Stai taip

Marilyn Ducksworth ir Mih-Ho Cha

Jūsų draugystės, nuožmumo ir malonės garbei

Ką gi, mums nepavyko, ir prisiminimai, tiesą sakant, ne vien geri.

Bet buvo ir gerų laikų.

Meilė buvo gera. Mylėjau tavo negarbingą miegą šalia manęs ir niekada nebijojau sapnuodama.

Turėtų dalyti žvaigždes už didžius karus kaip mūsų.

sandra cisneros

Saulė, mėnulis ir žvaigždės

Nesu piktadarys. Suprantu, kaip skamba – gynybiškai, nenuoširdžiai – tačiau tiesa. Aš kaip ir visi kiti: silpnas, darantis klaidų, bet iš esmės geras. Magda nesutinka, laiko mane tipišku dominikiečiu: sucio[1], subingalviu. Suprantate, prieš daug mėnesių, kai Magda dar buvo mano mergina, kai nereikėjo dėl nieko nerimauti, buvau jai neištikimas su pupyte, kuri turėjo kupetą laisvai krintančių devinto dešimtmečio plaukų. Nesakiau Magdai ir šito. Juk suprantate, kaip čia yra. Šitokį smirdantį kaulą geriau laikyti užkastą galiniame gyvenimo kieme. Magda sužinojo tik dėl to, kad draugė jai parašė sumautą laišką. O laiške buvo smulkmenėlių. Tokio mėšlo net girtas savo draugužiams nepasakotum.

Dalykas tas, kad visos nesąmonės jau pasibaigė prieš daugybę mėnesių. Mudviejų su Magda reikalai gerėjo. Nebuvome tokie nutolę kaip tą žiemą, kai apgaudinėjau ją. Šaltis praėjo. Ji lankydavosi mano namuose, kur, užuot valkiojęsi su bukagalviais draugužiais – kada aš rūkydavau, o ji mirdavo iš nuobodulio, − žiūrėdavome filmus. Važiuodavome pavalgyti. Net nuėjome į spektaklį teatre „Crossroads“, nufotografavau ją su keliais garsiais juodaodžiais dramaturgais, Magda taip smarkiai šypsojosi, kad, atrodė, jos didžiulė burna tuoj perplyš. Mudu vėl buvome pora. Savaitgaliais važiuodavome pas jos arba mano tėvus. Pusryčiaudavome mažose užeigėlėse taip anksti, kad be mūsų jose daugiau nieko nebūdavo. Knaisiodavomės Naujojo Bransviko bibliotekoje, kurią iš nešvarių pinigų pastatė Karnegis. Mudu gyvenome puikiu ritmu. Ir tada lyg iš niekur tas laiškas trenkia kaip granata „Žvaigždžių kelyje“ ir viską ištaško. Praeitį, dabartį, ateitį. Staiga Magdos giminės jau trokšta mane nudėti. Nesvarbu, kad aš dvejus metus tvarkiau jų mokesčius ir šienavau veją. Magdos tėvas, kuriam buvau kaip hijo[2], telefonu vadina mane subingalviu, o jo balsas skamba lyg virve smaugiamo. Sako, nesu vertas, kad kalbėtų su manimi ispaniškai. Sutinku vieną Magdos draugių Vudbridžo prekybos centre – Klaribelę, ecuatoriana[3], turinčią biologijos mokslų laipsnį, siauraakę – o elgiasi ji taip, tarsi būčiau suėdęs kažkieno numylėtą vaikelį.

Geriau jau nežinotumėt, kaip sureagavo Magda. Tai buvo lyg penkių traukinių susidūrimas. Ji sviedė į mane laišką – nepataikė, laiškas nusileido po „Volvo“, − ir atsisėdusi ant šaligatvio krašto ėmė gaudyti orą.

– O Dieve, – aimanavo ji, – o Dieve.

Čia toks atvejis, kada, kaip maniškiai vyrukai pareiškia, jie būtų visko, po velnių, išsigynę: „Kas ta Kasandra?!“ Mane vemti vertė vien nuo minties bandyti ką nors neigti. Atsisėdau greta, sugriebiau besiblaškančias Magdos rankas ir pradėjau vapėti kažkokias idiotiškas nesąmones, neva „Tu turi manęs paklausyti, Magda, turi paklausyti, nes antraip nesuprasi.“

Leiskite papasakoti apie Magdą. Ji kilusi iš Bergenleino: žemutė, didžiaburnė, storašlaunė, o juodose garbanose gali rankos paskęsti. Tėvas – kepėjas, motina – vaikiškų drabužėlių prekeivė, užsiimanti išnešiojamąja prekyba. Gal Magda ir ne pendeja[4], vis dėlto jos siela viską atleidžianti. Katalikė. Kiekvieną sekmadienį tempdavosi mane į bažnyčią ispaniškų mišių. Ir kada kuris nors giminaitis nesveikuoja, ypač tas Kuboje, ji rašo laiškus vienuolėms Pensilvanijoje ir prašo melstis už jo šeimą. Magda – knygų žiurkė, ją pažįsta visi miesto bibliotekininkai, mokytoja, ją myli mokiniai. Visada man karpo iš laikraščių visokį šlamštą apie dominikiečius. Matomės, na, tikriausiai kas savaitę, o ji vis tiek siuntinėja paštu bukaprotiškus laiškelius, kad jos nepamirščiau. Nepažįstu nieko, kas būtų nusipelnęs tokio išdūrinėjimo mažiau už Magdą.

Šiaip ar taip, nenoriu įkyrėti pasakojimais apie tai, kas buvo, kai Magda sužinojo. Maldavimas, nėrimasis iš kailio, verksmas. Gana bus tik pasakyti, kad po dviejų savaičių važinėjimo į jos namus, laiškų siuntinėjimo, dieną naktį nesibaigiančių skambučių mudu susitaikėme. Nereiškia, kad vėl pietavau su jos tėvais ar kad jos draugės džiūgavo. Tos cabronas[5] buvo kategoriškai prieš: ne, jamás [6], niekada. Iš pradžių ir Magda nebuvo pernelyg linkusi taikytis, tačiau mano pusėje buvo mūsų bendra praeitis, mūsų prisiminimai. Kada ji paklausė, „ko tu manęs nepalieki?“, pasakiau tiesą: „nes myliu tave, mami [7].“ Žinoma, skamba kaip šūdini tauškalai, tačiau tai tiesa: Magda yra mano meilė. Nenorėjau, kad ji paliktų mane. Neketinau iškart pulti ieškoti naujos merginos vien todėl, kad vieną kartą šitaip kvailai susimoviau.

Nesakau, kad buvo lengva, tikrai ne. Ji užsispyrusi. Kai pradėjome susitikinėti, sakė, kad permiegos su manimi ne anksčiau kaip po mėnesio, nors ir kaip stengiausi įlįsti į jos kelnaites, nepasidavė. Magda jautri. Ją įskaudinti taip lengva, kaip sudrėkinti popieriaus lapą. Negalite įsivaizduoti, kiek kartų manęs klausė (ypač po to, kai pasidulkindavome): „Ar ketinai kada nors man pasakyti? Kodėl?“ Šie buvo jos mėgstamiausi klausimai. Mano mėgstamiausi atsakymai buvo: „Taip“ ir „Tai buvo kvaila klaida. Aš nemąsčiau“.

Keletą kartų netgi kalbėjomės apie Kasandrą, dažniausiai tamsoje, kai negalėdavome matyti vienas kito. Magda klausė, ar mylėjau Kasandrą, aš atsakiau, kad ne. „Ar vis dar galvoju apie ją? Ne. Ar man patiko ją dulkinti? Tiesą sakant, mažute, buvo gan prastai.“ Pastarasis atsakymas niekada neskamba teisingai, tačiau neturi kito pasirinkimo, privalai tai sakyti, kad ir kaip idiotiškai skambėtų – privalai sakyti.

Kai ji grįžo, kurį laiką viskas buvo lyg ir gerai, tačiau neilgam. Netrukus mano Magda pradėjo virsti kita Magda. Ji nebenorėjo likti nakvoti taip dažnai kaip anksčiau, nebenorėjo kasyti man nugaros, kai paprašydavau. Net keista, kokius mažyčius dalykus žmogus pastebi. Pavyzdžiui, seniau niekada neprašydavo paskambinti dar kartą, kai kita linija kalbėdavo su kuo nors kitu. Aš visada turėjau pirmenybę. Jau nebeturiu. Aišku, kaltinau Magdos drauges dėl visų šitų nesąmonių, jos, žinau, drebia mane purvais.

O iš saviškių palaikymo dėl Magdos irgi nesulaukiau: „Velniop ją, neverta tiek prakaituot dėl tos kalės.“ Kad ir kaip stengiausi, negalėjau prisiversti taip galvoti. Negalėjau be Magdos. Vėl dirbau viršvalandžius siekdamas būti su ja, tačiau tai nepadėjo. Kiekvienas filmas, į kurį ėjome, kiekvienas naktinis pasivažinėjimas, į kurį leidomės, kiekvienas kartas, kai ji likdavo nakvoti, – viskas dvelkė kažkokia nepaaiškinama neigiamybe. Jaučiausi taip, lyg po truputį mirčiau, tačiau kiekvieną kartą, kai bandydavau apie tai pasikalbėti, Magda liepdavo liautis su šitomis paranojiškomis nesąmonėmis.

Po kokio mėnesio ji ėmė keistis, bet kuris paranojiškas nigeris dėl tokių pokyčių būtų supanikavęs. Nusikirpo plaukus, pradėjo pirkti geresnę kosmetiką, naujus drabužius, penktadienio vakarais išeidavo linksmintis su draugėmis. Kai klausdavau, ar galime tiesiog likti namuose ir atsipalaiduoti, jau nebūdavau tikras dėl atsakymo. Dažnai išgirsdavau „ne“. Kai klausdavau, kas, po velnių, čia dedasi, atsakydavo, kad ir pati mėgina tai suprasti.

Aš žinau, ką ji daro. Ji bando priversti mane suvokti, kokia nestabili mano pozicija jos gyvenime. Lyg pats to nesuprasčiau.

Tada atėjo birželis. Įkaitę balti debesys plūduriavo danguje, žmonės plovė automobilius vandens žarnomis, lauke skambėjo muzika. Visi ruošėsi vasarai, net mes. Dar metų pradžioje mūsų metinių proga buvome suplanavę kelionę į Santo Domingą, turėjau nuspręsti, ar vis dar važiuosime. Jau kuris laikas šitas klausimas kybojo ore, bet kažkaip įsivaizdavau, kad tai išsispręs savaime. Kai tapo aišku, kad taip neįvyks, pasiėmiau bilietus ir paklausiau:

– Ką manai?

– Manau, kad tai gali būti pernelyg didelis įsipareigojimas.

– Čia ne blogiausias variantas. Čia gi tik atostogos, dėl Dievo meilės!

– Jaučiu spaudimą.

– Tai nėra spaudimas.

Nežinau, kodėl taip užstrigau šioje situacijoje. Kiekvieną dieną jai tai primindavau, bandžiau priversti įsipareigoti. Galbūt pernelyg pavargau nuo šitos situacijos, kurioje buvome. Norėjau lūžio, norėjau, kad kažkas pasikeistų. Galbūt maniau, kad jei ji pasakytų: „Gerai, važiuojam“, žinočiau – viskas bus gerai. Jei atsakymas būtų neigiamas, žinočiau, kad viskas baigta.

Jos draugužės, pačios karčiausios vėplos, patarė jai leistis į kelionę ir tada niekuomet daugiau su manimi nebesikalbėti. Ji, žinoma, perpasakojo visą šitą mėšlą, Magda niekada negalėjo susilaikyti nepapasakojusi man visko, kas buvo jos galvoje.

– Tai ką manai apie tai? – paklausiau.

– Variantas, – gūžtelėjo pečiais ji.

Mano berniukai buvo įsitikinę, kad švaistau pernelyg daug energijos šitoms nesąmonėms, bet aš tikrai nuoširdžiai maniau, kad tai gali padėti. Giliai viduje, ten, kur jie manęs nepažįsta, esu optimistas. Maniau: „Aš ir ji saloje. Nėra nieko, ko šitai negalėtų ištaisyti.“

Leiskite prisipažinti: myliu Santo Domingą. Mėgstu grįžti namo, kur švarkuoti vyrukai bando įbrukti man į rankas mažyčius puodukus Brugalo romo. Mėgstu, kai leidžiasi lėktuvas ir visi ima ploti ratams palietus nusileidimo taką. Mėgaujuosi tuo, kad lėktuve esu vienintelis nigeris, neturintis auksinės grandinės ar makiažo blyno ant veido. Man patinka raudonplaukė moteris, keliaujanti susitikti su dukra, kurios nematė jau vienuolika metų. Ji laiko dovanas ant kelių tarsi šventųjų kaulus. „M’ija[8] jau turi tetas[9], – sužnabžda moteris greta sėdinčiam pakeleiviui. – Kai mačiau ją paskutinį kartą, dar vargiai dėliojo sakinius, o dabar jau moteris. Imagínate.[10]“ Mėgstu krepšius, kuriuos mano motina supakuoja giminėms, ir visada dovanėlę Magdai. „Kad ir kas nutiktų, privalai jai šitai perduoti.“

Jei čia būtų kitokia istorija, papasakočiau jums apie jūrą. Papasakočiau, kaip jūra atrodo, kai ją išpučia į dangų pro mažytę skylutę. Kai važiuoju iš oro uosto ir matau ją tokią, lyg sukapotą sidabrą, žinau, kad iš tiesų grįžau. Papasakočiau, kiek daug čia nuskurdusių ir susiknisusių nelaimėlių. Albinosų, žvairų nigerių ir tigueres[11] čia daugiau nei bet kur kitur. Papasakočiau apie eismą, visą vėlyvo dvidešimto amžiaus automobilių istoriją, zujančią gatvėse, apie begalybę sudaužytų automobilių, motociklų, sunkvežimių, autobusų ir begalybę remonto dirbtuvių, priklausančių bet kuriam idiotui su raktu rankoje. Papasakočiau apie pašiūres ir čiaupus, iš kurių niekada neteka vanduo, ir apie juodaodžius plakatuose, ir savo šeimos namą, kuriame įrengtas visuomet veikiantis tualetas, papasakočiau apie savo abuelo[12] ir jo rankas, apie tai, koks jis nelaimingas, kad išvažiavau. Dar papasakočiau apie gatvę, kurioje gimiau, Calle[13] XXI, kaip vis negalėjo apsispręsti tapti lūšnynu ar ne, ir taip kamavosi jau daugelį metų.

Bet tai jau būtų kita istorija, o aš turiu užtektinai bėdos ir su šia. Turėsite patikėti. Santo Domingas yra Santo Domingas. Apsimeskime, kad visi žinome, kaip ten viskas vyksta.

Tikriausiai buvau apsirūkęs angelų dulkių[14], nes pirmas pora dienų maniau, kad mudviem gerai. Žinoma, tai, kad buvome užsidarę abuelo namuose, varė jai beprotišką nuobodulį, pati man skundėsi, tačiau buvau įspėjęs dėl privalomos viešnagės pas abuelo. Maniau, neprieštaraus, paprastai Magda neturi problemų dėl viejitos[15], bet šįkart ji beveik nekalbėjo, tik muistėsi karštyje ir gėrė po penkiolika buteliukų vandens per dieną. Tik norėjau pasakyti, kad dar prieš prasidedant antrajai dienai palikome sostinę ir autobusiuku dardėjome į salos gilumą. Nepaisant užsitęsusios sausros, dėl kurios viskas pasidengė raudonomis dulkėmis, vaizdai buvo nuostabūs. O štai ir aš. Stebiu visą šūdą, kuris pasikeitė per praėjusius metus. Tigueritos, prekiaujantys domino ir plastikiniais maišeliais, pripildytais vandens. Ir istorija. Kaip tik čia Truchiljas[16] ir jo draugužiai iš jūrų laivyno užmušė tuos gavilleros[17], čia Jefe vesdavosi savo draugužes, čia Balageras[18] pardavė savo sielą velniui. Magda atrodė patenkinta. Lingavo galva. Kartais kalbėjosi su manimi. Ką galiu pasakyti, atrodė, kad tarp mūsų tvyrojo gera energija.

Kai dabar pagalvoju, buvo galima pastebėti keistų ženklų. Pirmiausia tai Magda nėra tylenė, ji kalba daug, sumauta boca[19]. Seniau net buvome susigalvoję tokį dalyką – kai pakeliu ranką ir sakau „pauzė“, ji turi užsičiaupti ir nekalbėti bent jau dvi minutes tam, kad galėčiau suvirškinti visą informaciją, kurią ką tik išvertė ant manęs. Ji susigėsdavo taip sudrausminta, tačiau ne tiek, kad išgirdusi, jog pertraukėlė baigta, strimgalviais nepultų tęsti savo istorijos.

Gal čia viskas dėl mano geros nuotaikos. Tai buvo tikriausiai pirmas kartas per kelias savaites, kai pagaliau jaučiausi atsipalaidavęs, kai nesielgiau taip, lyg bet kas gali atsitikti bet kurią akimirką. Mane užknisdavo, kad Magda norėjo kiekvieną vakarą duoti raportą savo draugužėms, lyg tos būtų tikėjusios, jog galiu ją užmušti ar kažką, bet velniop, vis tiek maniau, kad mudviem sekasi jau kur kas geriau.

Buvome apsistoję tokiame pigiame viešbutyje šalia PUCAMAIMA[20]. Stovėjau lauke ir žiūrėjau į Grįžulo Ratus ir užtemusį miestą, kai išgirdau ją verkiant. Pamaniau, kad tai kažkas rimto, radau žibintuvėlį ir apšviečiau patinusį Magdos veidą.

– Ar viskas gerai, mami?

Ji papurtė galvą.

– Aš nenoriu čia būti.

– Ką turi omeny?

– Ko tu nesupranti? AŠ NENORIU ČIA BŪTI.

Tai buvo ne Magda, kurią pažinojau. Magda, kurią pažinojau, visada būdavo labai mandagi, visada belsdavosi į duris prieš jas atidarydama.

Aš vos nesurikau: „kas, po velnių, tau negerai?“ Susilaikiau. Tik apkabinau ją, čiūčiavau it kūdikį ir klausinėjau, kas negerai. Ji ilgai verkė, o tada pradėjo kalbėti. Tuo metu grįžo šviesa. Pasirodo, jai nepatiko keliauti lyg valkatai.

– Maniau, kad būsim paplūdimyje, – pasakė ji.

– Būsim. Poryt.

– Ar negalim važiuoti dabar?

Ką aš galėjau padaryti? Ji sėdėjo vienais apatiniais ir laukė, kad aš kažką atsakyčiau. Tai kas gi išsprūdo man iš gerklės?

– Mažyle, darysim viską, ko tik panorėsi.

Paskambinau į viešbutį La Romanoje ir paklausiau, ar galėtume atvykti anksčiau, iš ryto sėdome į ekspresą, kuris mus nuvežė į sostinę, o tuomet į La Romaną. Nesakiau jai nė žodžio, ir ji nieko nesakė man. Atrodė pavargusi ir stebėjo pasaulį pro autobuso langą, lyg būtų tikėjusis, kad tas prakalbės.

Trečiąją mūsų „Kaltės išpirkimo turo po salą“ dieną jau žiūrėjome HBO patogiame namelyje su oro kondicionieriumi. Kaip tik tokioje vietoje noriu būti, kai esu Santo Dominge. Suknistame kurorte. Magda skaitė trapistų vienuolio knygą, spėju, jau geresnės nuotaikos. Aš sėdėjau ant lovos krašto ir vis čiupinėjau visiškai nebereikalingą žemėlapį.

Galvojau: „Už visą šitą nusipelnau kažko gražaus. Kažko fiziško.“ Kai dėl sekso, tai mes su Magda visada buvom gana atsipalaidavę ir spontaniški, tačiau po to išsiskyrimo viskas pradėjo darytis kažkaip keista. Pirmiausia tai nebesidulkiname taip reguliariai. Man pasiseka, jei gaunu kartą per savaitę. Aš turiu viską pradėti, užvesti ją, kitaip nieko. Ir ji elgiasi taip, lyg pati to visai nenorėtų, kartais iš tiesų nenori, tuomet turiu atvėsti. Tais kartais, kai ji nori mylėtis, turiu ilgai žaisti pirštais jos karštoje vietelėje, o tai yra mano būdas inicijuoti visą reikalą, pasakyti: „Nagi, mami.“ Tuomet ji atsuka veidą į mane, lyg sakytų: „Esu pernelyg išdidi atvirai priimti ir patenkinti tavo gyvuliškus poreikius, tačiau jei darysi tai, ką darai, aš tavęs nestabdysiu.“

Šiandien viskas prasidėjo be jokių problemų, tačiau maždaug per patį vidurį ji mane sustabdė: „Palauk, mes neturėtume.“

Norėjau žinoti kodėl.

Ji užmerkė akis, lyg būtų buvę gėda pačiai prieš save.

– Pamiršk, – pasakė judindama klubus po manimi, – tiesiog pamiršk.

