ir atidavė dvasią. Brolį palaidojo bendrose vienuolyno kapinaitėse.

Šitaip išsipildė jo auka. Atgaila atskiria nuo visuomenės, ji nėra teisingai vertinama. Vis dėlto atgailaujantis žmogus yra didis; bet kas gi šiandien norėtų būti didingas ir likti nematomas? Iš savo menkos netvarios buveinės Ransė perėjo į nuostabius Dievo namus.

Ransė kūną pernešė į bažnyčią ir paguldė prie altoriaus. Jo pirma išsekęs veidas dabar atrodė skaistus ir gražus. Bažnyčioje jį laikė nuo spalio 27 iki 29 dienos. Vienuoliai stoviniavo aplink, prapliupdavo ašaromis arba varžėsi, kas palies kūną dengiančias drobules ir rožinius. Trisdešimt vienuolių giedojo psalmes, bažnyčioje be perstojo aukojo mišias. Kai abato kūną guldė į kapo duobę, choras giedojo psalmės žodžius: „Tai mano poilsio vieta per amžius, čia gyvensiu, nes jos norėjau.“[115]

Ganytojas troško net po mirties būti tarp savo avelių. Autentiški liudijimai patvirtino Ransė pasirodymus, kurie šiandien galėtų prisidėti prie jo kanonizavimo. Po mirties jis šlovingai pasirodė įvairiems asmenims. Ir nuverstieji, ir soste sėdintys valdovai apgailėjo vienuolio mirtį. Jokūbas II parašė: „Pasitrauksiu į jūsų šventą vienatvę iš meilės sau, kad įgaučiau vilties šitoje padėtyje, kurioje dabar esu ir kurioje Dievas mane laiko.“

„Tai priminė griaustinio dundėjimą, – sakė tėvas Le Nenas, – kuris plačiai nuaidėjo įkvėpdamas žmonėms panieką pasauliui, neapykantą jo puikybei, pasitikėjimą būsimo gyvenimo gėriu.“ Įvyko ir nepaprastų atsivertimų. Vienas vienuolis sapne išgirdo šventąją ostiją šaukiant: „Drebėkite, drebėkite, drebėkite!“ Jį sukaustė tokia baimė, kad ilgai negalėjo atsigauti. Epileptikai išgijo apsivynioję baltiniais, kuriais anksčiau vilkėjo trapistų reformatorius. Yra išlikusių patvirtinamųjų dokumentų, ir Romai neprireiks ilgos procedūros, kad pakeltų abatą į šventųjų rangą. Ištikimo tarno širdis nurimo ir Dievo Dvasia nušvietė jo sielą.

Sen Simonas taip užbaigia savo pasakojimą: „Šie atsiminimai skamba perdėm profaniškai, nedera čia kalbėti apie tokį kilnų ir šventą gyvenimą. Tuo ir baigiu: viskas, ką dar galėčiau pridurti, čia netiktų.“

Ransė gimė 1626 metų sausio 9 dieną, praėjus šešiolikai metų po Henriko IV mirties, mirė 1700 metais, likus penkiolikai metų iki Liudviko XIV mirties. Gyveno žemėje septyniasdešimt ketverius metus, iš jų trisdešimt septynerius praleido vienatvėje, kad išpirktų kitus trisdešimt septynerius pasaulyje išbūtus metus.

Kai jis mirė, daugybė garsių žmonių jau buvo iškeliavę kitapus: Paskalis, Kornelis, Moljeras, Rasinas, La Fontenas, Tiurenas ir Kondė; šis Rokrua nugalėtojas iš Bosiuė rankų priėmė savo paskutinę karūną. Bosiuė, kurio mirtį jau minėjau, artėjo link savo pabaigos, apie kurią jis kalbėjo kukliai ir paprastai. Šis amžius sustingo, kaip ir visi didieji amžiai; jo neužgožė vėlesnieji laikai. Skaudu matyti krintančius statinio akmenis. Liudvikui XIV paskutiniam nužengus į kapą, atsivėrė nepaguodžiama širdgėla. Iš praeities griuvėsių kalėsi pirmieji ateities daigai: globojamos nusenusio, bet dar tvirto karaliaus pradėjo stiebtis kai kurios garsenybės. Gimė Volteras; toji pragaištinga atmintis atsirado tokiais laikais, kurie niekada neturėjo pasibaigti, pražūtinga šviesa įsižiebė nuo nemirtingos dienos spindulio.