Nė nenoriu prisipažinti, kur buvome. Kasa de Kampas. Tai kurortas, kurį pamiršo pati gėda. Eiliniam šunsnukiui čia turėtų išties patikti. Tai didžiausias ir turtingiausias kurortas saloje – prakeikta tvirtovė, užbarikaduota nuo išorinio pasaulio. Guachimanes[21], povai ir pretenzingai iškarpyti krūmai kur tik apsidairysi. Valstijose reklamuojasi kaip atskira valstybė, tiesą sakant, atrodo, kad taip ir yra. Kurorte yra privatus oro uostas, trisdešimt šešių duobučių golfo laukas ir tokio baltumo paplūdimiai, kad jie tiesiog prašosi sutrypiami. Vieninteliai dominikiečiai, kuriuos čia gali sutikti – iki išprotėjimo turtingi arba tie, kurie keičia patalynę tavo viešbučio kambaryje. Gal pasakysiu tiesiog taip – mano abuelo, niekada nėra čia buvęs, jūsiškis tikriausiai irgi ne. Čia yra vieta, kur Garsijos ir Kolonsai[22] atvyksta pailsėti po ilgus mėnesius trunkančių žmonių išnaudojimo maratonų, kur vadai susitinka pasidalyti patirtimi su kolegomis iš užsienio. Užsibūk čia per ilgai, ir nė nepastebėsi, kaip neteksi savo paprasto žmogelio statuso.

Nubudome anksti, kad spėtume į pusryčių bufetą, pateikiamą džiaugsmingai nusiteikusių moterų, vilkinčių „Aunt Jemima“[23] kostiumais. Garantuoju, šitos sesės privalo dėvėti ir plaukų tinklelius. Magda užrašinėja atvirukus giminaičiams. Noriu pasikalbėti apie dienos planus, bet vos man pradėjus ji padeda rašiklį į šoną, pasitaiso akinius nuo saulės ir sako:

– Jaučiu spaudimą.

– Kaip aš tave spaudžiu? – paklausiu.

– Tik noriu kartais gauti šiek tiek erdvės. Kiekvieną kartą, kai esu su tavimi, jaučiu, lyg kažko iš manęs nori.

– Erdvės? Ką turi omenyje?

– Na, tarkim, kartą per dieną aš užsiimu savo reikalais, o tu savaisiais.

– Pavyzdžiui, kada? Dabar?

– Nebūtinai dabar, – ji atrodo susierzinusi. – Gal tiesiog eikime į paplūdimį, gerai?

Kai einame iki golfo automobilio, aš vėl pradedu pokalbį:

– Jaučiu, kad atstumi mano šalį, Magda.

– Nebūk juokingas, – ji užmeta ranką man ant kelių, – aš tik noriu atsipalaiduoti. Kas čia blogo?

Saulė pasiutusiai kepina, o vandenyno mėlis visiškai perkrauna smegenims. Kasa de Kampo paplūdimių grožis toks pat neišmatuojamas, kokios neišmatuojamos likusios salos dalies problemos. Čia nėra merengue[24], nėra vaikų, bandančių tau parduoti chicharrones[25], tik akivaizdžiai stinga melanino kur beapsidairytum. Kas penkiasdešimt metrų ant rankšluosčio išsikėtojęs bet vienas europietiškos išvaizdos idiotas, toks išblyškęs ir baisus, kad atrodo, lyg ką tik būtų išvemtas jūros. Išvaizda jie panašūs į profesorius ar tokius riboto biudžeto intelektualus. Kitas skiriamasis bruožas, kad diduma tų tipų pašonėje glaudžia juodašiknes dominikietes mergaites, tokių gerokai per daug. Tikrai, tos mergaitės negalėtų būti vyresnės kaip šešiolikos, atrodo puro ingenio[26]. Iš to, kaip sumautai toms porelėms sekasi susišnekėti, nesunku nuspėti, kad jos susimetė toli gražu ne Left Bank[27] laikais.

Magda verčia iš koto įsispraudusi į aukso spalvos bikinį, kurį jos draugužės išrinko vien tam, kad mane pakankintų. O aš vilkiu nutampytus šortus, rėkte rėkiančius: „Sandy Hook[28] jėga!“ Tenka pripažinti, būdamas viešumoje su pusnuoge Magda jaučiuosi nesmagiai. Uždedu ranką jai ant kelio.

– Tik norėčiau, kad pasakytum, jog myli mane.

– Juniorai.

– O galėtum pasakyt, kad aš tau labai patinku?

– O galėtum palikti mane ramybėj? Dieve, tu prikimbi lyg koks virusas.

Leidžiu saulei čirškinti mane smėlyje. Tai sekina, turiu omeny save ir Magdą. Mes neatrodom kaip pora. Kai ji nusišypso, bičai prašo jos rankos, kai nusišypsau aš, jie pasitikrina, ar tebeturi savo pinigines. Visą laiką čia Magda buvo žvaigždė. Žinot, kaip būna, kai esi saloje su savo mulate mergyte. Autobusuose tik ir girdi: „Tu sí eres bella, muchacha.“[29] Kaskart man įšokus išsimaudyti koks nors Viduržemio jūros regiono meilės žinios skleidėjas pradeda jai repuoti. Žinoma, nesistengiu būti mandagus.

– Gal atsiknisk, pancho[30], ką? Mes čia leidžiam medaus mėnesį.

Buvo dar toks vienas iki išprotėjimo įkyrus tipelis, atsisėdo šalia mūsų, kad galėtų padaryti jai įspūdį rodydamas savo krūtinės plaukus, tokius vešlius, kad juose paskęsta speneliai. Užuot jį ignoravusi, Magda pradeda su tuo priskretėliu kalbėtis, pasirodo, jis irgi dominikietis, iš Kisėjos kalvų, prokuroro padėjėjas, mylintis savo žmones. Sako:

– Geriau jau pats juos kaltinsiu teisme, bent jau žinau, kaip jie mąsto.

Pats sau galvoju: „Šitas tipas panašus į tokį, paskui kurį senais laikais būtų sekusi mūsų nigerių banda.“ Po trijų minučių nebegaliu šito idioto pakęsti ir liepiu Magdai liautis su juo kalbėjus.

Prokuroro padėjėjas sumikčioja:

– Žinau, kad kalbi ne su manimi.

– Tiesą sakant, – atrėžiu, – kaip tik su tavim.

Neįtikėtina, Magda pakyla ir sunkiomis kojomis eina vandens link. Prie jos užpakalio prilipę šiek tiek smėlio. Taip suknistai drasko širdį.

Naujasis pažįstamas kažką veblena, bet jau nebegirdžiu. Žinau, ką ji pasakys grįžusi: „Laikas tau užsiimti tavo reikalais, o man savaisiais.“

Tą vakarą stūmiau laiką prie baseino vietiniame bare „Club Cacique“, Magdos niekur nematyti. Sutikau dominikietę iš Vakarų Niujorko. Stulbinančią, savaime suprantama. Trigueña[31], su pačiomis baisiausiomis cheminėmis garbanomis šioje Diekmeno[32] pusėje. Ji vardu Liusė. Liusė čia su savo trimis paauglėmis pusseserėmis. Kai nusimeta chalatą prieš nerdama į baseiną, pamatau randų tinklą jai ant pilvo.

Dar sutinku du pagyvenusius vyrukus, gurkšnojančius bare konjaką. Prisistato kaip viceprezidentas ir jo asmens sargybinis Barbaras. Mano veide tikriausiai įrašyta, kad esu vaikščiojanti nelaimė. Jie klauso manęs, tarsi patys būtų porelė capos[33], o aš pasakočiau apie žmogžudystę. Jie užjaučia. Nors lauke koks tūkstantis laipsnių ir uodai zvimbia taip garsiai, lyg ruoštųsi užkariauti pasaulį, tie veikėjai dėvi prabangius kostiumus, o Barbaras net pasirišęs kaklaskarę. Kartą jam vos neperrėžė gerklės, todėl dabar tenka dengti randą.

– Aš kuklus vyrukas, – sako.

Palieku juos ir einu paskambinti į kambarį. Magdos nėra. Pasiteirauju registratūroje – žinučių nėra. Grįžtu į barą ir šypsausi.

Viceprezidentas – jaunuolis įkopęs į ketvirtą dešimtį, kaip chupabarrio[34] jis visai nieko. Pataria man susirasti kitą moterį. Tegu būna bella[35] ir negra[36]. Kasandra – pagalvoju.

Viceprezidentas pamoja ranka ir trejetas Barceló[37] taurelių atsiranda ant mūsų stalo taip greitai, jog pamanytum, kad esam kokiame mokslinės fantastikos filme.

– Pavydas yra geriausias būdas greitai pradėti santykius, – sako viceprezidentas. – Sužinojau tai, kai studijavau Sirakūzuose. Pašok su kita moterimi, šok su ja merengue ir žiūrėk, ar pasius tavo jeva[38].

– Turi omeny pasius ir puls daužytis.

– Ji tau trenkė?

– Kai sužinojo, davė tiesiai į šonkaulius.

– Pero, hermano[39], kodėl jai pasakei? – nori žinoti Barbaras. – Kodėl neneigei?

– Compadre[40], jai atsiuntė laišką. Ten buvo įrodymų.

Viceprezidentas nuostabiai nusišypso, ir aš supratau, kodėl jis – viceprezidentas.

Vėliau, kai grįžau namo, papasakojau visą šitą istoriją motinai. Ji paaiškino man, kas per prezidentas šitas veikėjas.

– Trenkia tik tuomet, kai joms rūpi.

– Amen, – suniurna Barbaras, – amen.

Visos magdos draugės sako, kad buvau jai neištikimas todėl, kad aš – dominikietis, kad visi dominikiečiai esame šunys, kuriais negalima pasitikėti. Abejoju, ar galiu kalbėti visų Dominikos vyrų vardu, tačiau dar labiau abejoju, kad galėtų jos. Mano galva tai ne genai; tam buvo priežasčių. Blogų įtakų.

Tiesa ta, kad nėra pasaulyje tokių santykių, kuriuose kartkartėmis nepasitaikytų oro duobių. Kas jau kas, o mudu su Magda tai tikrai su tokiomis susidūrėme.

Gyvenau Brukline, ji su saviškiais – Džersyje. Kiekvieną dieną kalbėdavomės telefonu, savaitgaliais susitikdavome. Paprastai aš važiuodavau pas ją. Tai buvo tikrų tikriausias Džersio gyvenimas – prekybos centrai, tėvai, filmai, daug televizijos. Po metų draugystės buvome tokie. Mūsų santykiai nebuvo saulė, mėnulis ir žvaigždės, nebuvo ir šūdas. Ypač šeštadienio rytai mano bute, kai ji ruošdavo kavą campo[41] būdu, perkošdama pro kažkokį į kojinę panašų daikčiuką. Iš vakaro pranešdavo tėvams, kad liks nakvoti pas Klaribelę, jie turėjo numanyti, kur Magda iš tikrųjų, tačiau niekada nieko nesakydavo. Rytais ilgai miegodavau, o ji skaitydavo lėtai kasydama man nugarą, kai būdavau pasiruošęs nubusti, pradėdavau ją bučiuoti ir bučiuodavau tol, kol išgirsdavau:

– Dieve, Juniorai, aš drėkstu.

Nebuvau nelaimingas ir nelaksčiau paskui kitas mergas kaip kai kurie nigeriai. Žinoma, nužvelgdavau kitas moteris, net šokdavau su jomis, kai išeidavau pasilinksminti, tačiau nerinkau telefono numerių, nieko panašaus.

Aišku, nėra taip, kad kai matai savo žmogų vos kartą per savaitę, reikalai neatšąla. Atšąla dar ir kaip. To nepastebi, kol nauja pupa dideliu užpakaliu ir aštriu liežuviu nepasirodo darbe. Tokia, kuri iškart kone lipa ant tavęs, vis liečiasi ir dejuoja apie kažkokį moreno[42], su kuriuo susitikinėja ir kuris šūdinai su ja elgiasi. Pasak jos, juodi bičai niekada nesupras ispanių.

Kasandra. Ji organizuodavo futbolo lažybas ir spręsdavo kryžiažodžius kalbėdama telefonu, dar labai mėgo džinsinius sijonus. Įpratome eiti kartu pietauti ir vis įsitraukdavome į tą patį pokalbį. Aš jai patarinėdavau mesti moreno, ji man – susirasti merginą, kuri mokėtų dulkintis. Pirmąją mūsų pažinties savaitę padariau klaidą prasižiodamas, kad mūsų su Magda seksas nebuvo pirmos rūšies.

– Dieve, kaip man tavęs gaila, – juokdavosi Kasandra, – iš Ruperto bent jau gaunu A klasės pimpalą.

Pirmąją naktį, kai tai padarėm (buvo gerai, mergytė neskalambijo be reikalo), jaučiausi taip šūdinai, kad negalėjau miegoti. Nepadėjo nė tai, kad ji buvo viena iš tų sesių, kurių kūnai tobulai dera prie tavojo. Aš vis galvojau: „Ji žino.“ Dar būdamas lovoje paskambinau Magdai paklausti, ar viskas gerai.

– Tu skambi keistai, – pasakė ji.

Prisimenu Kasandrą, spaudžiančią mano koją tarp savųjų, ir kaip atsakiau Magdai:

– Tiesiog pasiilgau tavęs.

Dar viena tobula diena Karibuose, o vienintelis dalykas, kurį man Magda pratarė, yra: „paduok losjoną.“ Šįvakar bus vakarėlis. Visi kurorto svečiai kviečiami. Pageidaujama dėvėti kostiumą, tačiau neturiu nei tinkamų drabužių, nei energijos puoštis. O Magdai nekyla tokių problemų – įsispraudžia į itin aptemptas auksines kelnes ir užsimeta prie jų derančią palaidinę, iš po kurios žybčioja jos auskaras bamboje. Magdos plaukai tokie žėrintys ir tamsūs, prisimenu, kaip pirmą kartą pabučiavau tas garbanas klausdamas:

– Kur yra žvaigždės?

O ji atsakė:

– Truputį žemiau, papi[43].

Pagaliau mes abu priešais veidrodį. Aš dėviu laisvas kelnes ir apsiglamžiusius marškinius. Ji dažosi lūpas. Visada tikėjau, kad raudona spalva buvo išrasta joms, Latinas[44].

– Gerai atrodom, – sako ji.

Tai tiesa. Mano optimizmas po truputį grįžta. Galvoju: „Tai bus susitaikymo naktis.“ Apkabinu, o ji nė nemirktelėdama meta bombą: „Šią naktį man reikia erdvės.“

Mano rankos nukąra.

– Žinojau, kad tai tave sunervins, – sako.

– Žinai, esi kalė.

– Nenorėjau čia važiuoti. Tu privertei mane.

– Jei nenorėjai čia važiuoti, kodėl, po velnių, neužteko drąsos taip ir pasakyti?

Tai tęsėsi kurį laiką, kol galiausiai nebeiškenčiau:

– Velniop, išeinu.

Jaučiuosi atrištas ir neturiu žalio supratimo, kas dabar bus. Tai žaidimo pabaiga ir, užuot griebęsis visų įmanomų priemonių, užuot pongándome más chivo que un chivo[45], tiesiog gailiuosi savęs, como un parigüayo sin suerte[46]. Vis galvoju: „Nesu blogas bičas, nesu blogas.“

„Cacique“ klubas sausakimšas. Ieškau tos merginos, Liusės. Bet sutinku tik viceprezidentą ir Barbarą. Ramiame baro kampe jie gurkšnoja konjaką ir ginčijasi, ar pagrindinėse futbolo lygose yra penkiasdešimt šeši ar penkiasdešimt septyni dominikiečiai. Jie duoda man šiek tiek vietos ir patapšnoja per petį.

– Šita vieta mane žudo, – sakau.

– Kaip dramatiška. – Viceprezidentas ieško raktų kostiumo kišenėje. Jis dėvi tuos odinius itališkus batus, kurie atrodo lyg pintos šlepetės. – Ar norėtum su mumis pasivažinėti?

– Žinoma, – atsakau. – Kodėl gi ne, po velnių.

– Norėčiau tau parodyti vietą, kur gimė mūsų tauta.

Prieš išeidamas dar užmetu akį į minią. Atvyko Liusė. Ji viena baro gale, vilki lengvą juodą suknelę. Susijaudinusi nusišypso, pakelia ranką, galiu matyti blogai nuskustą juodą plotą jos pažastyje. Ant drabužių ryškėja prakaito dėmės, jos gražios rankos nusėtos uodų įkandimais. Galvoju, kad turėčiau pasilikti, tačiau kojos neša mane iš klubo.

Visi trys susigrūdame į juodą diplomatų BMW. Aš su Barbaru dalijuosi užpakalinę sėdynę, viceprezidentas vairuoja. Kasa de Kampo ir La Romanijos beprotybė lieka už mūsų, netrukus viskas ima kvepėti perdirbamomis nendrėmis. Keliai tamsūs – turiu omeny, visiškai jokių sušiktų šviesų – automobilio žibintuose lyg biblinė rykštė sklando vabalų spiečiai. Siunčiame ratu konjaką. Aš su viceprezidentu, pagalvoju: „Kas per šūdas?“

Viceprezidentas kalba apie dienas, praleistas šiauriniame Niujorke, Barbaras irgi kalba. Jo kostiumas susiglamžęs, cigaretę laikanti ranka dreba. Tikras sušiktas apsauginis. Pasakoja man apie savo vaikystę San Chuane, šalia sienos su Haičiu. Liborijos kaimą.

– Norėjau būti inžinieriumi, – sako, – norėjau statyti mokyklas ir ligonines savo pueblo[47].

Nesiklausau jo; galvoju apie Magdą, apie tai, kaip tikriausiai niekada daugiau neberagausiu jos chocha[48].

Išlipę iš automobilio keberiojamės šlaitu aukštyn, braunamės pro krūmus, guineo[49] ir bambukus, uodai ryja mus taip, lyg būtume pagrindinis dienos patiekalas. Barbaras turi milžinišką žibintuvėlį – tamsos naikintoją. Viceprezidentas keikiasi mindamas taką ir vis kartoja, kad jau turėtų būti kažkur čia ir kad štai ką jis gauna po tiek laiko, praleisto savo poste. Tik tuomet pastebiu, kad Barbaras laiko didžiulį automatą ir jo rankos jau nebedreba. Jis nežiūri nei į mane, nei į viceprezidentą, klausosi. Nebijau, tačiau viskas darosi pernelyg keista.

– Koks čia ginklas? – paklausiu kasdieniškai.

– AP-90.

– Kas per velnias?

– Iš seno padaryta nauja.

„Puiku, – galvoju, – filosofas.“ Tuo metu viceprezidentas šūkteli mums. Paėjėju arčiau ir pamatau jį stovint virš duobės. Žemė raudona. Boksitas. Duobė juodesnė už bet kurį mūsų.

– Čia – Jagua urvas, – praneša viceprezidentas giliu, pagarbiu balsu, – vieta, kur gimė Taínos[50].

Kilsteliu antakį:

– Maniau, jie iš Pietų Amerikos.

– Čia kalbam mitologiškai.

Barbaras nukreipia žibintuvėlį gilyn į urvą, tačiau tai ne ką tepadeda.

– Norėtum pamatyti, kas viduje? – paklausia manęs viceprezidentas.

Numanau, kad turėjau atsakyti „taip“, nes Barbaras paduoda man žibintuvėlį, jiedu griebia mane už kojų ir nuleidžia galva žemyn į duobę, iš kišenių išbyra monetos. Bendiciones[51]. Beveik nieko nematau, tik keistų spalvų sudūlėjusias urvo sienas. Girdžiu viceprezidentą šaukiant man žemyn:

– Argi ten ne gražu?

Čia tobula vieta įžvalgoms, tobula vieta tapti kažkuo geresniam. Viceprezidentas turbūt ir pats matė savo ateitį kabėdamas šioje tamsoje – kaip stums vargšus iš jų pašiūrių, taip pat ir Barbaras turėjo matyti, kaip pirks namą savo motinai, kaip mokys ją naudotis oro kondicionieriumi. Tik ne aš. Vienintelis dalykas, apie kurį galėjau galvoti ten kabėdamas, buvo pats pirmasis mūsų su Magda pokalbis. Radžerse. Mes laukiame E autobuso Džordžo gatvėje, ji vilki purpurinės spalvos drabužius. Įvairiausius purpurinės atspalvius.

Štai tuomet supratau, kad viskas baigta. Kai pradedi galvoti apie pradžią, žinai, kad tai – pabaiga.

Verkiu, kai jie ištraukia mane, viceprezidentas pasipiktina:

– Jėzau, nebūk gi tokia merga.

Tai turėjo būti kažkokie rimti salos vudu burtai – pabaiga, kurią mačiau urve, atėjo iš tikrųjų. Kitą dieną grįžome į Valstijas. Po penkių mėnesių gavau laišką iš savo buvusios. Tuo metu jau susitikinėjau su kita, bet Magdos raštas vis vien išsprogdino kiekvieną oro molekulę mano plaučiuose.

Pasirodo, ji taip pat su kažkuo susitikinėjo. Labai mielas vaikinas – dominikietis, visai kaip aš. „Tik šitas iš tiesų mane myli“, – rašė ji.

Bet jau šuoliuoju su savo pasakojimu per toli. Turėčiau baigti atskleisdamas jums, koks didelis kvailys buvau.

Kai tą naktį grįžau į trobelę, Magda jau laukė manęs viską susipakavusi. Atrodė, lyg būtų raudojusi.

– Rytoj važiuoju namo, – pasakė.

Atsisėdau šalia. Paėmiau jos ranką.

– Mums dar gali pavykti, tereikia pasistengti.

Nilda

Nilda buvo mano brolio mergina.

Šitaip prasideda visos istorijos.

Domikietė, vietinė, ji turėjo labai ilgus plaukus, kokius nešioja konservatyvios krikščionės, ir dar tokią krūtinę, kad jūs nepatikėtumėte – turiu omeny aukščiausios klasės. Kai motina užmigdavo, jiedu su Rafa nusliūkindavo į mūsų miegamąjį rūsyje ir tvatindavosi plyšaujant radijui. Ir manęs negalėjo vyti lauk, nes jei motina būtų išgirdusi kažką krebždant viršuje ant sofos, visų šiknos kaip reikiant degtų. Kadangi nesinorėjo praleisti nakties lauke po krūmu, nebuvo kitos išeities.

Rafa neleisdavo kone jokio garso, girdėdavosi tik kažkas panašaus į sunkų kvėpavimą. Triukšmadarė buvo Nilda. Atrodydavo, lyg ji iš visų jėgų bandytų sulaikyti verksmą. Buvo pasiutusiai keista to klausytis. Nilda, su kuria užaugau, buvo viena tyliausių mergaičių, kokias tik gali sutikti. Ji nuleisdavo plaukų sieną sau ant veido ir skaitydavo „Naujuosius mutantus“, niekada į nieką tiesiai nepažvelgdavo, išskyrus tada, kai žiūrėdavo pro langą.

Bet taip buvo prieš jai užsiauginant krūtinę. Prieš juodiems plaukams pavirstant iš autobuse tampomų kasų į tamsoje kedenamas garbanas. Naujoji Nilda dėvėjo aptemptas kelnes ir „Iron Maden“ marškinėlius; ji pabėgo nuo savo motinos ir apsigyveno globos namuose; miegojo su Toniu, Nestoru ir mažuoju Entoniu iš Parkvudo – vyresniais vyrukais. Nilda daug laiko leido mūsų namuose, nes nekentė savo motinos – kaimynystėje pagarsėjusios borracha[52]. Rytais, kad nesusidurtų su mūsų motina, išsliūkindavo dar prieš jai atsibundant. Laukdavo autobuso įprastinėje stotelėje, kad atrodytų, lyg važiuoja iš savo namų. Vakarykščiai drabužiai, riebaluoti plaukai – visi laikė ją apskretėle. Laukdavo mano brolio ir su niekuo nesikalbėdavo, niekas nesikalbėdavo su ja, visada buvo iš tų tylių, šiek tiek atsilikusių mergaičių, kurios, jei prakalbėtų, būtinai įtrauktų pašnekovą į nesibaigiančių kvailų istorijų liūną. Jei Rafa nuspręsdavo neiti į mokyklą, ji lūkuriuodavo prie mūsų buto, kol motina išeidavo į darbą. Kartais Rafa ją iškart įleisdavo. Kartais jis ilgai miegodavo, o Nilda laukdavo kitoje gatvės pusėje dėliodama raides iš akmenukų, kol pamatydavo jį svetainėje.

Ji turėjo dideles kvailas lūpas, liūdną mėnulio veidą ir pačią sausiausią odą. Nuolat tepdavo ją losjonu ir keikdavo moreno[53] tėvą, iš kurio ją paveldėjo.

Atrodė, lyg ji nuolat lauktų mano brolio. Kai naktimis pasibelsdavo – įleisdavau, sėdėdavome ant sofos, kol Rafai baigdavosi darbas kilimų fabrike ar kol jis grįš iš sporto salės. Parodydavau savo naujausius komiksus, ir ji labai atidžiai juos skaitydavo, bet vos pro duris įžengus Rafai, Nilda šveisdavo komiksus man ant kelių ir puldavo jam į glėbį. „Pasiilgau tavęs“, – sakydavo mažos mergaitės balsu, Rafa juokdavosi. Kad būtumėte jį matę tais laikais – veido kaulai lyg šventojo. Tada atsiverdavo Mami[54] kambario durys, Rafa prieidavo prie jos kaubojaus žingsniu ir klausdavo: „Turi ko nors man užvalgyt, vieja[55]?“ – „Claro que sí “ [56], – atsakydavo ji dėdamasi akinius.

Jis valdė mus visus. Valdė taip, kaip gali tik gražus nigeris.

Kartą, kai Rafa vėlavo grįžti iš darbo ir mes ilgai sėdėjome bute vieni, paklausiau apie globos namus. Buvo likę trys savaitės iki mokslo metų pabaigos ir visi jau buvo įžengę į nieko neveikimo periodą. Man buvo keturiolika, skaičiau „Dalgreną“[57] jau antrą kartą. Turėjau IQ, kuriuo galėjau visus ištaškyti, tačiau nė nemirktelėjęs būčiau keitęs jį į nors pusėtinai patrauklų veidą.

– Buvo visai neblogai, – pasakė. Ji vis tampė berankovės palaidinės viršų, vėdindama krūtinę. – Maistas prastas, tačiau gyvenau su daugybe simpatiškų vyrukų, visi ten manęs norėjo.

Ėmė kramtyti nagą.

– Net tie, kurie ten dirbo, skambinėjo, kai išvažiavau.

Vienintelė priežastis, kodėl Rafa norėjo Nildos, buvo ta, kad jo paskutinė rimta mergina grįžo į Gajaną. Ji buvo pusiau afrikietė, pusiau indė, turėjo vieną didžiulį suaugusį antakį ir nuostabią odą. Na, o Nilda tiesiog prilipo prie jo. Nors buvo vos pora mėnesių kaip grįžusi, spėjo pelnyti cuero[58] reputaciją. Dauguma dominikiečių merginų čia buvo akylai saugomos, matėme jas autobuse ir mokykloje, kartais prekybos centre, tačiau jų šeimoms buvo ne paslaptis, kas per tigueres trainiojosi gatvėmis, todėl joms buvo uždrausta leisti su mumis laiką. Nildos niekas nesaugojo. Ji buvo viena iš tų, kurias vadinome rudosiomis šiukšlėmis. Jos mama buvo rimtai įklimpusi alkoholikė, nuolat šmirinėdavo po Pietų Embėjų su savo baltaisiais draugužiais. Nilda galėjo daryti ką panorėjusi, ir, patikėkite, darė. Ji tyrinėjo pasaulį, vyrai pravažiuojančiuose automobiliuose tyrinėjo ją. Dar iki man sužinant, kad grįžo iš globos namų, ją jau prigavo toks pagyvenęs nigeris iš galinio buto, laikė ant savo pimpalo gerus keturis mėnesius. Išvežiodamas laikraščius matydavau jį suskretusiame surūdijusiame „Pontiake“. Tam kiauliasnukiui buvo kokie trys šimtai metų, bet jis turėjo mašiną, įrašų kolekciją ir kalną fotografijos albumų iš Vietnamo karo laikų. Be to, pirkdavo Nildai drabužius, kad ši galėtų išlįsti iš savo senųjų skarmalų, todėl mergužėlė buvo kaip reikiant jį įsižiūrėjusi.

Nekenčiau šito Nigerio visa savo esybe, bet apie jos vyrus su Magda niekada nekalbėdavome. Kartais paklausdavau, kaip einasi su raukšlėtuoju pimpalu, o ji užsiraukdavo ir nepratardavo man nė žodžio. Tada gaudavau raštelį: „Noriu, kad gerbtum mano vyrą.“ – „Aha“, – atrašydavau. O tada tas senis ėmė ir atšoko nuo jos, niekas nežinojo, kur jis dingo – įprastas scenarijus šiame rajone. Pora mėnesių ji tampėsi su tomis katėmis iš Parkvudo. Ketvirtadieniais – komiksų dienomis – užsukdavo pasižiūrėti, ką naujo nusipirkau, ir pasakodavo, kokia buvo nelaiminga. Mes sėdėdavome kartu iki sutemų, o tada supypsėdavo pranešimų gaviklis, ir ji sakydavo turinti eiti. Kartais pavykdavo sugriebti ir pasodinti atgal ant sofos, ir mes dar ilgai sėdėdavome, aš laukdavau, kol ji įsimylės mane, ji laukdavo bet ko. Kitais kartais Nilda būdavo rimčiau nusiteikusi.

– Turiu eiti pasimatyti su savo vyru, – sakydavo.

Vieną tokią komiksų dieną ji sutiko mano brolį, grįžtantį iš bėgimo treniruotės. Tu metu Rafa vis dar boksavosi, jo kūnas buvo kaip nulietas, ištreniruoti krūtinės ir pilvo raumenys atrodė kaip iš Frazeto piešinių. Jis atkreipė dėmesį į Nildą dėl jos absurdiškų šortų ir mažyčių marškinėlių, iš po kurių kyšojo plonytė pilvo riebalų raukšlelė. Rafa nusišypsojo, ji iškart surimtėjo ir, atrodo, pasijuto nepatogiai. Jis paprašė paruošti šaltos arbatos, o ji atkirto, kad gali pasiruošti pats.

– Esi čia viešnia, – skėlė Rafa, – turi užsidirbti savo dalį.

Vos tik jam nuėjus į dušą, Nilda puolė maišyti arbatos, liepiau liautis, bet ji nesiklausė. Viską išgėrėme.

Norėjau perspėti ją, papasakoti, koks monstras yra Rafa, tačiau Nilda jau krito jam po kojomis šviesos greičiu.

Kitą dieną sugedo Rafos automobilis (koks sutapimas), taigi į mokyklą jis važiavo autobusu. Eidamas pro mus griebė Nildai už rankos ir pastatė ją ant kojų.

– Atsiknisk.

Jos akys buvo nudelbtos į grindis.

– Tik noriu tau kai ką parodyti, – pasakė Rafa.

Ji bandė ištraukti ranką, tačiau visas kūnas rodė, kad yra pasiruošusi sekti paskui mano brolį.

– Nagi, einam, – dar patempė, ir galų gale Nilda nuėjo su juo.

– Pasaugok mano vietą, – tarstelėjo ji per petį.

– Nesuk dėl to galvos, – atsakiau.

Dar prieš autobusui įsukant į 516-ąjį Nilda jau sėdėjo mano broliui ant kelių, Rafos ranka buvo taip giliai jai po sijonu, kad atrodė, lyg atliktų kokią chirurginę operaciją. Išlipant iš autobuso Rafa pasivedė mane į šoną ir prikišo savo pirštus man prie nosies.

– Pauostyk, – pasakė, – štai kas blogai su moterimis.

Tą dieną nebuvo įmanoma prisiartinti prie Nildos. Ji atmetė plaukus ir išdidžiai triumfavo. Net baltosios mergytės buvo girdėjusios apie mano pernelyg raumeningą beveik dvyliktoką brolį ir juo žavėjosi. Nilda sėdėjo kitame pietų stalo gale ir kažką šnabždėjosi su merginomis, mes su draugais valgėme šūdinus sumuštinius ir kalbėjomės apie X-menus (tai buvo dar tie laikai, kai kalbėti apie X-menus buvo visai normalu). Kad ir kaip nesinorėtų, tenka pripažinti siaubingą, bet akivaizdžią tiesą: visos dėmesio vertos mergos veržėsi pas gimnazistus kaip uodai į šviesą, ir ne mūsų, jaunėlių, jėgoms buvo ką nors pakeisti. Vienas mano draugų – José Negrón, kitaip Jonas Juodis, – priėmė visą šitą Nildos reikalą itin jautriai, manė, kad turėjo su ja rimtų šansų. Iškart po to, kai Nilda grįžo iš globos namų, Juodis laikydavo jos ranką autobuse, ir nors Nilda susitikinėdavo su kitais, jis niekada nepamiršdavo to specialaus judviejų ryšio.

Buvau rūsyje, kai trečiąją naktį jie tai padarė. Tą pirmą kartą nė vienas neišleido jokio garso.

Jie susitikinėjo visą vasarą, nepamenu, kad kas svarbaus būtų įvykę per tą laiką. Su savo apgailėtina gauja kopdavome į Morgan Kriką ir maudėmės vandenyje, persismelkusiame sąvartyno kvapo; kaip tik tuo metu prasidėjo mūsų eksperimentai su alkoholiu, Juodis vogdavo butelius iš tėvo barelio, o tada tuštindavome juos ant sūpynių už namo. Dėl karščio ir dėl to keisto jausmo, kuris labai dažnai užguldavo krūtinę, tiesiog sėdėdavau namuose su broliu ir Nilda. Rafa visą laiką būdavo pavargęs ir išblyškęs: buvo dienų klausimas, kada tai nutiks. Sakydavau:

– Pasižiūrėk į save, baltasis vaike.

O jis atkirsdavo:

– Pats pasižiūrėk, juodas šlykštus nigeri.

Jam nesinorėjo nieko daryti, be to, automobilis irgi visiškai subyrėjo, tad dažniausiai tiesiog sėdėdavome oro kondicionieriaus vėsinamame kambaryje ir žiūrėdavome televizorių. Rafa nusprendė, kad negrįš į mokyklą, jo perkalbėti neįstengė nė sielvartaujanti motina, kuri kasdien po penkis kartus bandydavo įkrėsti jam proto. Rafa buvo nepajudinamas. Mokslai niekada nebuvo jo stiprioji pusė, o po to, kai tėvukas paliko mus dėl dvidešimt penkerių metų pupos, Rafa nusprendė, kad nebėra jokios prasmės apsimetinėti.

– Norėčiau išvažiuoti į ilgą kelionę, pamatyti Kaliforniją prieš jai nuskęstant vandenyne.

– Kalifornija.

– Jo, Kalifornija. Nigeris ten gali kaip reikiant pasidraskyti.

– Ir aš norėčiau, – įsiterpė Nilda, bet Rafa jai nieko neatsakė, tik užsimerkė, galėjai matyti kaip stipriai jam skauda.

Retai tesikalbėjome apie tėvą. Paprasčiausiai džiaugiausi, kad nebegaunu į šikną, bet kai pačioje Paskutinio Didžiojo Dingimo pradžioje paklausiau Rafos, kur, jo galva, gali būti tėvas, tas atrėžė:

– Lyg man rūpėtų.

Pokalbio pabaiga. Pasaulis be pabaigos.

Tomis dienomis, kai būdavo taip nuobodu, kad nigeriai jau visai eidavo iš proto, traukdavome į baseiną, kur mus įleisdavo nemokamai, nes Rafa pažinojo vieną gelbėtoją. Aš plaukiodavau, o Nilda traukdavo į žygius aplink baseiną vien tam, kad galėtų pasirodyti įsispraudusi į savo ankštą bikinį. Rafa drybsodavo pavėsyje ir viską stebėdavo. Kartais pasikviesdavo mane ir kurį laiką sėdėdavome kartu, jis užsimerkdavo, o aš žiūrėdavau, kaip nuo mano baltų kojų džiūsta vanduo, tada liepdavo grįžti į baseiną. Kai Nilda baigdavo savo žygį, atsiklaupdavo šalia Rafos, o jis ilgai ją bučiuodavo bėgiodamas rankomis per nugarą. „Nėra nieko geresnio už penkiolikmetę barškinti tinkamame kūne“, – sakė tos rankos ar bent jau man taip atrodė.

Juodis juos visą laiką stebėdavo.

– Kokia puiki, mielai laižyčiau jos šiknaskylę ir paskui viską pasakočiau jums, nigeriai, – sakydavo.

Gal ir galvočiau, kad tiedu labai mieli, jei nebūčiau žinojęs, kas Rafa per vienas. Jis galėjo atrodyti enamorao[59], tačiau orbitoje be Nildos visada sukosi dar bent kelios išprotėjusios mergos. Pavyzdžiui, ta baltoji šiukšlė iš Sajerevilio arba juodukė iš Amsterdamo kaimo, kuri kartais likdavo nakvoti. Kai jie dulkindavosi, garsas primindavo krovininį traukinį. Niekaip negaliu prisiminti, kuo ji vardu, tačiau vis dar matau, kaip nuo cheminio šukavimo išsipūtusi galva švyti nakties prieblandoje.

Rugpjūtį Rafa metė darbą kilimų fabrike, sakė, kad jaučiasi pernelyg pavargęs. Kartais rytais jam taip skaudėdavo kojų kaulus, kad nepajėgdavo iš karto pakilti iš lovos.

– Romėnai sutrupindavo tokias metalinėmis kuokomis, – pasakiau masažuodamas jo blauzdas, – skausmas iškart tave nužudytų.

– Puiku, pralinksmink mane, sušiktas šunsnuki.

Vieną dieną Mami nuvežė jį į ligoninę pasitikrinti, kai grįžo, radau sėdinčius ant sofos, žiūrėjo televiziją, lyg nieko nebūtų nutikę. Jie laikėsi už rankų, o Mami atrodė tokia mažutė šalia Rafos.

– Na?

– Gydytojas mano, kad man anemija, – truktelėjo pečiais Rafa.

– Anemija nėra taip jau blogai.

– Jo, – atsakė karčiai, – ačiū Dievui už „Medicaidą“[60].

Televizoriaus šviesoje jis atrodė siaubingai.

Tai buvo vasara, kada viskas, kuo tapsime, jau pradėjo sklandyti mums virš galvų. Merginos ėmė pastebėti mane; buvau neišvaizdus, bet mokėjau klausytis ir turėjau boksininko raumenis. Kitame gyvenime iš manęs gal ir būtų kas išėję – išprotėjusios novias[61], darbai ir meilės jūra, tačiau čia turėjau nuo vėžio mirštantį brolį ir manęs laukiančią didelę tamsią gyvenimo dėmę – mylią juodo ledo priešaky.

Vieną naktį, likus maždaug porai savaičių iki mokslo metų pradžios, Nilda pradėjo pasakoti Rafai savo ateities planus (tikriausiai jie manė, kad miegu). Manau, net ji žinojo, kas tuoj nutiks. Klausytis Nildos pasakojimo buvo bene liūdniausias dalykas, kokį tik gali įsivaizduoti. Ji norėjo ištrūkti iš motinos namų ir atidaryti prieglaudą pabėgusiems vaikams. Ten būtų išties puiku – vieta normaliems vaikams, turintiems problemų. Tikriausiai labai jį mylėjo, nes vis kalbėjo ir kalbėjo. Žmonės dažnai pasakoja apie tokį nenutrūkstamą srautą, bet tą naktį aš tikrai jį girdėjau, tai buvo taip vientisa, viskas kovojo ir tobulai derėjo tuo pat metu. Rafa nieko nesakė. Nežinau, ar buvo panardinęs rankas Nildos plaukuose, ar ignoravo ją. Kai Nilda baigė, jis nė neištarė „oho“. Man norėjosi nusižudyti iš gėdos. Maždaug po pusvalandžio ji atsikėlė ir apsirengė. Jei būtų galėjusi mane matyti, būtų supratusi, kokia graži man atrodė. Įšoko į kelnes ir užsitraukė jas vienu judesiu, įtraukė pilvą, kol sagstėsi sagas.

– Iki greito, – pasakė.

– Mhm, – atsakė jis.

Kai Nilda išėjo, Rafa įsijungė radiją ir pradėjo daužyti kriaušę. Lioviausi apsimetinėjęs, kad miegu. Atsisėdau ir įsistebeilijau į jį.

– Susipykot ar ką?

– Ne, – papurtė galvą.

– Kodėl ji išėjo?

Atsisėdo ant mano lovos krašto. Jo krūtinė prakaitavo.

– Nes turėjo išeiti.

– Bet kur ji eis?

– Nežinau, – jis labai švelniai uždėjo delną man ant veido, – ko nežiūri savų reikalų?

Po savaitės Rafa jau susitikinėjo su kažkokia kita mergina. Ji buvo iš Trinidado, coco pañyol[62], turėjo tokį pasiutusiai nenatūralų britišką akcentą. Tada visi mes tokie buvome. Nė vienas nenorėjome būti nigeris. Nė už ką.

Manau, praėjo kokie dveji metai. Mano brolio jau nebebuvo, o aš sėkmingai yriausi visiško nukvaišimo link. Nuolat praleidinėjau pamokas, neturėjau draugų, daugiausia sėdėdavau namuose ir žiūrėdavau Univisión[63] arba eidavau į šiukšlyną ir iki apakimo rūkydavau mota[64], kurią šiaip jau turėjau pardavinėti. Nildai irgi ėjosi ne per geriausiai. Nors daugelis dalykų, kurie jai nutiko, neturėjo nieko bendra nei su manimi, nei su mano broliu. Dar porą kartų įsimylėjo, ypač rimtas reikalas buvo su tokiu moreno sunkvežimio vairuotoju, kuris nusivežė ją į Manalapaną ir metė vasaros pabaigoje. Turėjau važiuoti pasiimti. Namas atrodė it dėžutė su penkiasdešimties centų vertės veja ir absoliučiai jokio žavesio. Nilda elgėsi lyg kokia itališka kalė, pasiūlė man pačiulpti automobilyje, uždėjau delną jai ant rankos ir liepiau liautis. Grįžusi atgal vėl pradėjo tampytis su įvairiais nigeriais, idiotais, atsikrausčiusiais čia iš miesto. Tie bičai buvo gryna bėda, jų merginos keletą kartų sumušė Nildą, darbelis atliktas Briksičio[65] stiliumi – išmušė du apatinius priekinius dantis. Kurį laiką epizodiškai lankė mokyklą, kol buvo paskirtas mokymas namuose ir ji galutinai iškrito.