Ransė triūsas nenuėjo veltui. Jis nutolo nuo savo vienatvės, kaip Likurgas pasitraukė iš Lakedaimono slėnio, gavęs mokinių pažadą, kad jie laikysis įstatymų, kol mokytojas sugrįš. Ransė iškeliavo į dangų, negrįžo į žemę; bet mažoji kaimenė pamaldžiai laikosi jo įstatymų. Trapistai matė, kaip greta išnyksta kiti ordinai, matė praūžiant revoliuciją su baisiais nusikaltimais, Bonapartą ir jo šlovę ir jie išliko: tokia galinga toji dieviška įstatymų galia! Spartoje mirtimi nubausdavo vergus, o Trapistų vienuolyne paskelbė mirtį aistroms. Trapistai gyvena tarp mūsų, o mes jų nepastebime. Ransė įkurta institucija atrodo vien smalsumo vertas objektas, į kurį tik retkarčiais užsukame.

1

„Turi lūšies akis!“ (Čia ir toliau vertėjos pastabos ir paaiškinimai.)

2

Claude’as Saumaise’as (1588–1653), prancūzų filologas ir eruditas, studijavo teisę, teologiją, mediciną ir istoriją, mokėjo lotynų, graikų, arabų, hebrajų ir persų kalbas.

3

Tėjas – senovės miestas Mažojoje Azijoje, Anakreonto tėvynė.

4

„Klelija“ – dešimties tomų panelės de Scudéry romanas.

5

„Andromachė“ – Jeano Racine’o tragedija.

6

Komediją „Amfitrionas“ Molière’as sukūrė 1668 metais.

7

Kalbama apie salą Egėjo jūroje, pagarsėjusią šilko gamyba; Chateaubriand’as ją mini veikale „Kelionė iš Paryžiaus į Jeruzalę“.

8

Karaliaus brolio Pilypo Orleaniečio.

9

„Su plepiais – nesiginčyk.“

10

Bažnytiniame susirinkime 1656 metais priimtas ir 1657 metais patikslintas paklusnumo popiežiaus institucijai formuliaras.

11

Aptariamojoje knygoje rašoma, kad Ransė, galėjęs bet kada laisvai patekti į ponios de Monbazon kambarius ir naudotis jos teikiamomis malonėmis, įėjęs išvydo karstą, kuriame gulėjo meilužės kūnas, o galva nukirsta ir padėta šalia, kad kūnas sutilptų į per trumpą karstą; toji kruvina galva buvo išslydusi iš po nerūpestingai užmestos drobulės.

12

Visas šventojo Augustino sakinys skamba: „Mano senos draugės puikybių puikybė, tuštybių tuštybė palaikė ir judino mano kūniškąjį apvalkalą.“

13

Ponia Henrietė (1644–1670), nukirsdinto Anglijos karaliaus ir Prancūzijos princesės Henrietės duktė, Pilypo Orleaniečio, kuris buvo Liudviko XIV brolis, žmona, mirė staiga, kaip manoma, buvo nunuodyta. Jos motina mirė metais anksčiau.

14

„Štai gailiai burkuojanti balandėlė, nudažyta savo sutuoktinio krauju.“

15

Turima omenyje antroji Teokrito idilė: jos herojė pamilo vieną Myndo atletą, bet buvo jo palikta; ji veltui jo laukia, nors žino, kad jis myli kitą; norėdama susigrąžinti mylimąjį, Simaita griebiasi magijos, meldžia paukštį gražiagalvį ir Selenę, arba Mėnulį.

16

Pranciškus I.

17

Kalbama apie Petrarcos apdainuotą Laurą.

18

Bordo hercogas ir Šamboro grafas Henri d’Artois (1820–1883) turėjo tapti Henriku V.

19

Novelė „Renė“ – vienas ankstyvųjų Chateaubriand’o kūrinių.

20

François de Guise buvo nužudytas prie Orleano, o jo sūnus Randuotasis Anri – Blua.

21

Hercogas de Lévis, markizas de Mirepois – tos pačios giminės pavardės ir titulai.

22

Joseph-Annibal de Bédeé, grafas de La Bouëtardais, autoriaus pusbrolis iš motinos pusės.

23

Gastono Orleaniečio.

24

„Mano namai yra sielvarto namai.“

25

„Man lieka tiktai kapas.“

26

Šventojo Deniso bazilika, nuo VII amžiaus – Prancūzijos valdovų nekropolis.

27

Kartūzų ordino įkūrėjas šventasis Brunas ir vienuolių gyvenimo pradininkas šventasis Paulius Anachoretas.

28

XIV amžiuje gyvenusi Inesa de Kastro, slaptos ir nelaimingos meilės istorijos auka, ir Pierre’o Corneille’io tragedijos „Sidas“ herojė Chimena de Gormaz, besiblaškanti tarp meilės ir pareigos.

29

Kalbama apie Verece nužudytą pamfletų ir literatūrinių laiškų autorių Paulį-Louis Courier (1772–1825); humanistinės kultūros žinovas, senųjų Graikijos poetų vertėjas į prancūzų kalbą savo raštuose siekė klasikinio, skaidraus ir elegantiško stiliaus.

30

Dykumų sritis aukštutiniame Egipte, kur III–IV amžiuje gyveno pirmieji atsiskyrėliai šventasis Paulius, šventasis Antanas, šventasis Pakomas, šventasis Makaras.

31

„Atsiskyrėlis atsisės ir tylės.“

32

Jean-François Ducis (1733–1816), prancūzų poetas ir dramaturgas.

33

„Kurie pasitiki Dievu.“

34

Turima omenyje Senojo testamento Tabito knyga. Nusenęs Tabitas išsiuntė sūnų Tobiją atsiimti pinigus iš skolininkų. Atsitiktinai sutiktas archangelas Rapolas, kurio Tobijas neatpažino, tapo kelionės palydovu. Atsiėmęs skolas Tobijas grįždamas namo užsuko į svečius pas giminaitį ir vedė jo dukterį Sarą. Chateaubriand’as supainiojo vietoves: iš tikrųjų Tobijas buvo Ninevės gyventojas, o atsiimti skolų keliavo į Mediją.

35

Lemūrai – klaidžiojančios mirusiųjų vėlės; Neera ir Hostija, arba Cintija – žymiausių senovės Romos elegijų kūrėjų Tibulo ir Propercijaus apdainuotos moterys.

36

Netiksli Chateaubriand’o rašyba; kalbama apie grafą Janą Potockį (1761–1815), prancūziškai parašytų veikalų apie slavų tautų senovę ir romano „Rankraštis, rastas Saragosoje“ autorių.

37

Portugalų poetas Luisas de Camoënsas (1524?–1580), poemos „Luziada“, sonetų ir dramų autorius.

38

Olympia Maldachini (1594–1656), Inocento X brolienė ir meilužė; dėl jos intrigų Giambaitista Pamphili buvo išrinktas popiežiumi Inocentu X; po jo mirties šioji moteris turėjo įtakos Fabio Chigi išrinkimui popiežiumi Aleksandru VII; naujasis popiežius neparodė dėkingumo, ištrėmė Olimpią Maldachini į Orvjetą, o jos konfiskuotą turtą perdavė savo šeimai.

39

Tylus išminčius.

40

Kalbama apie penkias Jansenijaus prielaidas; nyderlandų teologas Cornelius Jansenas (1585–1638), veikalo „Augustinas“ autorius; čia nagrinėjamos malonės ir predestinacijos problemos.

41

1656 metų rugsėjo 1–2 dienomis bažnytinis Prancūzijos susirinkimas surašė paklusnumo popiežiaus Inocento X konstitucijai (1653 metų gegužės 31 diena) formuliarą. Po kelerių metų, Aleksandrui VII tapus popiežiumi, formuliaras buvo patikslintas. Formuliaro signatarai ir abu popiežiai pasmerkė tas pačias penkias Jansenijaus prielaidas. 1661 metų balandžio 13 dieną formuliaras buvo patvirtintas, ir karalius paragino visus karalystės arkivyskupus ir vyskupus jį pasirašyti.

42

„Filomato jaunystės eilėraščiai“.

43

Pierre’as Brousselis (1575–1654), Paryžiaus parlamento patarėjas, kurio suėmimas išprovokavo miestiečių sukilimą ir frondą.