Kai buvau vienuoliktoje klasėje, Nilda ėmėsi išnešioti laikraščius, kad užsidirbtų šiek tiek pinigų, nes nemažai laiko leidau gatvėje, vis matydavau ją tai šen, tai ten. Draskė širdį. Ji dar nebuvo nusiritusi iki žemiausio lygio, tačiau judėjo to link dideliu greičiu. Kai prasilenkdavome, ji visada nusišypsodavo ir pasisveikindavo. Buvo pradedanti priaugti svorio, nusikirpo plaukus, ir dabar jos mėnulio formos veidas atrodė toks sunkus ir vienišas. Visada paklausdavau, kaip jai sekasi, ir pasiūlydavau cigarečių, kai turėdavau. Ji, kaip ir kelios kitos Rafos merginos, atėjo į laidotuves. Segėjo sijoną, kuriuo, atrodė, dar bandė jam kažką įrodyti. Pabučiavo motiną, tačiau ta jos neatpažino. Pakeliui namo turėjau paaiškinti Mami, kas tokia Nilda, tačiau motina teprisiminė, kad ji ta, kuri skaniai kvepėdavo. Kol Mami nepasakė, niekada apie tai nepagalvojau.

Tai truko vos vieną vasarą ir Nilda nebuvo kuo nors ypatinga, tai koks čia reikalas? Jo nebėra, jo nebėra, jo nebėra. Man dvidešimt treji, skalbiuosi drabužius mažyčiame prekybos centre Ernstono gatvėje. Ji irgi čia, lanksto savo skalbinius, šypsosi, matyti skylė išmuštų dantų vietoje.

– Nemažai laiko praėjo, ką, Juniorai?

– Keletas metų, – atsakau lankstydamas baltus skalbinius.

Danguje nematyti kirų, mama laukia manęs namuose su vakariene. Prieš šešis mėnesius mums žiūrint televizorių motina pasakė:

– Manau, man jau metas palikti šitą vietą.

Nilda paklausia:

– Tu išsikraustei, ar kaip?

– Tik dirbau, – papurtau galvą.

Dieve, kiek laiko praėjo. Tai, ką ji daro su drabužiais, magiška, viskas taip tvarkinga, dailu, viskas gulasi į savo vietas. Prie lankstymo stalų stovi dar keturi žmonės, nusigyvenę nigeriai su kojinėmis iki kelių ir snapeliais nuo saulės, palyginti su Nilda, atrodo visiški lunatikai. Ji papurto galvą ir nusišypso.

– Tavo brolis, – sako.

– Rafa.

Ji rodo pirštu į mane, Rafa visada taip darydavo.

– Kartais ilgiuosi jo.

– Aš taip pat, buvo toks geras man, – palinksi galva Nilda.

Mano veidu tikriausiai perbėgo abejonė, nes Nilda liovėsi kračiusi rankšluosčius ir perskverbė mane žvilgsniu.

– Jis tikrai gerai su manimi elgėsi.

– Nilda.

– Jis miegodavo paskandinęs veidą mano plaukuose, sakydavo, kad taip jaučiasi saugus.

Ką dar galime pasakyti? Ji baigia lankstyti skalbinius, palaikau duris. Vietiniai stebi mus išeinančius. Einame atgal per senąjį rajoną, pilni maišai drabužių lėtina mūsų žingsnius. Londono terasa gerokai pasikeitė, kai uždarė sąvartyną. Išaugo nuomos kainos, pakvaišę pietų azijiečiai ir baltieji apsigyveno butuose, tačiau mūsiškiai vaikai vis dar leidžia laiką gatvėse ir verandose.

Nilda žiūri po kojomis, lyg bijotų parkristi. Mano širdis daužosi, galvoju: „Galėtume bet ką padaryti. Galėtume susituokti. Galėtume išvažiuoti į vakarinę pakrantę. Galėtume viską pradėti iš naujo.“ Viskas įmanoma, tačiau ilgą laiką nė vienas nepratariame žodžio, akimirka baigiasi, ir grįžtame į realybę.

– Prisimeni tą dieną, kai susitikom? – paklausia Nilda.

Palinksiu galva.

– Norėjai žaisti beisbolą.

– Buvo vasara, – sakau, – tu dėvėjai berankovius marškinėlius.

– Liepei mane užsivilkti marškinius, jei noriu žaisti tavo komandoje. Prisimeni?

– Prisimenu.

Niekada daugiau nebesikalbėjome. Po poros metų išvykau į koledžą, velniai žino, kur pasidėjo ji.

Alma

Tu, juniorai, turi merginą vardu Alma. Jos kaklas ilgas ir švelnus it kumelės, o didelis dominikietiškas užpakalis, atrodo, tęsiasi dar keturias dimensijas už džinsų. Toks užpakalis galėtų išvesti mėnulį iš orbitos. Niekada jo nemėgo, kol nesutiko tavęs. Nėra dienos, kada nenorėtum prispausti savo veido prie to pasturgalio ar atkąsti gabalėlio sausgyslės, dailiai išryškėjančios jos kakle. Dievini, kaip ji dreba, kai kandžioji, kaip kovoja su tavimi tomis laibomis rankomis.

Alma studijuoja „Mason Gross“ menų universitete, ji viena tų „Sonic Youth“ komiksus skaitančių alterlatinas[66], be kurių tikriausiai niekada nebūtum praradęs nekaltybės. Užaugo Hobaukene, lotynų amerikiečių bendruomenės dalyje, kurios širdis sudegė dar aštuoniasdešimtaisiais, užsiliepsnojus bendrabučiams. Ji praleido bene kiekvieną savo paauglystės dieną žemutiniame Ist Saide, manė, kad ten visada bus jos namai, tačiau tada Niujorko universitetas ir Kolumbija pasakė nyet[67], ir jai teko išvykti dar toliau nei iki šiol. Šiuo metu Alma išgyvena tapymo periodą, visi jos vaizduojami žmonės yra dumblo spalvos ir atrodo, lyg ką tik ištraukti iš ežero dugno. Paskutiniame jos paveiksle įamžintas tu, besikūprinantis priešais pagrindines duris, vienintelis atpažįstamas dalykas – tavo piktas žvilgsnis, sakantis „turėjau sušiktą trečiojo pasaulio vaikystę, ir šitas požiūris yra viskas, ką turiu“. Ji pridėjo tau milžinišką dilbį. „Juk sakiau, kad dar išryškinsiu raumenis.“ Paskutines pora savaičių, kai pagaliau atšilo, Alma atsisakė juodos spalvos ir ėmė dėvėti tas niekines sukneles, pasiūtas iš popierinių rankšluosčių; jai nurengti pakaktų stipresnio vėjo gūsio. Sako, kad daro tai dėl tavęs: „bandau susigrąžinti savo dominikietišką paveldą“ (tai nėra visiškas melas – ji net mokosi ispanų, kad galėtų daugiau padėti tavo mamai). Kai matai ją sklendžiančią gatve, tiksliai žinai, ką galvoja kiekvienas praeinantis nigeris, nes ir pats tą galvoji.

Alma yra liauna it nendrė, tu – nuo steroidų priklausomas mulas; Alma dievina vairavimą, tu – knygas; Alma turi „Saturną“, tu – nė vieno baudos taško; Almos nagai yra pernelyg purvini, kad galėtų virti, tavo spagečiai su vištiena – patys geriausi pasaulyje. Esate tokie skirtingi – ji nepatenkinta varto akis kaskart, kai įjungi žinias, ir sako, kad negali pakęsti politikos. Ji nė nemano esanti ispanų kilmės. Giriasi savo draugėms, kad esi radikalas ir tikras dominikietis (nors pagal Plátano[68] indeksą toks nesiskaitytum, nes Alma vos trečia Latina, su kuria susitikinėji). Giriesi savo bičams, kad ji turi daugiau muzikos albumų nei bet kuris jų ir kad ji šūkauja siaubingus tik baltosioms mergoms tinkančius dalykus, kai dulkinatės. Ji pasiryžusi nuotykiams lovoje labiau nei bet kuri kita tavo turėtų merginų; per pirmąjį pasimatymą ji paklausė, ar norėtum baigti ant jos papų arba veido. Tikriausiai per berniukų mokymus negavai kažkurios atmintinės, nes tavo atsakymas buvo: „…Kad gal ne.“ Bent kartą per savaitę ji atsiklaupia prieš tave ant kelių ir, viena ranka tampydama tamsius spenelius, žaidžia su savimi, neleisdama tau prisiliesti. Jos pirštai spurda savame minkštime, o veidas atrodo toks pasiutusiai laimingas. Ji mėgsta nešvankiai kalbėti, šnabžda: „tau patinka stebėti mane, patinka klausytis, kai pasiekiu orgazmą“, kai baigia, ji išleidžia tokią visa griaunančią dejonę ir tik tada, lipniais pirštais perbėgusi per krūtinę, leidžia ją apkabinti.

Taip – čia toks „priešingybės traukia“ reikalas, „puikus seksas“ reikalas, „nereikia galvoti“ reikalas. Tai nuostabu! Nuostabu! Kol vieną dieną Alma sužino, kad dulkini tokią dailią pirmakursę Laksmę, perskaito apie tai tavo dienoraštyje. (O taip, ji turėjo įtarimų.) Ji laukia tavęs ant laiptų, o kai privažiuoji su jos „Saturnu“ ir pastebi, kad rankose laiko dienoraštį, širdis ima daužytis it storas banditas, įkliuvęs į budelio spąstus. Neskubėdamas išjungi variklį. Tave parbloškia vandenyno dydžio liūdesys. Liūdesys dėl to, kad tave pagavo ir kad žinai, jog ji niekada neatleis. Spoksai į jos neįtikėtinas kojas ir į tą dar labiau neįtikėtiną pópola tarp jų, kurią taip nepastoviai mylėjai pastaruosius aštuonis mėnesius. Tik kai ji ima artėti įniršusiu žingsniu, išlipi iš automobilio. Skrieji per kiemą varomas paskutinių nežmoniško begėdiškumo garų.

– Ei, muñeca[69], – sakai išsisukinėdamas nuo pabaigos. Kai ji pradeda klykti, paklausi:

– Brangioji, nejaugi tai svarbu?

Ji tave vadina:

bybčiulpiu panku močkrušiu apsimetėliu dominikiečiu

Ji teigia:

tavo mažas pimpalas jokio pimpalo o baisiausia, kad mėgsti apšepusią indišką putę.

(Bandai pasakyti, kad ji neteisi, nes Laksmė yra iš Gajanos, bet Alma nesiklauso.)

Užuot nuleidęs galvą ir susidorojęs su visu šituo kaip vyras, paimi dienoraštį, lyg laikytum prišiktas sauskelnes ar naudotą prezervatyvą. Užmeti akį į ją nuliūdinusias vietas. Tada pasižiūri į Almą ir nusišypsai šypsena, kurią tavo veidmainiškas snukis prisimins iki grabo lentos.

– Mažyte, – sakai, – mažyte, tai dalis romano, kurį rašau.

Štai taip tu ją prarandi.

Otravida, otravez [70]

Jis sėdi ant čiužinio, pasturgalio riebalai drimba per mano išlygintų paklodžių kraštus. Jo drabužiai sustingę nuo šalčio, išdžiūvusių dažų dėmė ant kelnių sušalo į ledą. Jis kvepia duona. Kalba apie namą, kurį nori pirkti, kaip sunku tokį rasti, kai esi Latino[71]. Kai paprašau atsistoti, kad galėčiau sutvarkyti lovą, jis nueina prie lango.

– Tiek daug sniego, – sako.

Palinksiu galva ir viliuosi, kad jis nutils. Ana Iris bando miegoti lovoje kitoje kambario pusėje. Ji praleido pusę nakties melsdamasi už savo vaikus, likusius Samanoje, o ryte, žinau, turės eiti į darbą fabrike. Ji sunkiai sujuda, paskendusi tarp antklodžių, panardinusi galvą po pagalve. Net ir čia, Valstijose, ji užmeta ant savo lovos tinklelį nuo uodų.

– Ten sunkvežimis bando pasukti už kampo, – jis sako man, – nenorėčiau būti tas chamaco[72].

– Čia judri gatvė, – sakau. Iš tiesų taip ir yra.

Rytais randu druskos ir skaldytų uolienų, kurias sunkvežimiai išpila priekinėje vejoje, mažytės lobių krūvelės sniege.

– Prigulk, – pasiūlau.

Jis ateina pas mane ir palenda po antklodėmis.

Jo drabužiai šiurkštūs; laukiu, kol sušylame, tada atlaisvinu jo kelnių diržą. Kartu drebame, ir jis neliečia manęs, kol nesiliaujame.

– Jasmina, – sako. Jo ūsai visai šalia mano ausies, bado ją, – šiandien duonos fabrike mirė žmogus.

Akimirką liaujasi kalbėjęs, lyg tyla būtų elastinga medžiaga, pritrauksianti kitus jo žodžius.

– Este tipo[73] nukrito nuo gegnės. Hektoras rado jį tarp konvejerių.

– Draugas?

– Šitą įdarbinau bare. Užtikrinau, kad čia jo neapgaus.

– Gaila, – sakau, – tikiuosi, neturėjo šeimos.

– Tikriausiai turėjo.

– Matei jį?

– Ką turi omeny?

– Na ar matei jo kūną?

– Ne. Pakviečiau valdytoją ir tas liepė neleisti niekam prisiartinti. – Jis sukryžiuoja rankas. – Man pačiam dažnai tenka atlikti tokius darbus ant stogo.

– Tau sekasi, Ramonai.

– Taip, bet jei ten būčiau buvęs aš?

– Kvailas klausimas.

– Ką darytum?

Prisispaudžiu veidu prie jo; pažino ne tas moteris, jei tikisi daugiau. Noriu pasakyti: Daryčiau lygiai tą patį, ką tavo žmona daro Santo Dominge. Ana Iris sumurma per miegus kampe, bet ji apsimeta. Traukia mane iš bėdos. Jis nutyla, nenori jos pažadinti. Po kurio laiko atsikelia ir atsisėda prie lango. Vėl ėmė kristi sniegas. Pasak WADO radijo, ši žiema bus atšiauresnė nei keturios pastarosios, gal net baisiausia per dešimtmetį. Stebiu jį: rūko, pirštais braukia per plonus kaulus aplink akis, suglebusią odą aplink burną. Svarstau, apie ką jis galvoja. Savo žmoną Virtą, o gal apie vaiką. Jis turi namą Vila Chuanoje; mačiau nuotraukas, kurias siuntė Virta. Ji atrodo liesa ir liūdna, šalia – jų miręs sūnus. Jis laiko nuotraukas stiklainyje po lova, dangtelį labai stipriai užsuka.

Užmiegame nepasibučiavę. Po kiek laiko nubundu, jis taip pat. Paklausiu, ar nori grįžti į savo butą, atsako, kad ne. Kai kitą kartą nubundu, jis miega. Šio kambario šaltyje ir tamsoje jo vietoje galėtų būti beveik bet kas. Pakeliu mėsingą ranką. Ji sunki, po nagais prilindę miltų. Kartais naktimis bučiuoju jo raukšlėtus it džiovintos slyvos krumplius. Visus trejus metus, kuriuos praleidome kartu, jo rankų skonis priminė krekerius ir duoną.

Kai rengiasi, jis nesikalba nei su manimi, nei su Ana Iris. Viršutinėje švarko kišenėje nešiojasi mėlyną vienkartinį skustuvą, kurio ašmenys jau ėmė rūdyti. Jis muiluojasi skruostus ir smakrą, iš čiaupo teka šaltas vanduo, tada švariai nugremžia veidą, išmainydamas ražieną į šašus. Stebiu jį, mano nuoga krūtinė nueina pagaugais. Jis nužirglioja laiptais žemyn ir išeina, truputis dantų pastos liko ant dantų. Vos jam išėjus, girdžiu kambario draugus skundžiantis. Jau žinau, kad kai nusileisiu į virtuvę, klaus, argi jis neturi savo buto? Atsakysiu, kad turi, ir šypsosiuosi. Pro apšerkšnijusį langą stebiu, kaip užsimeta kapišoną ir pasitaiso trigubą drabužių sluoksnį – marškinius, megztinį ir paltą.

Ana Iris nusispiria paklodes.

– Ką darai? – paklausia.

– Nieko, – atsakau.

Iš po savo plaukų beprotybės ji stebi, kaip rengiuosi.

– Turi išmokti pasitikėti savo vyru, – sako ji.

– Pasitikiu.

Ji pabučiuoja man į nosį ir nusileidžia laiptais žemyn. Išsišukuoju plaukus, nubraukiu trupinius ir gaktos plaukus nuo antklodžių. Ana Iris nemano, kad jis paliks mane; pasak jos, jis pernelyg giliai įleido čia šaknis, ir mes per ilgai buvome kartu. Jis iš tų vyrų, kurie nuvažiuoja į oro uostą, tačiau negali įsėsti į lėktuvą. Ana Iris paliko savo vaikus saloje, nematė savo trijų berniukų jau beveik septynerius metus. Supranta, kas turi būti paaukota dėl kelionės.

Vonioje įsistebeiliju į savo pačios akis. Jo šeriai mirguliuoja vandens lašuose lyg kompaso adatos.

Dirbu už dviejų blokų nuo čia, Šv. Piterio ligoninėje. Niekada nevėluoju. Niekada neišeinu iš skalbyklos. Niekada nepalieku karščio. Įkraunu skalbimo mašinas, džiovykles, nulupu prie tinklelio prikibusius pūkus, matuoju sklidinus skaidraus ploviklio kaušelius. Man pavaldūs keturi darbuotojai, gaunu amerikietišką atlyginimą, bet dirbu asilo darbą. Pirštinėtomis rankomis rūšiuoju kalnus paklodžių. Jas atneša sanitarai, daugiausia morenas. Niekada nematau ligonių; jie mane lanko dėmių ir žymių, kurias palieka ant paklodžių, pavidalu, tai sergančių ir mirštančių raidynas. Dažnai dėmės būna taip įsigėrusios, kad tenka patalynę mesti į specialias pintines. Viena mergina iš Baitoa sako girdėjusi, kad viską, kas patenka į tas pintines, sudegina.

– Dėl SIDA[74], – sušnabžda ji.

Kartais dėmės parudavusios ir senos, o kai kada kraujo kvapas aštrus kaip lietaus. Matydamas visą šį kraują galėtum pamanyti, kad pasaulyje vyksta didelis karas.

– Tik ne lauke, o kūnuose, – sako naujoji mergaitė.

Mano mergaitės nėra labai patikimos, bet mėgstu su jomis dirbti. Jos klausosi muzikos, pykstasi ir pasakoja man linksmas istorijas. O kadangi nerėkiu ir nesityčioju, tai ir mane mėgsta. Jos jaunos, tėvų nurodymu atvykusios į Valstijas. Pati buvau panašaus amžiaus, kai čia atvažiavau; dabar, po penkerių metų, man dvidešimt aštuoneri, atrodau joms lyg veteranė, uola, tačiau tomis pirmosiomis dienomis jaučiausi tokia vieniša, kad, atrodė, būčiau galėjusi suvalgyti savo pačios širdį.

Kai kurios turi vaikinus, tomis pasitikėti reikia atsargiausiai. Jos vėluoja į darbą, kartais nepasirodo savaičių savaitėmis, išsikrausto į Niujorką ar Junjon Sitį net neperspėjusios. Kai taip nutinka, turiu eiti į valdytojo kabinetą. Jis toks mažiukas, liesas, į paukštį panašus žmogelis; visai neturi plaukų ant veido, tačiau nešioja kupetą ant krūtinės ir kaklo. Papasakoju, kas nutiko, o jis ištraukia merginos anketą ir perplėšia ją per pusę, pasigirsta pats švariausias garsas. Po mažiau nei valandos viena merginų atsiunčia savo draugę užpildyti anketos.

Naujoji mergaitė vardu Samanta, ji – gryna bėda. Tamsi oda, sunkūs antakiai, o burna lyg nesušluotas stiklas – kai mažiausiai tikiesi, ima ir perrėžia. Samanta pakeitė panelę, pabėgusią į Delaverą. Ji atvyko į Valstijas vos prieš šešias savaites ir vis dar negali patikėti, kaip čia šalta. Du kartus ji apvertė skalbiklio statines, taip pat turėjo blogą įprotį dirbti be pirštinių ir trinti akis. Pasakoja man, kad sirgo, kad turėjo kraustytis du kartus, kad kambario draugai vogė jos pinigus. Atrodė it išsigandęs medžiojamas žvėriukas, traukiantis nelaimes. „Darbas yra darbas“, – pasakiau, bet vis tiek paskolinau pinigų pietums ir leidau skalbti savo drabužius ligoninės skalbimo mašinose. Tikėjausi padėkos, bet vietoj to ji pareiškia, kad kalbu kaip vyras.