44

Italų kalba – švelnumas, gležnumas.

45

Rosa Vanozza – Roderigo Borgios, būsimo popiežiaus Aleksandro VI, vaikų Cesare’s ir Lucrezios motina (XV amžius).

46

Georges’as Couthon’as (1755–1794), Didžiosios prancūzų revoliucijos veikėjas.

47

1672 metais sukurtos Molière’o komedijos „Mokytos moterys“ personažas, kurio vardas reiškia „triskart kvailys“.

48

Prancūzų poeto Nicolas’o Boileau-Despréaux (1636–1711) poemų rinkinys; pavadinimas reiškia stovą, ant kurio per mišias dedamos giesmių knygos.

49

Françoise Marguerite de Grignan (1646–1705), ponios de Sévigné duktė, jos laiškų adresatė.

50

Indelis, kuriame kepamas ar verdamas ir į stalą patiekiamas valgis.

51

Istorinio Paryžiaus centro kvartalas, kuriame XVII amžiaus pirmojoje pusėje telkėsi vagys ir valkatos.

52

Pasakojama, kad Rišeljė, paklausęs klastingo hercogienės de Ševrez patarimo, sušoko tokį šokį karalienei Onai Austrei, kurią buvo įsimylėjęs.

53

Rašytojas ir filosofas Félicité’as Robert’as de Lamennais (1782–185) veikalą rašė 1817–1823 metais.

54

„Aš sakau: o kad aš turėčiau sparnus kaip karvelis! / aš nuskrisčiau ir pailsėčiau“, Ps 54 (55), 7 (Juozapo Jono Skvirecko vertimas); kalbama apie Kimodocėją, 1809 m. sukurtos Chateaubriand’o epopėjos „Kankiniai“ heroję.

55

„Kol mes kalbėjome, negailestingas laikas prabėgo.“

56

Dvylikos lentelių įstatymus 451 metais prieš Kristų surašė ir patvirtino dešimties vyrų kolegija.

57

„Ką sakote?“

58

„Savo kaltes.“

59

Turimas omenyje Prancūzijos karalius Karolis X (1757–1836), valdęs šalį 1824–1830 metais; per 1830-ųjų revoliuciją jis atsisakė sosto ir pasitraukė į tremtį.

60

Turimos omenyje per Didžiąją prancūzų revoliuciją, 1792 metų rugsėjį, kalėjimu paverstoje Sen Žermen de Prė abatijoje vykusios skerdynės.

61

Chateaubriand’as užsimena apie knygos autoriaus kritiką dėl jo „Krikščionybės genijuje“ paliktų netikslumų aprašant trapistus.

62

Jeanas Mabillonas (1632–1707), benediktinas eruditas, priešingai nei Ransė, pateisino intelektualų darbą vienuolynuose.

63

Marc-René de Voyer de Paulmy d’Argensonas (1652–1721), ilgametis valstybės vyras, generalinis policijos leitenantas.

64

Kalbama apie 1204 metais Ševrezo slėnyje įkurtą moterų vienuolyną, kuriame 1225-aisiais apsigyveno cistersės. XVII amžiaus pirmojoje pusėje abatės Angélique’os Arnauld vadovaujamos vienuolės persikėlė į Paryžių, jų vienuolynas tapo jansenizmo centru ir įsivėlė į religinius ir ideologinius to meto ginčus; karaliaus valdžios reikalavimams nepaklususias vienuoles ne kartą išsklaidė po kitus vienuolynus, draudė priimti naujokes. 1709 metais išvijo paskutines seseris, po poros metų pastatus nugriovė. Be motinos Angélique’os Arnaud, garsėjo ir kitos abatės: motina Agnès (Agnietė), motina Angélique de Saint-Jean (Šventojo Jono Angelika) ir Jacqueline’a Pascal (Žaklina Paskal), turėjusi vienuolišką šventosios Eufemijos vardą, mokslininko ir filosofo Blaise’o Pascalio sesuo.