– Ar pasidaro nors kiek geriau? – girdžiu ją klausinėjant.

– Žinom tiek, kad gali būti ir blogiau, – atsako kitos, – palauk krušos.

Ji pažvelgia į mane, lyg šypsodamasi, tokia neužtikrinta. Jai penkiolika (tikriausiai), per liesa būti motina, bet jau rodė man rubuilio sūnaus Manolo nuotraukas. Ji laukia atsakymo kaip tik iš manęs, nes esu veterana[75], tačiau nusigręžiu ir palinkstu prie kitos skalbinių krūvos. Bandžiau paaiškinti sunkaus darbo triuką, bet neatrodo, kad jai rūpėtų. Susprogdina gumos burbulą ir nusišypso man, lyg būčiau septyniasdešimties. Išvynioju kitą paklodę, ant jos žydi mano delno dydžio kraujo dėmė.

– Pintinę, – liepiu, Samanta atvožia. Suvynioju paklodę ir metu. Pataikau, palaidi galai nuslysta į vidų paskui gniužulą.

Po devynių valandų, praleistų lyginant patalynę, grįžtu namo, valgau šaltą juką su karštu aliejumi, laukiu Ramono su skolintu automobiliu. Jis vežasi mane pasižiūrėti dar vieno namo. Tai jo svajonė nuo tada, kai įkėlė koją į Valstijas, dabar, po ilgų darbo metų, pagaliau turi užtektinai pinigų jai įgyvendinti. Kiek tokių kaip jis atsiduria šioje situacijoje? Tik tie, kas niekada nenukrypsta į šalį, niekada neklysta, kurių neužklumpa nesėkmės ir kurie yra Ramonas. Jis labai rimtai žiūri į šitą mintį, tai reiškia, kad ir aš turiu rimtai žiūrėti. Kiekvieną savaitę išeiname į pasaulį ir ieškome. Jis visada padaro iš to šventę, apsirengia lyg pokalbiui dėl vizos, nuvažiuojame į ramesnes Patersono vietas, ten, kur medžiai skleidžiasi virš stogų ir garažų. Jis sako, kad svarbu būti atsargiems, aš sutinku. Pasiima mane su savimi, kai tik gali, tačiau ir pati suprantu, kad nesu labai didelė pagalbininkė. Sakau jam, kad man sunku pasiryžti pokyčiams, matau tik visų jam patikusių namų trūkumus. Vėliau automobilyje jis apkaltina mane svajonės sabotavimu ir sako, kad esu dura[76].

Šįvakar turime apžiūrėti dar vieną. Įeina į virtuvę plodamas suskeldėjusiomis rankomis, tačiau aš prastos nuotaikos, jis tai pastebi. Prisėda šalia. Uždeda delną man ant kelio.

– Nevažiuoji?

– Aš sergu.

– Labai?

– Pakankamai.

Jis patrina savo šerius.

– O ką, jei rasiu? Nori, kad vienas pats nuspręsčiau?

– Nemanau, kad taip nutiks.

– O jeigu?

– Tada nustebinsi mane. Be to, gi žinai, kad kai tik rasi tą namą, įsikelsi ten su kokia kita moterim.

– Kalbi niekus.

Susiraukia. Pažiūri į laikrodį. Išeina.

Ana Iris antrame darbe, taigi leidžiu vakarą viena, klausausi, kaip balsas pro radiją pasakoja, jog visa šalis šąla. Bandau išlikti rami, bet jau devintą valandą paskleidžiu priešais save daiktus, kuriuos jis laiko spintoje, niekada neleidžia jų liesti. Knygos, keletas drabužių, seni akiniai kartoniniame dėkle ir pora nudrengtų sandalų. Šimtai senų loterijos bilietų, sulipusių į gniužulus, jie subyra vos prisilietus. Dešimtys beisbolo kortelių. Dominikiečiai žaidėjai – Guzmán, Fernández, Alous, atmuša kamuoliukus, ruošiasi metimams ir gaudo linija atmuštus kamuoliukus iškart už užribio. Paliko man išskalbti keletą purvinų drabužių, tačiau neturėjau laiko, o šiandien paskleidžiu juos visus, mielės vis dar stipriai prikibusios prie jo rankogalių ir kelnių.

Dėžutėje viršutinėje spintos lentynoje jis laiko šūsnį Virtos laiškų, perrištų stora ruda guma. Kone aštuoneri metai. Visi vokai tokie sutrinti ir trapūs, manau, jis jau pamiršo, kad jie čia. Radau tą šūsnį praėjus kokiam mėnesiui po to, kai atsivežė čia daiktus, pačioje mūsų santykių pradžioje, negalėjau atsispirti, paskui maniau, geriau jau būčiau atsispyrusi.

Jis tvirtino, kad liovėsi jai rašęs dar prieš metus, melavo. Kiekvieną mėnesį, kai užsuku į jo butą su skalbiniais, skaitau vis naujus jos siųstus laiškus, tuos, kuriuos jis laiko po lova. Žinau Virtos vardą, jos adresą, žinau, kad dirba šokolado fabrike; žinau, kad nieko jai apie mane nesako.

Laiškai per tuos metus tapo vis gražesni, ir raštas pasikeitė – kiekviena raidė pradėjo megzti didelę kilpą, išlįsdama į kitą liniją. Prašau, prašau, mi querido[77], pasakyk, kas dedasi? Kada žmona nustojo rūpėjusi?

Visada jaučiuosi geriau paskaičiusi jos laiškus. Nemanau, kad tai apie mane pasako ką nors teigiamo.

– Mes čia ne smagintis susirinkom, – pasakė Ana Iris dieną, kai pirmą kartą susitikome.

– Taip, tu teisi, – atsakiau, nors nenorėjau to pripažinti.

Dabar tą patį sakau Samantai, o ji žvelgia į mane su neapykanta. Šį rytą, kai atėjau į darbą, radau ją verkiančią tualete, norėjau jai leisti kokią valandą pailsėti, tačiau vadovai čia ne tokie. Pastačiau lankstyti skalbinių, jos rankos dreba, o pati atrodo, lyg tuoj vėl ims ir pravirks. Ilgai ją stebiu, tuomet paklausiu, kas negerai. Ji atsako:

– O kas gerai?

„Tai nėra lengva šalis, – sakė Ana Iris, – daug merginų neištveria pirmųjų metų.“

– Turi susitelkti į darbą, – sakau Samantai, – tai padeda.

Ji palinksi galva, mergaitiškas veidas lieka tuščias. Tikriausiai ilgisi sūnaus arba tėvo. O gal visos šalies, apie kurią nepagalvoji, kol netenka jos palikti; kurios nemyli, kol neišvyksti. Suspaudžiu Samantai ranką ir einu į viršų atiduoti ataskaitos, kai grįžtu, jos nebėra. Kitos merginos apsimeta nieko nepastebėjusios. Patikrinu tualetą, ant grindų randu kalną suglamžytų popierinių rankšluosčių. Išlyginu juos ir padedu ant kriauklės krašto.

Net po pietų nesiliauju tikėjusi, kad ji pasirodys ir sakys: „Štai ir aš, buvau išėjusi pasivaikščioti.“

Man pasisekė, kad turiu tokią draugę kaip Ana Iris. Ji man lyg sesuo. Dauguma žmonių, kuriuos pažįstu Valstijose, visai neturi draugų. Jie susispaudę mažyčiuose butuose. Jiems šalta, jie vieniši ir pavargę. Mačiau eiles prie telefono būdelių ir vyrus pilnomis kišenėmis dvidešimt penkių centų monetų, pardavinėjančius vogtus kortelių numerius.

Kai atsidūriau Valstijose irgi buvau tokia – vienut viena, gyvenau virš baro su dar aštuoniomis moterimis. Naktimis negalėdavome miegoti dėl riksmų ir dūžtančių butelių apačioje. Dauguma mano kambario draugių kovojo dėl daiktų ir pinigų. Kai pati turėdavau atliekamų grynųjų, eidavau į telefono būdelę ir skambindavau motinai, kad išgirsčiau savo barrio[78] žmonių balsus, kai jie leisdavo ragelį iš rankų į rankas, lyg jis neštų sėkmę. Tuo metu dirbau Ramonui; dar nesusitikinėjome, pirmuosius porą metų tarp mūsų nieko nebuvo. Tuo metu jis turėjo valymo paslaugų versliuką Pisketavėjuje. Dieną, kai susitikome, jis tiriamai nužvelgė mane:

– Iš kurio pueblo[79] esi?

– Moka.

– Mata dictador [80], – pasakė netrukus, kai paklausė, už kurią aš komandą.

– „Águilas“, – atsakiau per daug negalvodama.

– „Licey“, – sugriaudė jis, – vienintelė tikra komanda saloje.

Tokiu pat balsu jis liepdavo man iššveisti tualetą ar nugremžti viryklę. Tuo metu Ramonas man nepatiko, buvo pernelyg arogantiškas ir triukšmingas, nepakenčiau, kaip derėdavosi su namų šeimininkais dėl užmokesčio. Bent jau nebandė prievartauti kaip kiti bosai. Bent jau tai. Laikė rankas ir akis prie savęs. Turėjo kitų planų, svarbių planų, papasakodavo mums apie juos, žiūrėdama į jį tikėjau tuo, ką kalbėjo.

Pirmaisiais mėnesiais tik valiau namus ir klausiausi, kaip Ramonas plūstasi. Leisdavausi į ilgus pasivaikščiojimus po miestą ir laukdavau sekmadienių, kada galėsiu paskambinti motinai. Dienų dienas stovėdavau priešais tuos didelius veidrodžius dideliuose namuose ir sakydavau sau, kad man pavyko, tuomet grįždavau į namus, susirangydavau priešais mažytį, iš visų pusių apsėstą televizorių ir tikėdavau, kad tiek pakanka.

Aną Iris sutikau, kai žlugo Ramono verslas.

– Čia neturim pakankamai ricos[81], – sakydavo neprarasdamas drąsos.

Draugai sutarė dėl mano ir Anos Iris susitikimo žuvų turguje. Kol kalbėjome, ji dorojo žuvį. Pamačiusi Aną Iris pamaniau, kad ji boricua[82], tačiau vėliau pasakė esanti pusiau boricua, pusiau dominicana[83] – tai, kas Karibuose geriausia ir kas blogiausia, kaip pati sakydavo. Jos rankos darbavosi greitai ir tiksliai, išpjovos buvo lygios, tvarkingos, ne kaip kai kurios kitos, gulėjusios ant skaldyto ledo padėklo.

– Gali dirbti ligoninėje? – norėjo žinoti ji.

– Galiu dirbti viską, – atsakiau.

– Bus kraujo.

– Jei tu gali, galiu ir aš.

Ji padarė pirmąsias nuotraukas, kurias siunčiau į namus, fotografavo mane besišypsančią, pasipuošusią, dėl nieko neužtikrintą. Vienoje nuotraukoje pozuoju priešais „McDonalds“ – žinau, motina įvertins amerikietiškumą. Kita – knygyne. Apsimetu skaitanti knygą anglų kalba. Plaukai susegti viršuje, oda aplink ausis išblyškusi. Aš tokia liesa, lyg sirgčiau. Geriausia nuotrauka, kurioje pozuoju prie universiteto pastato. Studentų nėra, bet šimtai metalinių sulankstomų kėdžių išrikiuota renginiui, stoviu atsisukusi į kėdes, jos į mane; rankos virpa šviesoje ant mėlyno suknelės audinio.

Tris vakarus per savaitę važiuojame apžiūrėti namų. Jų būklė siaubinga; tai vaiduoklių, tarakonų ir mūsų, Hispanos[84], namai. Tačiau net ir tokius retas kuris nori mums parduoti. Šeimininkai maloniai elgiasi, kai atvažiuojame apžiūrėti, tačiau vėliau niekada nepaskambina. Kai Ramonas kitą kartą važiuoja pro tą patį namą, jame jau kažkas gyvena, dažniausiai blanquitos[85], jie prižiūri veją, turėjusią priklausyti mums, ir vaiko varnas iš šilkmedžių. Šiandien senukas rausvais pražilusiai plaukais sako, kad jam patinkame. Jis tarnavo mūsų šalyje per Guerra Civil[86].

– Mieli žmonės, – sako, – gražūs žmonės.

Namas ne itin nuniokotas, mudu nervinamės. Ramonas žvalgosi it katė, ieškanti vietos miegui. Jis beldžia į sienas ir praleidžia bene penkias minutes pirštais sekdamas drėgnas rūsio sienų siūles. Jis uodžia orą ieškodamas pelėsių kvapo. Tualete nuleidžiu vandenį, kol jis laiko ranką po iki galo atsuktu dušu. Abu ieškome tarakonų virtuvės spintelėse. Kitame kambaryje senukas skambina mūsų nurodytais kontaktiniais numeriais ir juokiasi iš to, ką išgirsta kitame telefono laido gale.

Jis padeda ragelį ir pasako Ramonui tai, ko nesuprantu. Net šių žmonių intonacijomis negali pasikliauti. Blancos[87] pavadins tavo motiną puta[88] lygiai tokiu pačiu balsu kaip pasisveikindami. Nieko nesitikėdama laukiu sprendimo, Ramonas pasilenkia arčiau ir sako, kad viskas atrodo neblogai.

– Nuostabu, – atsakau, tačiau vis dar užtikrinta, kad Ramonas apsigalvos.

Jis nepatiklus. Automobilyje pradeda aiškinti, esą senis bando jį apsukti.

– Kodėl? Kažką matei?

– Jie pasistengia, kad viskas gražiai atrodytų, čia tokia gudrybė. Pamatysi, po poros savaičių stogas ims byrėti.

– O jis netaisys?

– Sako taisys, bet argi galima pasitikėti tokiu seniu? Stebiuosi, kaip tas viejo[89] dar pajėgia savimi pasirūpinti.

Daugiau nieko nebesakome. Jis įtraukia galvą į pečius, iššoka kaklo raiščiai. Žinau, kad barsis, jei imsiu kalbėti. Sustoja prie namo, padangos slysta per sniegą.

– Šįvakar dirbi? – paklausia.

– Žinoma.

Atsilošia į automobilio sėdynę, atrodo pavargęs. Priekinis stiklas išmargintas dryžiais ir aprūkęs, o pakraščiai, kur valytuvai nesiekia, padengti purvo sluoksniu. Jis stebi du vaikus, mėtančius trečiąjį sniego gniūžtėmis, jaučiu, kai Ramonas nuliūsta, žinau, kad galvoja apie savo sūnų, ir tada noriu apkabinti jį ir pasakyti, kad viskas bus gerai.

– Užsuksi?

– Priklauso nuo to, kaip eisis darbai.

– Gerai, – sakau.

Kai papasakoju kambario draugėms apie namą, jų veidai virš nešvarios staltiesės nušvinta nenuoširdžiomis šypsenomis.

– Atrodo, tavęs laukia patogus gyvenimas, – sako Marisol.

– Neturėsi jokių rūpesčių.

– Visiškai jokių. Turėtum didžiuotis.

– Taip, – atsakau.

Vėliau tą vakarą guliu lovoje ir klausausi sunkvežimių priekabų, pripildytų druskos ir smėlio, dundėjimo lauke. Prabudusi vidury nakties suprantu, kad jis negrįžo, tačiau nesupykstu iki pat ryto. Anos Iris lova paklota, tinklelis kruopščiai suvyniotas kojūgalyje. Girdžiu ją gargaliuojant vonioje. Mano rankos ir kojos pamėlusios nuo šalčio, varvekliai ir šerkšnas uždengia vaizdą pro langą. Kai Ana Iris ima melstis, sakau:

– Prašau, tik ne šiandien.

Ji nuleidžia rankas. Aš apsirengiu.

Jis ir vėl kalba apie vyrą, nukritusį nuo pastolių.

– Ką darytum, jei ten būčiau buvęs aš? – paklausia dar kartą.

– Rasčiau kitą vyrą, – atsakau.

Jis nusišypso.

– Tikrai? Kur tu rastum jį?

– Juk turi draugų, argi ne?

– Koks vyras drįstų paliesti mirusiojo novia?

– Nežinau. Niekam nesakyčiau. Rasčiau vyrą taip, kaip radau tave.

– Jie atspėtų. Net pats didžiausias bruto[90] pamatytų mirtį tavo akyse.

– Žmogus negedi amžinai.

– Kai kurie gedi. – Pabučiuoja mane. – Tu gedėtum, mane sunku pakeisti. Man taip sako darbe.

– Kiek laiko gedėjai sūnaus?

Liaujasi mane bučiavęs.

– Enriquillo. Ilgai gedėjau. Vis dar ilgiuosi jo.

– Pažiūrėjusi į tave negalėčiau to pasakyti.

– Vadinasi, nepakankamai atidžiai žiūri.

– Ne, tikrai nematyti.

Jis nuleidžia ranką sau prie šono.

– Nesi protinga moteris.

– Tik sakau, kad nematyti.

– Suprantu. Nesi protinga moteris.

Kol jis sėdi prie lango ir rūko, ištraukiu iš rankinės paskutinį jos žmonos laišką ir atplėšiu jo akivaizdoje. Nežino, kokia galiu būti begėdė. Vienas lapas kvepia žibučių vandeniu. „Prašau“ – dailiai užrašė Virta pačiame puslapio centre. Ir viskas. Nusišypsau Ramonui ir įdedu laišką atgal į voką.

Ana Iris kartą paklausė, ar myliu jį, o aš papasakojau jai apie šviesas senuosiuose mano sostinės namuose, kaip jos mirgėdavo ir niekada negalėdavai žinoti, užges ar ne. Padedi daiktus ir lauki, nieko negali daryti, kol šviesos nusprendžia. Štai taip jaučiuosi dėl jo.

Štai taip atrodo žmona. Ji mažutė, didžiuliais klubais ir atrodo grėsmingai rimtai, kas būdinga moterims, į kurias kreipiamasi doña[91] joms dar nesulaukus keturiasdešimties. Įtariu, kad jei egzistuotume tame pačiame gyvenime, nebūtume draugės.

Ištiesiu mėlynas ligoninės paklodes priešais save ir užsimerkiu, kraujo dėmės plūduriuoja tamsoje.

– Ar galėsim šitą išsaugoti, jei panaudosim baliklį? – paklausia Samanta.

Ji grįžo, bet nežinau, ar ilgam. Nežinau, kodėl jos neatleidžiu. Gal todėl, kad noriu suteikti jai šansą. Gal todėl, kad noriu pamatyti, ji liks ar išeis. Ką tai reikš? Įtariu, kad labai mažai. Krepšyje ant žemės jo drabužiai, išplaunu juos kartu su ligoninės skalbiniais. Nors dieną jis kvepės mano darbu, žinau, kad duona stipresnė už kraują.

Nesilioviau ieškoti ženklų, žyminčių jo ilgesį.

– Privalai apie tai negalvoti, – liepia Ana Iris, – pasistenk išmesti tai iš galvos. Juk nenori išeiti iš proto.

Štai taip Ana Iris čia išgyvena, štai taip išlaiko sveiką protą. Turbūt visi čia tik taip išgyvename. Mačiau jos trijų sūnų nuotrauką, trys maži besišypsantys berniukai voliojasi šalia pušies Jardín Japonés[92], mažiausias bando pasislėpti nuo fotoaparato krokų spalvos migloje. Klausau jos patarimo, pakeliui į darbą ir atgal visą dėmesį sutelkiu į lunatikus aplink mane, vyrus, šluojančius gatves ir stoviniuojančius prie galinių restoranų durų, rūkančius cigaretes, vyrus nekirptais plaukais; į kostiumuotus žmones, lipančius iš traukinių – daugelis jų dabar užsuks pas meilužius, ir vėliau valgydami šaltą maistą namuose ar gulėdami lovose šalia savo sutuoktinių vis prisimins tą nuodėmingą susitikimą. Galvoju apie savo motiną, kuri mylėjo vedusį vyrą, kai man buvo septyneri, vyrą, turėjusį gražią barzdą ir aštrius skruostikaulius, kuris buvo toks juodas, kad visi jį pažinoję vadino Noche[93]. Jis pynė laidus gamykloje „Codetel“ užmiestyje, bet gyveno mūsų barrio, turėjo du vaikus su moterimi, kurią vedė Pedernadelese. Jo žmona buvo labai graži moteris, pamenu ją visuomet avinčią aukštakulnius, akinančią kiemus rudomis kojomis, pamenu moterį, karštesnę nei oras aplink ją. Una jeva buena[94]. Negaliu įsivaizduoti Ramono žmonos neišsilavinusios. Ji žiūri telenovelas[95] tik tam, kad prastumtų laiką. Laiškuose ji mini vaiką, kurį prižiūri, myli jį beveik taip pat stipriai, kaip mylėjo savą. Pradžioje, kai Ramonas išvyko, ji tikėjosi, kad vieną dieną jie susilauks antro sūnaus, tokio kaip Viktoras, jos amorcito[96]. „Jis žaidžia krepšinį, visai kaip tu“ – rašė Virta. Ji niekada neužsimena apie Enriquillo.