65

Isaacas Lemaistre’as de Sacy (1613–1684), kunigas, vienas iš Por Ruajalio atsiskyrėlių, dvasinis vienuolių vadovas; Klaudijus Fulgencijus (467–533), šventasis, vienuolis, Augustino sekėjas, lotyniškai parašytų teologijos veikalų autorius; Pierre’as Nicole’is (1625–1645), moralistas, jansenizmo šalininkas; Antoine’as Arnauld (1612–1694), teologas, augustinizmo šalininkas, jansenizmo ideologas; Louis Sébastienas Le Nain de Tillemont’as (1637–1698), kunigas ir istorikas, jansenizmo šalininkas, Por Ruajalio atsiskyrėlis; dom Claude’as Lancelotas (1615–1695), vienuolis, kalbininkas, gramatikos ir kalbos mokymosi metodikos vadovėlio autorius, Por Ruajalio atsiskyrėlis; Jeanas Racine’as (1639–1699), vienas didžiausių prancūzų tragedijų rašytojų, artimas Por Ruajalio ideologijai; Jeanas de La Bruyère’as (1645–1696), moralistas, rašytojas, literatūros kritikas; Nicolas Boileau-Despréaux (1636–1711), rašytojas, literatūros kritikas, klasicizmo estetikos normintojas.

66

Leonidas, Spartos karalius, garsiausio Termopilų mūšio 480 m. pr. Kr. vadas.

67

Šitaip buvo vadinamas Prancūzijos karalius Liudvikas XIV.

68

Anot tradicijos, V amžiaus pabaigoje šventosios Genovaitės pastatydinta bažnyčia, vėliau – bazilika, toje vietoje, kur buvo palaidotas šventasis Denisas ir jo palydovai; vėliau baziliką ne kartą perstatė, o nuo VII amžiaus ji virto frankų ir prancūzų valdovų nekropoliu.

69

Garsus 1643 metų (Rocroi) mūšis; čia prancūzai sumušė ispanus.

70

Jacques’as Bénigne’as Bossuet (1627–1704), kunigas, teologas ir rašytojas, garsių pamokslų autorius; François de Salignacas de la Mothe Fénélonas (1651–1715), kunigas, rašytojas moralistas; Françoise d’Aubigné, markizė de Maintenon (1635–1719), poeto Scarrono žmona, po karalienės Marijos Teresės mirties – slapta Liudviko XIV žmona; kunigaikštytė Anne Geneviève de Bourbon-Condé, hercogo de Longueville’o žmona (1619–1679), garsi frondininkė, vėliau viena iš Por Ruajalio atsiskyrėlių; Paryžiaus arkivyskupas Louisas-Antoine’as de Noailles (1651–1729).

71

François Leguat (1637–1735), garsus keliautojas.

72

Šventojo Liudviko IX motina Blanša Kastilietė (1182–1252); minimas vienuolynas buvo įsteigtas 1240 metais.

73

Mūšis įvyko 1571 metų spalio 7 dieną, kai Jono Austro vadovaujama 250 laivų flotilė susikovė su nepalyginti gausesniu turkų laivynu; krikščionys neteko 15 galerų ir 8000 vyrų, musulmonų nuostoliai buvo gerokai didesni: 40 galerų ir 30 000 karių. Praktinė mūšio reikšmė nedidelė: išlaisvinta tik 1500 krikščionių belaisvių, bet moralinė pergalė neprilygstama: žlugo iki tol nenugalimu laikyto Otomanų imperijos laivyno prestižas.

74

Pierre’as Jeanas de Béranger (1780–1857), poetas, daugelio populiarių satyrinių eilėraščių ir politinių pamfletų autorius.

75

Eilėraštyje žaidžiama žodžiais: la Trappe – Trapistų vienuolynas, la trappe – medžioklėje naudojami spąstai: žemėje iškasta ir šakomis ar netvirtu dangčiu pridengta duobė.

76

Šitaip buvo vadinamas Jacques’as Bénigne’as Bossuet, 1671 metais paskirtas Meaux (Mo) vyskupu ir išbuvęs juo iki mirties (1704).

77

Jonas Sobieskis (1624–1696), 1674 metais išrinktas Lenkijos karaliumi, pasižymėjo kovose su švedais, kazokais, totoriais ir turkais, įveikė turkų pasipriešinimą šiems apgulus Vieną.

78

„Užsipulkime teisųjį, nes jis mums nenaudingas ir priešiškas tam, ką mes darome.“

79

„Enkime teisiai gyvenantį vargšą, vien jo buvimas mus slegia, jo gyvenimas nepanašus į kitų gyvenimą.“

80

„Lieka amžinai.“

81

Hercogas d’Enghienas (1772–1804) Napoleono I įsakymu suimtas ir sušaudytas Venseno pilyje.