Katastrofos be pabaigos, bet kartais matau mūsų ateitį, ji graži. Gyvensime jo name, virsiu jam, o kai paliks maistą ant stalo, vadinsiu jį zángano[97]. Matau save stebinčią, kaip jis kas rytą skutasi. Kartais matau mus tame name, matau, kaip vieną šviesią dieną (arba dieną kaip šiandien, tokią šaltą, kad mintys persimaino kaskart vėjui pakeitus kryptį) jis nubus ir nuspręs, kad viskas blogai. Nusipraus veidą ir atsisuks į mane.

– Atleisk, – sakys, – dabar turiu išeiti.

Šiandien Samanta susirgo gripu; sako, jaučiasi taip, lyg mirtų. Vilkte velkasi nuo vieno darbo prie kito, vis atsiremia į sieną pailsėti, nieko nevalgo, kitą dieną susergu ir aš. Užkrečiu Ramoną, už tai išvadina mane kvaile.

– Manai, galiu taip paprastai pasiimti laisvadienį? – klausia.

Nieko neatsakau, tai tik suerzintų jį.

Niekada ilgai nepyksta. Jo galvoje zuja pernelyg daug kitų minčių.

Penktadienį užsuka pranešti naujienų dėl namo.

– Senis nori mums parduoti, – sako.

Parodo man popierius, nieko ten nesuprantu. Jis susijaudinęs, tačiau išsigandęs. Pažįstamas jausmas, savu kailiu teko patirti.

– Ką, manai, turėčiau daryti? – Jis nežiūri į mane, žvilgsnis nukreiptas pro langą.

– Manau, turėtum nusipirkti namus. Nusipelnei to.

Jis palinksi galva.

– Tačiau privalau nuderėti kainą, – išsiima cigaretes. – Ar bent įsivaizduoji, kaip ilgai šito laukiau? Turėti namą šioje šalyje reiškia pradėti gyventi.

Bandau užsiminti apie Virtą, tačiau jis kaip visada užkerta tokioms kalboms kelią.

– Jau sakiau tau, viskas baigta, – teškia. – Ko tu dar nori? Maldito[98] kūno? Jūs, moterys, niekada nesugebat palikt ramybėj. Niekada nežinot, kaip paleisti.

Tą vakarą su Ana Iris nuėjome į kiną. Nesuprantame angliškai, tačiau abiem patinka švarūs naujo kino teatro kilimai. Mėlyni ir rožiniai neoniniai dryžiai mirga ant sienų lyg žaibai. Nusiperkame kukurūzų spragėsių pasidalyti ir įsinešame tamarindo sulčių, pirktų bodegoje[99]. Žmonės aplink kalbasi; kalbamės ir mes.

– Tau pasisekė, kad ištrūksi, – sako ji. – Tos cueros baigia išvesti mane iš proto.

Nors tam dar kiek per anksti, atsakau:

– Pasiilgsiu tavęs.

Ji nusijuokia.

– Tu pakeliui į naują gyvenimą. Neturėsi laiko manęs ilgėtis.

– Turėsiu. Tikriausiai kasdien keliausi aplankyti tavęs.

– Neturėsi laiko.

– Turėsiu, jei pasistengsiu. Ar čia bandai manęs atsikratyti?

– Žinoma, ne, Jasmina. Nebūk kvaila.

– Bet kokiu atveju visas šitas reikalas dar kurį laiką bus tik kalbos.

Pamenu, Ramonas vis kartodavo: „Bet kas gali nutikti.“

Tyliai sėdime per visą likusį filmą. Neklausiau jos, ką mano apie mano persikėlimą, o ir ji nepasiūlė savo nuomonės. Yra situacijų, kai gerbiame viena kitos tylą. Lygiai taip pat neklausiu jos, ar ketina kada nors siųsti pinigų savo vaikams. Nenutuokiu, ką ji ketina daryti. Buvo vyrų, jie miegodavo mūsų kambaryje, bet niekada neužsilikdavo ilgėliau. Kai pirmą kartą pasakiau jai, kad perkame namą, ji atsakė, jog tikisi, kad būsiu laiminga, atrodė, tikrai nuoširdžiai to norėjo.

Susiglaudusios grįžtame iš kino teatro, atsargiai einame per žėrintį sniegą išvagojusį ledą. Nesaugus rajonas. Vaikinukai, atrodo, težinantys ispaniškus keiksmažodžius, būriuojasi gatvių pakampėse ir piktai dėbso į mus. Nesižvalgydami žengia per gatvę, kai prasilenkiame su jais, storulis pareiškia, kad yra geriausias pasaulyje pučių laižytojas.

– Cochino[100], – mesteli Ana Iris ir apkabina mane.

Praeiname mano senąjį butą, tą virš baro, pažvelgiu į jį ir bandau prisiminti, pro kurį langą žiūrėdavau.

– Nagi, eime, – paragina mane Ana Iris, – siaubingai šalta.

Ramonas tikriausiai kažką pasakė Virtai, nes laiškai liovėsi. Spėju, tai tiesa – jei gana ilgai lauki, viskas pasikeičia.

Namo pirkimas trunka ilgiau, nei kada nors būčiau galėjusi įsivaizduoti. Pustuzinį kartų jis beveik spjauna į viską, tranko telefono ragelius, mėto į sieną gėrimus, jau ima atrodyti, kad viskas subyrės, nebeįvyks. Tačiau tada įvyksta stebuklas.

– Žiūrėk, – sako laikydamas rankose popierius, – žiūrėk. – Jis kone maldauja.

Labai dėl jo džiaugiuosi.

– Padarei tai, mi amor[101].

– Mes padarėm, – atsako. – Dabar galim pradėti.

Tada nuleidžia galvą ant stalo ir apsiverkia.

Gruodį įsikeliame į namą. Pusė jo – visiški griuvėsiai, vos du kambariai tinkami gyventi. Primena man pirmąją skylę, kurioje apsistojau vos atvykusi į šitą šalį. Visą žiemą neturime šildymo, mėnesį prausiamės kibire. Juokais vadinu šią vietą Casa de Campo[102], tačiau Ramonas nepriima jokios kritikos, skirtos jo „niño“ [103].

– Ne kiekvienas gali sau leisti namą, – primena jis. Tai, žinoma, yra tiesa, – taupiau jam aštuonerius metų.

Jis nepailsdamas įrenginėja namą, vyksta į apleistus pastatus ir ieško trūkstamų medžiagų. Pasak jo, kiekviena grindų plokštė yra sutaupytas doleris. Nepaisant visų medžių, augančių kaimynystėje, medžiagų rasti nelengva, be to, turime viską laikyti užrakinę.

Dar kelias savaites žmonės beldžiasi į duris klausdami, ar namas vis dar parduodamas. Kai kurie jų – kupinos vilčių poros, tokios panašios į mus. Ramonas be jokių ceremonijų užtrenkia duris jiems prieš nosį, lyg bijodamas, kad gali įtraukti jį ten, kur šiuo metu yra patys. Kai atidarau aš, elgiuosi švelniau.

– Neparduodamas, – atsakau, – sėkmės ieškant. Nenumanau, ar netoliese yra daugiau parduodamų namų.

Štai ką tikrai žinau: žmonių viltys yra begalinės.

Ligoninėje praėjo statyti naują korpusą. Praėjus trims dienoms nuo tada, kai kranai apsupo mūsų pastatą, Samanta pasiveda mane į šoną. Žiema ją visai išdžiovino, rankas dengia driežo oda, o lūpos tokios suskeldėjusios, kad, atrodo, tuoj subyrės.

– Man reikia paskolos, – sušnabžda, – mano motina serga.

Visada motina. Apsisuku eiti.

– Prašau, – maldauja, – juk esame iš tos pačios šalies.

Tiesa, iš tos pačios.

– Kažkas ir tau kitados padėjo.

Taip pat tiesa.

– Prižadu, grąžinsiu.

– Kiek tau metų? – paklausiu.

– Devyniolika, – atsako ji liūdnu balsu.

Kitą dieną duodu jai pinigų.

– Čia pusė mano santaupų. Nepamiršk to.

– Nepamiršiu, – atsako.

Ji tokia laminga. Laimingesnė, nei buvau, kai persikraustėme į namą. Norėčiau ir aš būti tokia laisva. Likusią pamainos dalį ji dainuoja mano jaunystės laikų dainas. Tačiau Samanta lieka Samanta. Prieš baigiantis pamainai ji išrėžia, kad man nereikėtų teptis tiek daug lūpdažio, esą mano lūpos ir taip didelės.

Ana Iris nusijuokia.

– Ta mergaitė tikrai tau taip pasakė?

– Tikrai taip.

– Que desgraciada[104], – pasipiktina, tačiau balse girdėti pasigėrėjimas.

Savaitės pabaigoje Samanta nepasirodo darbe. Paklausinėju, tačiau niekas nežino, kur ji gyvena. Nepamenu jos sakant nieko reikšminga tą paskutinę dieną. Ji išėjo tyliai kaip visada, nužingsniavo į miesto centrą, kur galėjo pasigauti autobusą. Laukiau savaitę, meldžiausi už ją. Prisimenu savo pačios pirmuosius metus, kaip beprotiškai norėjau grįžti namo, kaip dažnai verkiau. Meldžiu, kad ji pasiliktų, kaip aš pasilikau.

Savaitė. Laukiu savaitę, o tada ją paleidžiu. Jos vietą užėmusi mergaitė – tyli ir stora, dirba nesustodama ir nesiskųsdama. Kartais, kai apima keista nuotaika, įsivaizduoju Samantą namuose su savo žmonėmis. Namuose, kur šilta. Sakančią, kad niekada negrįš. Nė už ką. Dėl nieko.

Kartais naktimis, kai Ramonas taiso vamzdžius ar dengia smėliu grindis, skaitau senus laiškus, siurbčioju romą, kurį laikome po virtuvės kriaukle, ir galvoju apie ją, tą iš kito gyvenimo.

Laukiuosi, kai pagaliau atkeliauja dar vienas laiškas. Persiųstas iš Ramono senojo buto į mūsų naujus namus. Ištraukiu iš laiškų krūvos ir įsistebeiliju į jį. Širdis daužosi, lyg būtų vieniša, lyg mano vidus būtų tuščias. Noriu atplėšti, bet pirmiau paskambinu Anai Iris; jau seniai nesikalbėjome. Kol laukiu, spoksau pro langą į paukščių knibždančias gyvatvores.

– Noriu eiti pasivaikščioti, – sakau jai.

Medžių šakų galiukuose sprogsta pumpurai. Kai įžengiu į senąjį butą, ji pabučiuoja mane ir prisėda prie virtuvės stalo. Pažįstu tik pora kambario draugių, visos kitos išsikraustė ar grįžo į namus. Yra naujų mergaičių iš salos. Jos zuja pirmyn atgal išsekintos duotų pažadų, nė nepažvelgia į mane. Noriu perspėti jas, kad jokie pažadai negali išgyventi kelionės per jūrą. Mano pilvukas jau matyti, o Ana Iris liesa ir suvargusi. Ji mėnesių mėnesius nekirpo plaukų; išsišakoję galiukai lenda iš jos storos kasos it antras plaukų sluoksnis. Nepaisant visko, ji vis dar gali šypsotis taip ryškiai, kad, rodos, tuoj ką nors padegs. Kažkur viršutiniame aukšte moteris dainuoja bačatą, jos balsas, sklandantis ore, primena man, koks didelis šis namas, kokios aukštos jo lubos.

– Nagi, – paragina Ana Iris tiesdama man šaliką, – eime pasivaikščioti.

Rankose laikau laišką. Diena balandžių spalvos. Mūsų pėdos traiško pabirusius sniego gabalėlius, padengtus žvyru ir dulkėmis. Palaukiame, kol automobilių masė pristoja prie šviesoforo, ir sprunkame į parką. Pirmaisiais mėnesiais su Ramonu kasdien čia ateidavome. „Prasivėdinti po darbų“, – sakydavo jis, o aš kaskart raudonai nusilakuodavau nagus. Pamenu tą dieną prieš mūsų pirmąjį kartą, žinojau, kad tai nutiks. Jis papasakojo apie savo žmoną ir sūnų. Virškinau informaciją, nieko nesakiau, leidau kojoms pačioms mus vesti. Sutikome grupelę vaikų, žaidžiančių beisbolą, Ramonas atėmė iš jų lazdą, pamojavo ja ore ir pasiuntė berniukus gilyn. Maniau, prisidarys gėdos, taigi atsitraukiau, pasirengusi paplekšnoti jam per petį, jei grius, ar kamuoliukas nukris jam ant kojos, tačiau Ramonas tvirtai sugriebė aliuminę lazdą ir lengvu viršutinės kūno dalies judesiu pasiuntė kamuoliuką toli už vaikų. Tie iškėlė rankas į orą ir ėmė šaukti, o Ramonas nusišypsojo man virš jų galvų.

Pereiname visą parką nesikalbėdamos, o tada kertame magistralę ir keliaujame atgal į miesto centrą.

– Ji ir vėl rašo, – pradedu, bet Ana Iris pertraukia mane.

– Skambinau vaikams, – sako ji ir parodo į vyrą, prekiaujantį vogtomis telefono kortelėmis kitapus teismo rūmų. – Jie taip užaugo, kad man jau sunku atpažinti jų balsus.

Po kurio laiko turime prisėsti, kad galėčiau palaikyti Anos Iris ranką, kol ji verkia. Turėčiau kažką pasakyti, bet nežinau, nuo ko pradėti. Ji atsiveš juos čia arba pati išvažiuos. Štai taip viskas pasikeitė.

Atšąla. Patraukiame namų link. Apsikabiname prie durų, atrodo, visai valandai.

Tą naktį atiduodu Ramonui laišką ir bandau šypsotis, kol jis skaito.

Flaca [105]

Tavo viena akis žvairuodavo, kai būdavai pavargusi ar liūdna. Sakydavai, kad ji kažko ieško. Tomis dienomis, kai susitikdavome, akis taip drebėdavo ir vartydavosi, kad turėdavai uždėti pirštą ir taip sustabdyti ją. Stabdei ją, kai nubudau ir radau tave sėdinčią ant mano kėdės krašto. Vis dar vilkėjai mokytojos aprangą, tačiau buvai nusimetusi švarką ir atsisagsčiusi palaidinės sagas taip, kad buvo matyti mano pirkta juoda liemenėlė ir strazdanos ant tavo krūtinės. Nežinojome, kad tai buvo paskutinės dienos. Turėjome žinoti.

– Ką tik atėjau, – pasakei.

Pažvelgiau pro langą, kur stovėjo tavo „Saturnas“.

– Uždaryk automobilio langus.

– Ilgai nebūsiu.

– Dar kas pavogs.

– Jau beveik išeinu.

Likai sėdėti ant kėdės, žinojau, kad bus geriau, jei nesiartinsiu. Buvai sukūrusi sudėtingą sistemą, kuri turėjo padėti mudviem laikytis atokiau nuo lovos: sėdėdavome skirtingose kambario pusėse, neleisdavai man traškinti tau pirštų, niekada nepasilikdavai ilgiau kaip penkiolika minučių. Tačiau tai buvo ne itin veiksminga, ar ne?

– Turiu kai ko jums vakarienei, vyrukai, – tarstelėjai, – kepiau lazaniją savo mokiniams, tai atnešiau likučius.

Mano kambarys buvo mažytis ir tvankus, prigrūstas knygų. Niekada nenorėdavai čia likti, sakydavai, kad jautiesi lyg kojinėje, kai berniukų nebūdavo, visada miegodavome svetainėje ant kilimo.

Ilgi plaukai vertė tave prakaituoti, galiausiai nuėmei ranką nuo akies. Kalbėti nesiliovei.

– Šiandien į mano klasę paskyrė naują mokinę. Motina liepė atsargiai su ja elgtis, nes toji mato regėjimus.

– Regėjimus?

Palinksi galva.

– Paklausiau senjoros, ar regėjimai padeda jai mokykloje. Atsakė, kad ne, nors keletą kartų padėjo su skaičiais.

Turėjau juoktis, bet tik spoksau pro langą, pirštinės formos lapas užstrigo ant priekinio tavo automobilio stiklo. Stovi šalia manęs. Vos pamatęs tave, pirmiausia paskaitoje apie Džoisą, paskui sporto salėje, žinojau, kad vadinsiu Flaca. Jei būtum dominikietė, rūpėtum mano šeimai, jie neštų lėkštes su maistu prie mano durų. Kalnus bananų ir jukos vaisių su kepenėlėmis ar queso frito[106]. Flaca. Tavo tikras vardas – Veronika, Veronika Hardrada.

– Berniukai netrukus grįš, – sakau, – gal reiktų uždaryti automobilio langus.

– Jau einu, – atsakai ir vėl užsidengi akį ranka.

Tarp mūsų neturėjo būti nieko rimto. Sakiau, kad negaliu įsivaizduoti mūsų vestuvių, palinksėjai galva ir atsakei, jog supranti. Tada pasidulkinome, kad galėtume apsimesti, jog nieko skausmingo ką tik nenutiko. Tai buvo, ko gero, mūsų penktas kartas, užsimetei juodą suknelę ir apsiavei meksikietiškus sandalus, pasakei, kad galiu tau skambinti, kai užsinorėsiu, tačiau pati man neskambinsi. Sakei, kad aš turiu nuspręsti, kur ir kada, nes jei paliksiu tai tau, norėsi matyti mane kasdien.

Bent jau buvai sąžininga, ko negalėčiau pasakyti apie save. Darbo dienomis niekada neskambindavau, nė nepasiilgdavau tavęs. Berniukai ir darbas „Verslo spaudoje“ užpildė mano dienas. Tačiau penktadieniais ar šeštadieniais, kai nepavykdavo nieko sutikti klubuose, skambindavau. Kalbėdavome, kol pauzės tapdavo ilgos, tada galiausiai paklausdavai: „Nori, kad atvažiuočiau?“

Atsakydavau, kad taip, o tavęs laukdamas kalbėdavau su berniukais, sakydavau, kad čia tik seksas, esą nieko rimto. O tada atvažiuodavai su rytdienos drabužiais ir keptuve, kad galėtum ryte iškepti man blynų, kartais dar turėdavai sausainių, kuriuos gaminai mokiniams. Kitą rytą berniukai rasdavo tave virtuvėje, vilkinčią mano marškinius, pradžioje jie nieko nesakė, manė, kad po kurio laiko tavęs čia neliks. Kai jau pradėjo užsiminti, buvo per vėlu, ar ne?

Pamenu, berniukai nenuleido nuo manęs akių. Suprato, kad dveji metai – jau rimtas reikalas, nors per visą tą laiką nė karto nesakiau, kad esi mano. Keisčiausia tai, jog jaučiausi visiškai gerai. Atrodė, lyg vasara būtų mane užvaldžiusi. Sakiau berniukams, kad tai geriausias mano priimtas sprendimas. Negali gi visą gyvenimą dulkinti baltųjų mergaičių.

Kai kuriose grupėse tai buvo daugiau nei savaime suprantama; mūsiškėje – ne.

Tose paskaitose apie Džoisą visada tylėdavai, o aš kalbėdavau neužsičiaupdamas, kartą pažvelgei į mane, atsakiau tuo pačiu, taip paraudai, kad net profesorius pastebėjo. Buvai baltoji šiukšlė iš Patersono priemiesčių, tavo stilius (tiksliau, nebuvo jokio stiliaus) ir tai, kad nuolat susitikinėjai su nigeriais, sufleravo, kas tu per paukštė. Sakydavau, kad turi silpnybę mums, o tu pykdavai ir atkirsdavai, kad visai ne.

Tačiau buvau teisus. Tu – baltoji margytė, šokanti bachata, priklausanti Jeilio lotynų amerikiečių seserijai ir aplankiusi Santo Domingą jau tris kartus.

Pamenu, vis siūlydavai mane parvežti namo savo „Saturnu“.

Pamenu, trečią kartą sutikau. Mūsų rankos susilietė tarp sėdynių. Bandei kalbėti su manimi ispaniškai, liepiau liautis.

Šiandien kalbamės. Pasiūlau nuveikti ką nors su berniukais, tu papurtai galvą.

– Noriu būti su tavim, – sakai. – Gal kitą savaitę, jei viskas gerai.

Tai daugiausia, kiek galime tikėtis. Nesakome ir nedarome nieko, ką galėtume prisiminti metų metus. Stebi mane, kol šukuojiesi plaukus. Kiekvienas brūkštelėjimas mano rankos ilgio. Nenori paleisti, bet nenori ir likti įskaudinta. Ne pats geriausias variantas, bet ką aš tau galiu pasakyti?

Važiuojame į Monklerą, mūsų automobilis bene vienintelis visoje magistralėje. Visur taip tylu ir tamsu, o medžiai žėri nuo vakarykščio lietaus. Vienoje vietoje, iškart pasukus į pietus nuo Orandžo, kelias kerta kapines. Tūkstančiai antkapių ir paminklų iš abiejų pusių.

– Įsivaizduok, jei reiktų čia gyventi, – sakai rodydama į arčiausiai stovintį namą.

– Sapnai, kuriuos sapnuotum.

– Košmarai, – palinksi galva.

Pasistatome automobilį priešais prekiautoją žemėlapiais ir einame į mūsų knygyną. Nors visai prie pat koledžas, esame vieninteliai klientai, mes ir trikojė katė. Atsisėdi ant tako ir imi raustis dėžėse. Katė neria tiesiai prie tavęs. Verčiu istorines knygas. Tu – vienintelis žmogus, kuris gali ištverti knygyne tiek ilgai kiek aš. Gudrutė, kokią ne kasdien sutiksi. Kai grįžtu, randu tave nusimetusią batus ir krapštančią pėdų nuospaudas. Skaitai vaikišką knygą. Apglėbiu per pečius.

– Flaca, – sakau.

Tavo išsidraikę plaukai prikimba prie mano apšepusio veido. Dėl nieko nesiskutu taip dažnai, kaip reikėtų.

– Mums gali pavykti, – sušnabždi, – tik reikia leisti.

Tą paskutinę vasarą norėjai kur nors išvykti, tad nusivežiau tave į „Spurce Run“; abu buvom ten lankęsi vaikystėje. Tiksliai prisiminei tuos vizitus – metus, net mėnesius, apie save to pasakyti negalėčiau.

Liepei pažvelgti į karalienės Anos salą. Per langą svėreisi į nakties orą, o aš dėl viso pikto laikiau ranką tau ant nugaros.

Abu buvome girtutėliai, po sijonu mūvėjai tik prisegamas kojines, įkišai mano ranką sau tarp kojų.

– Ką čia veikė tavo šeima? – paklausei.

Pažvelgiau į tamsų vandenį.

– Kepdavome mėsą. Dominikietiškai. Tėtukas tiksliai nežinojo, kaip tą daryti, tačiau buvo labai užsispyręs. Virdavo tokį raudoną padažą, kuriuo apšlakstydavo chuletas[107], o tada kviesdavo vaišintis visiškai nepažįstamus žmones. Būdavo siaubinga.

– Kai buvau vaikas, dėvėjau akies raištį. Gal susitikom ir įsimylėjom per vieną tų prastų vakarienių.

– Abejoju.

– Tik sakau, Juniorai.

– Gal buvom kartu prieš penkis tūkstančius metų.

– Prieš penkis tūkstančius metų buvau Danijoje.

– Tiesa, o pusė manęs – Afrikoje.

– Ką ten veikei?

– Tikriausiai ūkininkavau, visi ir visur tą daro.

– Tada gal kartu buvom kurį kitą kartą.

– Negaliu įsivaizduoti kada, – atsakiau.

Bandei nežiūrėti į mane.

– Gal prieš kokius penkis milijonus metų.

– Tada dar žmonės nebuvo žmonėmis.

Tą naktį gulėjai lovoje plačiai atmerktomis akimis ir klauseisi, kaip greitosios pagalbos automobiliai lekia mūsų gatve. Tavo veido karštis būtų galėjęs šildyti mano kambarį dienų dienas. Nenumanau, kaip ištverdavai savo skleidžiamą karštį, savo krūtų, savo veido. Beveik negalėjau prie tavęs prisiliesti. Iš niekur nieko pasakei „Aš tave myliu.“ Lyg tai būtų nors kiek svarbu.

Tai buvo vasara, kai negalėdamas miegoti ketvirtą valandą ryto bėgiodavau Naujojo Bransviko gatvėmis. Tik tais rytais pavykdavo nubėgti daugiau kaip penkias mylias, kai nebūdavo jokio eismo, o neoninėje šviesoje viskas atrodydavo metalo spalvos, ir degdavo kiekvienas drėgmės lašelis ant automobilių. Pamenu, kaip bėgdavau aplink memorialinius namus, palei Džoiso Kilmerio, tada pro Trupą, kur stovi „Kamelotas“ – toks senas apdegęs baras, apkaltas lentomis.

Nemiegodavau ištisomis naktimis, ir kai senis grįždavo iš darbo UPS, rasdavo mane žymintį iš Prinstono atvykstančių traukinių laiką; galėjai girdėti, kaip jie pradeda stabdyti ties svetaine, griežia dantimis į pietus nuo mano širdies. Suvokiau, kad visa ši nemiga turėjo kai ką reikšti. Gal tai netektis ar meilė, ar dar koks žodis, kurį vartojame, kai būna per vėlu, tačiau berniukai nelinkę į melodramas. Jų atsakymas buvo:

– Ne.

Ypač senis. Išsiskyręs dvidešimties, turi du vaikus Vašingtone, su nė vienu jų ryšių nepalaiko. Jis išklausė ir rėžė:

– Klausyk. Yra keturiasdešimt keturi būdai susidoroti su visu šituo, – parodė man savo suskeldėjusias rankas, – vienas jų – darbas.

Kartą grįžome į „Spurce Run“. Pameni? Kai atrodė, kad rietenos niekada nesiliaus, ir kiekvieną kartą viskas baigdavosi lovoje, abu verkdavome, lyg tai būtų galėję viską pakeisti. Po poros mėnesių jau susitikinėjai su kitu, aš taip pat; ji nebuvo tamsesnė už tave, tačiau plaudavo savo kelnaites duše ir turėjo plaukus, kurie priminė jūrą. Kai pirmą kartą pamatei mus drauge, apsisukai ir įsėdai į autobusą, kurio, žinojau, tau nereikėjo. Tada mano mergaitė paklausė:

– Kas čia buvo?

– Tik kažkokia mergina, – atsakiau.

Per tą antrąją kelionę stovėjau paplūdimyje ir stebėjau, kaip brendi į vandenį, kaip įtrini ežerą į savo liaunas rankas ir kaklą. Abu buvome pagirioti, visai nenorėjau sušlapti.

– Vanduo turi gydomųjų galių, – paaiškinai, – kunigas taip sakė per mišias.

Truputį įpylei į butelį. Pusbroliui, kuris sirgo leukemija, ir tetai, turinčiai širdies bėdų. Vilkėjai apatinę bikinio dalį ir marškinėlius, rūkas biro ant kalvų, vijosi aplink medžius. Išbridai iki liemens ir sustojai. Įsistebeilijau į tave, o tu įbedei žvilgsnį į mane, tai buvo lyg ir meilė, ar ne?

Tą naktį atėjai pas mane į lovą, per gležna, kad būtum tikra, o kai bandžiau bučiuoti tavo spenelius, uždėjai ranką man ant krūtinės ir paprašei palaukti.

Apačioje berniukai žiūrėjo televiziją ir šūkavo.

Leidai vandeniui tekėti iš tavo burnos, jis buvo šaltas. Pasiekei mano kelius, tada vėl prireikė gurkštelėti vandens iš butelio. Klausiausi tavo kvėpavimo, tokio lengvo, klausiausi vandens garso butelyje. O tada apliejai man veidą, tarpkojį ir nugarą.

Šnabždėjai mano visą vardą ir mudu užmigome apglėbę vienas kitą, pamenu, kaip kitą rytą tavęs jau nebuvo, galutinai išnykai, ir niekas mano lovoje ar namuose negalėjo to paneigti.

Puros dėsnis

Paskutiniai mėnesiai. neįmanoma jų dailiai įvynioti ar apsimesti, kad buvo kitaip: artinosi Rafos mirtis. Tuo metu juo rūpinomės jau tik aš ir Mami, nežinojome, kokį velnią daryti, ką sakyti. Taigi nieko nesakėme. Motina tikrai nebuvo viena tų nesitvardančių moteriškių, priešingai, turėjo lygaus horizonto charakterį – į ją lyg į juodąją skylę krito visoks šūdas, ir niekada negalėjai atspėti, kaip ji jaučiasi, ką galvoja. Atrodė, viską gėrė į save, nieko nespinduliuodama lauk, nei šviesos, nei karščio. Truputį susiraukdavo, atsirasdavo raukšlelių aplink akis – tik tiek. O aš, aš nebūčiau norėjęs kalbėti, net jeigu ji būtų reagavusi kitaip. Keletą kartų berniukai mokykloje bandė kalbėti šita tema, liepiau jiems atsiknisti ir rūpintis savo reikalais. Dingti man iš akių.

Buvau septyniolikos su puse. Rūkiau tiek žolės, kad jei atsiminčiau nors valandą iš tų dienų, jau būtų laimėjimas.

Motina bandė laikytis savais būdais. Ji nusivarydavo nuo kojų – plėšėsi tarp brolio, fabriko ir namų, nė nežinau, ar ji išvis miegodavo (namuose nepajudindavau nė suknisto piršto – vyriška privilegija). Moteriškė net sugebėdavo rasti vieną kitą valandėlę savo naujajam vyrukui – Jehovai. Ji turėjo savo vaistų, aš savo. Bažnytiniai reikalai jai niekada per daug nerūpėjo, bet kai nusileidome į vėžio planetą, ji visai išėjo iš proto dėl Jesucristo[108], manau, jei būtų galėjusi, būtų pati prisikalusi prie kryžiaus. Tais paskutiniais metais ji tapo visiška Ave Maria. Maldos grupės surinkdavo mūsų bute kokius du tris kartus per dieną. Vadinau jas „keturiomis apokalipsės arkliaveidėmis“. Pačiai jauniausiai ir labiausiai arkliaveidei Gladis prieš metus diagnozavo krūties vėžį. Per patį gydymo įkarštį jos prakeiktas vyras pabėgo į Kolumbiją ir vedė vieną Gladis pusseserių! Aleliuja! Kita moteriškė, kurios vardo niekaip negaliu prisiminti, buvo vos keturiasdešimt penkerių, tačiau atrodė lyg devyniasdešimties, gryna geto nuolaužų krūva: antsvoris, nugaros problemos, prasti inkstai, sudilę kelių sąnariai, diabetas ir tikriausiai išialgija. Aleliuja! Pati žiauriausia vis dėlto buvo donja Rosi, kaimynė, gyvenusi virš mūsų, baisiai maloni Boricua[109], laimingiausias žmogus, kokį tik gali sutikti, akla. Aleliuja! Donja Rosi turi tokį įprotį sėstis bet kur, nė nepatikrinusi, ar po jos beišleidžiančiu užpakaliu yra kas nors panašaus į kėdę, visada reikia viena akimi ją stebėti. Jau dukart nepataikė ant sofos ir kaip reikiant susitrenkė pasturgalį, paskutinį sykį išgirdau šaukiant:

– Dios mío, qué me has hecho?[110]

Turėjau išsivilkti iš rūsio ir padėti jai atsistoti. Šitos viejas[111] buvo vienintelės motinos draugės, net giminaičiai antraisiais metais jau buvo reti svečiai mūsų namuose. Tik kai užsukdavo tos moterėlės, Mami šiek tiek primindavo senąją save. Jos mėgdavo pasakoti kvailus kaimietiškus juokelius. Prieš patiekdama kavą motina visada patikrindavo, kad kiekviena tácita[112] būtų vienodai sklidina. O kai viena iš ketvertuko pradėdavo taukšti niekus, jos ištęstas Bueeeennnooo turėdavo priversti susiprasti. Visą kitą laiką Mami buvo paskendusi paslaptingame amžiname judesyje: valė, tvarkė, virė, ėjo į parduotuves atiduoti vienų dalykų ir paimti kitų. Vos keletą kartų mačiau ją stabtelint, iš to, kaip delnu užsidengdavo akis, galėjau suprasti, kokia ji pavargusi.

Bet kokiu atveju Rafai atitenka visi laurai. Kai grįždavo iš ligoninės, jis elgdavosi, lyg nieko nebūtų nutikę, o tai buvo visiška beprotybė, turint omeny, kad dėl radiacijos poveikio jis pusę laiko nežinojo, kur esąs, o kitą pusę buvo toks pavargęs, kad neturėjo jėgų nė nusipersti. Bičas dėl chemoterapijos numetė aštuoniasdešimt svarų ir atrodė lyg breiką šokantis skeletas (jis turbūt paskutinis Džersyje atsisakė treningų ir auksinės grandinės ant kaklo). Rafos nugara buvo išvagota stuburo punkcijos randų, tačiau jo išdidi laikysena beveik nepasikeitė nuo tada, kai jis dar buvo sveikas: šimtu procentų loco[113]. Jis didžiavosi būdamas rajono lunatikas, nieku gyvu nebūtų leidęs tokiam menkniekiui kaip vėžys sutrukdyti jam eiti oficialių pareigų. Nepraėjo nė savaitė, kaip grįžo iš ligoninės, o jis jau spėjo plaktuku suskaldyti vieno bičo iš Peru snukį, dar po poros valandų susimušė Patmarke, nes manė, kad kažkoks kvailys kalbėjo apie jį šūdus, davė tam į marmūzę, mums nespėjus prišokti ir jų išskirti. Jis vis rėkė: „kas per šūdas?“, lyg būtume darę ką visai beprotiško. Mėlynės ir nubrozdinimai, kuriuos įsitaisė per muštynes, priminė grandininio pjūklo paliktas žymes, ką tik susiformavusius uraganus.

Bičas kaip reikiant pasiuto. Visada buvo papi chulo[114], tad, žinoma, vos grįžęs iš ligoninės, iškart nėrė į savo senųjų sucias[115] glėbį. Tempdavosi jas į rūsį jau nekreipdamas dėmesio, buvo namie motina ar ne. Kartą pačiame Mami maldų sesijos įkarštyje jis įgriuvo su tokia Parkvudo mergyte, didžiausios šiknos pasauly savininke. Vėliau užsiminiau jam:

– Rafa, un chín de respeto[116].

Tas gūžtelėjo pečiais:

– Nenoriu, kad jie pagalvotų, jog iškeliauju.

Jis slampinėdavo po Honda Hilą ir grįždavo toks sutrikęs ir kažką keistai vapėdamas lyg aramajų kalba. Jei nežinotum, kaip yra iš tiesų, būtum galėjęs pagalvoti, kad vyrukas taisosi.

– Priaugsiu svorio, pamatysit, – sakydavo jis ir versdavo motiną ruošti jam tuos šlykščius proteinų kokteilius.

Mami vis bandė išlaikyti jo užpakalį namie.

– Prisimink, ką sakė gydytojas, hijo.

Rafa atrėždavo:

– Ta to[117], mama, ta to.

Ir šokio žingsneliu nerdavo pro duris. Mami niekada nepajėgė jo suvaldyti. Ant manęs ji šaukdavo, keikdavo ir trankydavosi, tačiau su juo elgėsi tarsi pavyzdinga meksikietiškos novelės herojė. Ay mi hijito, ay mi tesoro[118]. Buvau susitelkęs į tokią mažytę baltąją mergytę iš Čyskveiko, kai pagaliau atsipeikėjau ir pats bandžiau priversti Rafą sumažinti greitį:

– Ei, o tu šiaip neturėtum gydytis?

Tačiau jis tik spoksodavo į mane negyvomis akimis. Tiesą sakant, iki užgriūvant vėžiui nebuvome artimi, tad mano pamokymai čia ne ką tepadėjo. Prieš pat iškeliaujant į vėžio planetą, kurį laiką nė nekalbėjome. Jis lyg niekur nieko dulkino merginą, prie kurios vis bandžiau prieiti, ir manė, kad tai labai juokinga.

– Turi greičiau judėti, broliuk, putės galiojimas irgi neamžinas.

Po kelių savaičių tokio draskymosi, šunsnukis atsitrenkė į sieną. Pasigavo pasiutusį kosulį po nakties, praleistos lauke, ir teko dviem dienoms gultis į ligoninę. Po paskutinio aštuonis mėnesius trukusio vizito tai atrodė menkniekis. Kai Rafą paleido, viskas pasikeitė. Jis liovėsi gėręs per naktis iki apsivėmimo. Taip pat nebekrėtė savo Aisbergo Slimo[119] pokštų. Dingo mergos, ant sofos liedavusios dėl Rafos ašaras ar rydavusios jo pimpalą rūsyje. Liko tik viena Temė Franko, visą laiką, kol jie draugavo, Rafa ją žiauriai mušdavo. Gavo už tai dvejus metus viešųjų darbų. Kartais taip ant jos įpykdavo, kad tampydavo už plaukų po visą stovėjimo aikštelę. Įsivaizduokite blogiausia, ką esate matę. Kartą jos kelnės atsisegė ir nusmuko iki pat kulkšnių, matėsi viskas – jos toto[120] ir dar kas tik nori. Toks jos portretas buvo išlikęs mano atmintyje. Tiesiai nuo Rafos ji šoko ant tokio baltojo berniuko ir susituokė greičiau, nei galėtum ištarti „sutinku“. Graži mergaitė. Pamenat tą José Chingos gabalą „Skriskit, tetas“? Jis apie Temę. Graži, ištekėjusi ir vis tiek sekiojo paskui mano brolį. Keisčiausia buvo, kad užsukusi pasilabinti, ji niekada neužeidavo į mūsų butą, niekada. Pasistatydavo savo tojotą priešais langus, jis nusileisdavo žemyn ir atsisėsdavo kalės vietoje. Man buvo ką tik prasidėjusios vasaros atostogos, laukdamas, kol mano baltoji mergytė teiksis atsiliepti telefonu, stebėdavau juodu pro virtuvės langą, tikėdavausi, kad ji nulenks galvą prie jo kelių, tačiau nieko panašaus nenutikdavo. Net neatrodydavo, kad jie kalbėtųsi. Po penkiolikos–dvidešimties minučių jis išlipdavo, o ji nuvažiuodavo, ir viskas.

– Ką, po velnių, ten veikiat? Keičiatės smegenų bangomis?

Jis krapštė krūminius dantis, radiacija jam kainavo pora tokių.

– Argi ji nesusituokusi su kažkokiu Polaku? Lyg ir turi su juo du vaikus.

Jis pažvelgė į mane.

– Ką, velniai rautų, tu žinai?

– Nieko.

– Visiškai nieko. Entonces cállate la sumautą boca[121].

Štai ką jis turėjo daryti nuo pat pradžių: ilsėtis, trintis namuose, rūkyti mano žolę (turėdavau slėpti savo rūkalus, kol jis suko „džointus“ čia pat svetainėje), žiūrėti televizorių, miegoti. Mami buvo ekstazėje. Kartkartėmis ji vis nušvisdavo šypsena. Gyrėsi grupei, kad Dios Santísimo[122] pagaliau išklausė jos maldas.

– Alabaza[123], – ištarė donja Rosi vartydama akis lyg stiklo rutuliukus.

Kartais, kai žaisdavo „Mets“, sėdėdavome kartu, jis nepratardavo nė žodžio apie tai, kaip laikosi, ką nujaučia artėjant. Tik kai visas apsvaigęs ir kamuojamas siaubingo pykinimo gulėdavo lovoje, imdavo aimanuoti: „Kas, po velnių, čia vyksta? Ką daryti? Ką daryti?“

Turėjau numanyti, kad čia buvo tyla prieš audrą. Nepraėjus nė dviem savaitėms po to, kai atsigavo po kosulio, jis dingo kone visai dienai, tada įvirto į butą ir pareiškė, kad susiorganizavo sau darbą puse etato.

– Darbą puse etato? – paklausiau. – Tu gal išprotėjai?

– Žmogui reikia turėti užsiėmimą, – išsiviepė Rafa, parodydamas visus tarpus tarp dantų, – reikia būti naudingam.

Negana to, darbas ne bet koks, o „Siūlų svirne“. Pradžioje motina bandė apsimesti, kad jai nerūpi.

– Nori žudytis – žudykis.

Vėliau girdėjau, kaip bandė kalbėtis su juo virtuvėje. Kažką aiškino žemu monotonišku balsu, kol Rafa ją pertraukė:

– Ma, o gal tu palik mane ramybėje, ką?

Tada ji tiesiogine šio žodžio prasme krito ant kelių.

– Jėzau, motin, kelkis nuo grindų, darai man gėdą.

Dar šiek tiek apie keistenybes. Mano brolis niekada neturėjo kažkokių tvirtų nusistatymų dėl darbo etikos. Vienintelis jo kada nors išbandytas užsiėmimas – stumdyti žolę Oldbridžo baltašikniams, kitokio darbo Rafa niekada neragavo. Net ir tą darydamas jis būdavo itin atsipalaidavęs. Jei jau taip norėjo kažką veikti, galėjo tiesiog grįžti prie žolės stumdymo – nebūtų buvę labai sunku, taip jam ir pasakiau. Vis dar pažinojome nemažai baltųjų vaikų Klifvudo paplūdimy ir Lorenco uoste – tikrai sočiai baltųjų šiukšlių klientūros, bet jis nenorėjo.

– Ką po savęs palikčiau?

Paliktų po savęs? Negalėjau patikėti tuo, ką girdžiu.

– Biče, tu gi dirbi „Siūlų svirne“!

– Jau geriau tai nei būti dileriu. Stumdyti bet kas gali.

– O prekiauti siūlais ne? Čia tik milžinams, teisingai?

Jis nuleido rankas ant kelių. Įsistebeilijo į jas.

– Tu gyvenk savo gyvenimą, Juniorai, o aš savo.