82

Madeleine de Scudéry (1607–1701) dešimties tomų romaną „Didydis Kiras“ rašė 1648–1653 metais.

83

Kalbama apie fanatikus jansenistus, kuriuos ištiko traukuliai prie Paryžiaus kardinolo kapo šventojo Medardo kapinėse.

84

Lk 18, 22.

85

Lk 14, 26.

86

„Senieji fragmentai“.

87

„Čia ilsisi abatas Sugerijus.“

88

„Mes mirštame kiekvieną dieną, keičiamės kiekvieną dieną ir vis tiek tikime esą amžini.“

89

„Ne tam, kad jus įžeisčiau, bet tam, kad apsiginčiau.“

90

Kalbama apie aštrią anglų poeto, eseisto Johno Miltono (1608–1674) ir Olandijoje gyvenusio prancūzų erudito Claude’o Saumaise’o (1588–1658) polemiką dėl pastarojo veikalo „Karolio I apologija“; italų gydytojas humanistas Giulio Cesare Scaligero (1484–1558) parašė du itin įžūlius pamfletus, nukreiptus prieš Erazmą.

91

Cenobitas – vienuolis, gyvenantis su kitais vienuoliais vienoje bendruomenėje.

92

„Kur jūs jį padėjote?“

93

Augustinas Thierry (1795–1856), rašytojas ir žymus XIX amžiaus pirmosios pusės istorikas.

94

Nanto ediktas, pasirašytas karaliaus Henriko IV 1598 metais, teisiškai sulygino protestantų ir katalikų teises.

95

Rašytojas ir eruditas Gilles’is Ménage’as (1613–1692).

96

Kalbama apie Fernė pilį, kurioje Voltaire’as gyveno nuo 1758 metų iki savo mirties 1778 metais.

97

„Vienuolių atgaivintojas.“

98

„Atkaklus triūsas“ – Vergilijaus „Georgikų“ eilutės „Atkaklus triūsas viską įveikia“ (Labor omnia vincit improbus) dalis.

99

„Mirkime visi savo nekaltume“ (I Mak, II, 37).

100

Ps 25,7.

101

2 Kor 5–1.

102

„Aš esu tik žemės kirminas, o ne žmogus.“

103

„Kaip gera klausytis šėlstančio vėjo gulint savo lovoje!“

104

Marie-Madeleine de La Fayette (1634–1693) romaną „Princesė de Klev“ parašė 1678 metais.

105

Turimi omenyje Liudviko XIV valdymo metai.

106

Job 6, 9.

107

„Čia bus mano poilsis.“

108

Kalbama apie Bohemijos karalių Joną I Liuksemburgietį (1296–1346), netekusį regėjimo kovose su pagonimis lietuviais; nors ir aklas jis dalyvavo Kresi mūšyje su prancūzų vėliava.

109

Chateaubriand’as painioja du ispanų teologus: Luisą Moliną (1536–1600) ir Miguelį Molinosą (1628–1696); pirmasis yra molinizmo, vienos iš predestinacijos doktrinos atšakų kūrėjas, o antrasis suformulavo molinosizmo, arba kvietizmo, idėjas.

110

Romano „Gargantiua ir Pantagriuelis“ autorius François Rabelais (1494–1553) buvo Medano klebonas.

111

Chateaubriand’as apsirinka pasodindamas poetą Žilį Menažą šalia mirštančio Santejo lovos, nes jis, gimęs 1613 metais, tuo metu jau buvo miręs (1692).

112

Turimas omenyje Anglijos, Škotijos ir Airijos karalius Jokūbas II (1633–1701).

113

Chateaubriand’as painioja dvi merginas: panelę de Conti, kuri buvo teisėta savo tėvų duktė, ir panelę de Blois – Liudviko XIV meilužės ponios de La Vallière dukterį; ją ir jos brolį Liudvikas XIV pripažino.

114

Jūrų mūšis įvyko 1692 metais ir anglų–olandų laivynas sumušė prancūzus.

115

Ps 131, 14.

Content

Ranse

PRATARMĖ

PIRMOJI KNYGA

ANTROJI KNYGA

TREČIOJI KNYGA

1