Mano brolis niekada nebuvo pats racionaliausias parazitas, tačiau čia jau viršūnė. Suverčiau viską nuoboduliui, tiems aštuoniems mėnesiams, kuriuos jis praleido ligoninėje. Vaistams, kuriuos vartojo. Gal tiesiog norėjo jaustis normalus. Tiesą sakant, jis atrodė išties užsidegęs. Prieš darbą išsipuošdavo, rūpestingai susišukavo kadaise buvusius puikius plaukus, kurie po chemoterapijos ataugo reti ir gležnučiai. Visada pasirūpindavo, kad turėtų tam užtektinai laiko. Vėluoti negalima. Kiekvieną kartą, kai išeidavo, motina trenkdavo durimis jam už nugaros, ir jei tik galėdavo susirinkti „Aleliuja“ komanda, visos griebdavosi rožinių. Nors kone visą laiką būdavau nurūkęs savo moliūgą iki pamėlynavimo ir daugiausia vaikydavausi tą Čyskveiko mergaitę, sugebėdavau kartkartėmis užsukti patikrinti, ar Rafa nesivolioja kur moheriniame takelyje. Toks siurrealistiškas vaizdas: kiečiausias rajono bičas laksto su čekiais lyg idiotas. Niekada neužtrukdavau ilgiau, tik patvirtinti, kad Rafa vis dar gyvas. Jis apsimesdavo manęs nematąs; aš apsimesdavau, kad manęs nemato.

Kai parnešė savo pirmąjį atlyginimą, metė pinigus ant stalo ir nusijuokė:

– Parnešiau banką, mažute.

– O taip, – atsakiau, – žudai.

Vėliau tą vakarą prašiau jo dvidešimtinės. Pažiūrėjo į mane ir ištiesė kupiūrą. Šokau į mašiną ir nulėkiau, kur turėjo trintis Laura su draugais, bet kai atvažiavau, jie jau buvo dingę.

Šita darbo nesamonė ilgai netruko. Argi galėjo būt kitaip? Po kokių trijų savaičių, praleistų gąsdinant storas baltas tetules savo skeletu, jis pradėjo pamiršti įvairius dalykus, pasimesdavo erdvėje, apsiskaičiuodavo atiduodamas grąžą, šūdinai elgėsi su klientais. Galiausiai jis tiesiog atsisėdo vidury tako ir nebegalėjo atsistoti. Pernelyg prastai jautėsi, kad galėtų parvairuoti namo, bendradarbiai paskambino į namus, išvertė mane tiesiai iš lovos. Radau Rafą sėdintį biure nuleista galva, kai padėjau jam atsistoti, ispanė mergaitė, kuri juo rūpinosi iki man atvykstant, pradėjo taip raudoti, lyg būčiau susiruošęs jį vesti į dujų kamerą. Rafa siaubingai karščiavo. Galėjau jausti karštį pro jo džinsinę prijuostę.

– Dieve, Rafa, – pasakiau.

Jis nė nepakėlė akių. Suniurnėjo:

– Nos Fuimos[124].

Kol vairavau namo, jis išsitiesė ant užpakalinės „Monarcho“ sėdynės.

– Jaučiuosi taip, lyg mirčiau, – pasakė.

– Nemiršti. Bet jei jau taip nutiktų, palik man ratus, gerai?

– Niekam nepaliksiu šitos mažutės. Mane palaidos su ja.

– Šitam šūdo gabale?

– Taip. Su mano televizoriumi ir bokso pirštinėmis.

– Tai ką, tu jau faraonas?

Jis iškėlė nykštį į orą.

– Palaidok savo vergo šikną bagažinėje.

Po poros dienų temperatūra atslūgo, tačiau prireikė savaitės, kol jis pasijuto nors kiek geriau ir galėjo persikelti nuo lovos ant sofos. Buvau įsitikinęs, kad kai tik vėl galės normaliai judėti, Rafa lėks tiesiai į „Siūlų svirną“ ar bandys prisijungti prie karinių jūrų pajėgų, ar iškrės dar kokią nesąmonę. Motina baiminosi to paties. Ji naudojosi kiekviena proga priminti jam, jog ji neleis, kad taip nutiktų. Mami akys švytėjo iš už juodų Madres de Plaza de Mayo[125] akinių.

– Neleisiu. Aš, tavo motina, neleisiu to.

– Palik mane ramybėje, Ma, palik ramybėj.

Plika akimi buvo matyti, kad jis griebsis kažko kvailo. Geroji naujiena, kad bent neketino grįžti į svirną.

Blogoji – kad ėmė ir apsivedė.

Pamenate tą ispanę, kuri verkė dėl jo „Siūlų svirne“? Taigi pasirodo – ji dominikietė. Ir ne tokia dominikietė kaip aš ar Rafa, o DOMINIKIETĖ dominikietė. Turiu omeny tiesiai-iš-laivo-be-popierių-dominikietė. Ir velniškai prisirpusi. Dar prieš Rafai atsigaunant ji vis dažniau užsukdavo, visa tokia energinga ir susirūpinusi; sėdėdavo su juo ant sofos ir žiūrėdavo „Telemundo“. Ji mažiausiai dvidešimt kartų pareiškė, kad neturi televizoriaus. Su sūnumi Adrianu gyveno Londono terasoje, dvidešimt antrajame name, mažyčiame kambarėlyje, kurį jai nuomojo toks pagyvenęs vyrukas iš Gudžarato. Taigi mergelei nebuvo labai jau didelė kankynė trintis čia (jos pačios žodžiais) su savais gente[126]. Nors stengėsi elgtis tinkamai, laikė kojas sukryžiavusi ir vadino motiną Señora[127], Rafa lipo ant jos it aštuonkojis. Per penktąjį vizitą jau vedėsi ją į rūsį, nekreipdamas dėmesio į „Aleliuja“ komandą.

Ji buvo vardu Pura. Pura Adames.

Motina vadino ją Pura Mierda[128].

Tiesą sakant, nemaniau, kad Pura tokia jau bloga; ji buvo šimtą kartų geresnė nei kitos šliundros, kurias Rafa parsitempdavo. Velniška Guapísima[129]: aukšta ir tamsi, su milžiniškomis pėdomis ir neįtikėtinai dvasingu veidu, tačiau kitaip nei likusios rajono gražuolės Pura, atrodė, nežinojo, ką su savo grožiu daryti, buvo nuoširdžiai sutrikusi. Visiška campesina[130], pradedant jos susikaustymu ir baigiant kalbos maniera, kuri buvo tokia primityvi, kad negalėjau suprasti pusės to, ką ji sakė, nuolat vartojo žodžius, tokius kaip deguabinao ir estribao. Jei būtume leidę, būtų visai išūžusi mums ausis. Dar pasižymėjo perdėtu atvirumu: praėjus vos savaitei jau žinojome visą jos gyvenimo istoriją. Kaip mirė tėvas, kai ji dar buvo visai jauna; kaip motina ją vos trylikos ištekino už šykštaus penkiasdešimtmečio, sumokėjusio iki šiol nežinomą pinigų sumą, kaip nuo jo susilaukė pirmojo sūnaus Nestoro; kaip po poros metų to siaubo ji paspruko iš Las Matas de Farfano į Niuarką, jai padėjo tía[131], kuri norėjo, kad Pura pasirūpintų jos protiškai atsilikusiu sūnumi ir prie lovos prikaustytu vyru; kaip ji pabėgo ir nuo tetos, nes atvažiavo čia, į Nueba Yol[132], ne tam, kad būtų kažkieno vergė, jau pakaks; kaip pastaruosius ketverius metus praleido plaikstoma vėjo: Niuarkas, Elizabetas, Patersonas, Junjon Sitis, Pert Ambojus (pastarajame kažkoks pasiutęs Cubano[133] užtaisė jai antrąjį vaiką – Adrianą), visi ir visur naudojosi jos įgimtu gerumu; ir štai dabar ji Londono terasoje, bando išsilaikyti vandens paviršiuje, laukia nutinkant ką nors gera. Pura tai sakydama plačiai nusišypsojo motinai.

– Dominikoje jie gi šitaip merginų netekina, ar ne, Ma?

– Por favor[134], – atsakė Mami, – netikėk niekuo, ką ta puta sako.

Tačiau jau kitą savaitę su savo arkliaveidėmis ji dejavo, kaip dažnai taip nutikdavo jų kaime, kaip Mami pati kovojo, kad pakvaišusi motina neatiduotų jos už porą ožkų.

Motina bendraudama su mano brolio „amiguitas“[135] vykdė labai paprastą politiką: kadangi nė viena jų per ilgai neužsibūdavo, Mami nė nesistengė išmokti jų vardų, skyrė joms ne daugiau dėmesio kaip porai juodų kačių, kurias laikėme, kai dar gyvenome Dominikoje, ji nepykdavo, jei mergaitė pasisveikindavo, atsakydavo tuo pačiu. Jei mergaitė būdavo mandagi, Mami taip pat mandagiai su ja elgdavosi. Tačiau vieja joms niekada neišeikvodavo daugiau kaip vato savo energijos. Ji buvo tvirta ir baudžiamai abejinga.

O Pura buvo visai kitas reikalas. Nuo pat pradžių tapo aišku, kad Mami šita mergytė nepatiko. Ir ne vien todėl, kad Pura iš proto ėjo dėl popierių, nuolat mėtė užuominas apie savo imigrantės situaciją – kaip jos gyvenimas būtų kur kas geresnis, kaip jos sūnaus gyvenimas būtų kur kas geresnis, kaip ji pagaliau galėtų aplankyti savo vargšę motiną ir kitą sūnų Las Matą, jei tik turėtų popierius. Mami yra tekę susidurti su kalėmis, išprotėjusiomis dėl popierių, ir anksčiau, tačiau niekada taip jautriai nereaguodavo. Gal tai Puros veidas, gal jos asmenybė, o galbūt tiesiog laikas – kažkas vedė Mami iš proto. Atrodė, tai asmeniška. O gal Mami nujautė, kas netrukus turėjo nutikti.

Kad ir kaip ten būtų, motina Purai buvo gryniausia ragana. Kai nekibo prie jos kalbėjimo manieros, aprangos stiliaus, eisenos, to, kad yra campesina[136] ir prieta[137], ar kad kramto išsižiojusi, Mami apsimesdavo, kad Pura apskritai neegzistuoja. Eidama demonstratyviai ją pastumdavo, ignoruodavo visus jos klausimus. Jei jau TURĖDAVO paminėti Purą, skambėdavo maždaug taip: „Rafa, ką puta valgys?“ Net ir man tai jau atrodė per stipru.

– Ma, kas per velnias?

Baisiausia buvo tai, kad Pura, rodės, visai nekreipė dėmesio į tokį priešiškumą. Kad ir kaip Mami elgėsi, kad ir ką sakė, Pura nesiliovė bandžiusi ją prakalbinti. Mami nepakantumas ne tik nedarė Puros mažiau pastebimos, bet dar labiau pabrėžė jos egzistavimą. Su Rafa ji būdavo gana tyli, tačiau kai netoliese būdavo Mami, mergaitė staiga turėdavo nuomonę apie VISKĄ, kišdavo savo trigrašį į kiekvieną pokalbį, nuolat vapėdavo nesąmones, pavyzdžiui, kad JAV sostinė yra Niujorkas ar kad egzistuoja tik trys žemynai, o tada gindavo savo nuomonę iki mirties. Atrodytų, kad taip Mami persekiojama Pura turėjo tapti atsargi ir susikausčiusi, tačiau kur tau. Mergaitė nė kiek nesivaržė!

– Búscame algo para comer[138], – sakydavo man. Nei ačiū, nei prašau.

Jei nepadarydavau ko prašomas, ji nesikuklindama apsitarnaudavo pati – pasiimdavo kolos ar pyrago. Motina atimdavo maistą iš Puros, tačiau vos tik Mami nusisukdavo, mergaitė ir vėl atsidurdavo prie šaldytuvo. Kartą net pareiškė motinai, kad ši turėtų perdažyti butą.

– Čia trūksta spalvų. Esta sala está muerta[139].

Gal turėčiau į tai žiūrėti rimčiau, tačiau visas šitas reikalas buvo kažkoks juokingas.

O kaip dėl arkliaveidžių? Pamanytum, galėjo bandyti kiek sušvelninti situaciją, bet kur tau. Velniop, kam gi dar reikalingi draugai, jei ne įpilti žibalo į ugnį? Kasdien daužydavo būgną, kviečiantį į kovą su Pura. Ella es prieta. Ella es fea. Ella dejó un hijo en Santo Domingo. Ella tiene otro aquí. No tiene hombre. No tiene dinero. No tiene papeles. Qué tú crees que ella busca por aquí?[140] Jos gąsdino Mami, kad mano brolio sperma su pilietybe užtaisys tai mergai vaiką ir kad motinai AMŽINAI teks remti Purą, jos vaikus ir gimines Santo Dominge. O Mami, moteris, kuri meldėsi dievui pagal Mekos maldų tvarkaraštį, atsakė arkliaveidėms, kad jeigu taip nutiktų, pati išpjautų vaiką Purai iš įsčių.

– Ten mucho cuidado[141], – kreipėsi ji į Rafą, – nenoriu beždžionės šiuose namuose.

– Per vėlu, – atsakė tas, įsistebeilydamas į mane.

Jei brolis būtų taip dažnai nesivedęs Puros į namus, jei būtų pasistengęs, kad ji lankytųsi tuo metu, kai Mami dirbdavo fabrike, gyvenimas būtų buvęs kur kas lengvesnis, tačiau kur tau. Sėdėdavo ant sofos, pačiame uragano epicentre, ir, atrodė, nuoširdžiai mėgaudavosi visa šia beprotybe.

Ar Rafai ji tikrai taip stipriai patiko? Sunku pasakyti. Jis akivaizdžiai buvo kur kas labiau caballero[142] su ja nei su bet kuria kita mergina – atidarydavo duris, mandagiai kalbėdavo, net gražiai elgdavosi su jos žvairaakiu berniuku. Daug jo buvusių mergyčių būtų davusios galvą nukirsti, kad tik pamatytų tokį Rafą. Tai buvo Rafa, kurio visos laukė.

Romeo ar ne, nemaniau, kad tie santykiai ilgai truks. Turiu omeny, mano brolis niekada nėra užsibuvęs nė su viena mergaite, niekada. Jėzau, jis reguliariai pravydavo kur kas geresnes kales nei Pura.

Atrodė, kad viskas juda to link ir šįkart. Po kokio mėnesio Pura dingo. Mama šventės nekėlė, bet ir neatrodė nuliūdusi. Praėjus porai savaičių dingo ir mano brolis. Šoko į „Monarchą“ ir dingo. Nesirodė dieną, dvi. Mami jau buvo bepradedanti kaip reikiant panikuoti. Visos keturios arkliaveidės metė savo maldų pajėgas. Aš irgi buvau pradedantis jaudintis. Prisiminiau, kaip išgirdęs vėžio diagnozę bandė nusigauti iki Majamio, kur pažinojo kažkokių bičų. Iki sugendant automobiliui spėjo pasiekti tik Filadelfiją. Taip mane išgąsdino, kad nuėjau į Temės Franko namus, bet kai jos Polakas vyras atidarė duris, netekau savitvardos. Apsisukau ir nuėjau.

Trečiąją naktį sėdėjome bute ir laukėme, staiga privažiavo „Monarchas“. Motina išbėgo į verandą. Taip stipriai įsitvėrė į užuolaidas, kad net pirštai pabalo.

– Jis čia, – galiausiai pratarė.

Rafa įvirto vilkdamas Purą. Jis buvo akivaizdžiai girtas, o Pura įsispraudusi į klubinius drabužius.

– Sveikas sugrįžęs, – tyliai pasakė Mami.

– Žiūrėkit, – sukriokė Rafa tiesdamas savo ir Puros rankas.

Jie mūvėjo žiedus.

– Mes susituokėm!

– Oficialiai, – sucypė Pura apsvaigusiu balsu, traukdama liudijimą iš rankinės.

Motinos būsena, iki šiol laviravusi tarp susierzinimo ir palengvėjimo, tapo visiškai nenuspėjama.

– Ji nėščia? – paklausė Mami.

– Dar ne, – atsakė Pura.

– Ar ji nėščia? – motina pažvelgė tiesiai broliui į akis.

– Ne, – atsakė Rafa, – gal išgerkim?

– Niekas šiuose namuose negers, – atrėžė motina.

– Aš išgersiu. – Brolis pasisuko eiti virtuvės link, bet motina jį nustūmė.

– Ma, – suniurnėjo Rafa.

– Niekas šiuose namuose negers!

Ji pastūmė Rafą atgal.

– Jei šitaip nori praleisti likusį savo gyvenimą, – pasakė motina rodydama į Purą, – tuomet, Rafaeli Urbano, neturiu ką daugiau tau pasakyti. Norėčiau, kad su savo puta paliktumėt mano namus.

Brolis apstulbo.

– Niekur aš neisiu.

– Noriu, kad abu dingtumėt.

Akimirką pagalvojau, kad Rafa trenks motinai. Tikrai pagalvojau.

Tačiau staiga visas garas nusileido. Jis apkabino per pečius Purą, kuri nors kartą, atrodė, susivokė, jog kažkas negerai.

– Iki greito, – tarstelėjo man.

Tada sėdo atgal į „Monarchą“ ir nuvažiavo.

– Užrakink duris.

Tai buvo vienintelis dalykas, kurį ji pasakė prieš grįždama į savo kambarį.

Niekada nebūčiau pagalvojęs, kad viskas truks taip ilgai. Motina, matote, negalėjo atsispirti mano broliui. Kiekviena motina turi vaiką, kuriam jaučia silpnybę. Vaiką, šalia kurio ji negali savęs kontroliuoti. Mano motinai tas vaikas buvo Rafa, tikrai ne aš. Nesvarbu, kokį velnią iškrėsdavo – o krėsdavo jis, patikėkit, daug – motina visada visu šimtu procentų būdavo jo pusėje, taip, kaip tik lotynų amerikietės gali stovėti už savo querido vyriausiąjį hijo. Jei vieną dieną būtų grįžęs namo ir išrėžęs: „Žinai, Ma, išnaikinau pusę planetos“, esu tikras, ji gintų jo šikną: „Ką gi, hijo, mūsų, šiaip ar taip, buvo per daug.“ Tai lėmė kultūriniai dalykai ir, žinoma, vėžys, tačiau taip pat svarbu, jog prieš susilaukdama Rafos Mami patyrė du persileidimus, iki pastojant jai jau metų metus kartojo, kad nebegalės turėti vaikų; mano brolis vos nemirė per gimdymą, o pirmuosius dvejus metus, pasak mano tías[143], Mami kamavo liguista baimė, kad Rafą pagrobs. Taip pat nereikėtų pamiršti, kad jis visada buvo pats gražiausias iš berniukų – jos didžiausias consentido[144] – štai tokius jausmus ji jautė lunatikui. Nuolat girdi motinas sakant, kad jos galėtų mirti dėl savo vaikų, iš maniškės niekada to neišgirstum. Ir nereikėjo. Tai buvo įrašyta jos veide šimtas dvylikto dydžio Tupako gotiškuoju šriftu.

Maniau, po kelių dienų ji palūš, ir tada bus daug apsikabinimų ir bučinių (gal dar spyris Purai į galvą), ir vėl suvešės meilė. Tačiau šįsyk motina nežaidė, kai kitą kartą Rafa pasirodė prie mūsų durų, ji nedaug jam tepasakė.

– Nenoriu tavęs čia. – Stipriai papurtė galvą Mami. – Eik ir gyvenk su savo ŽMONA.

Manote, nustebau? Būtumėte matę mano brolį. Atrodė, lyg ant jo kas būtų išvertęs šūdų krūvą.

– Tada eik šikt, – jis pasakė Mami.

Kai liepiau taip nekalbėti su motina, jis atšovė:

– Ir tu eik šikt.

– Nagi, Rafa, – bandžiau pasivyti jį, – čia gi negali būti rimta, tu nė nepažįsti tos mergos.

Jis nesiklausė, kai priartėjau, trenkė man į krūtinę.

– Tikiuosi, mėgsti Hindu kvapą! – šaukiau jam pavymui. – Ir kūdikio šūdo!

– Ma, apie ką galvoji? – paklausiau.

– Paklausk geriau JO, ką galvoja.

Po poros dienų, kai Mami buvo darbe, o aš slampinėjau Oldbridže su Laura, tai yra leidau laiką klausydamasis nesibaigiančių kalbų apie jos neapykantą pamotei, Rafa grįžo pasiimti likusių daiktų. Ne tik nepasikuklino pats atsirakinti durų, bet dar išsinešė televizorių, savo ir net Mami lovą. Kaimynai, kurie jį matė, sakė, kad buvo pasikvietęs į pagalbą kažkokį indą. Taip įsiutau, kad norėjau iškviesti policiją, tačiau motina uždraudė.

– Jei jis nori taip gyventi, netrukdysiu.

– Puiku, Ma, bet kaip, po velnių, aš žiūrėsiu savo laidas?

Ji pažvelgė į mane be gailesčio.

– Turim kitą televizorių.

Turėjome. Dešimties colių nespalvotą, jo garso reguliatorius buvo užstrigęs ties antra padala.

Mami liepė atnešti nenaudojamą čiužinį iš donjos Rosi buto.

– Vyksta siaubingi dalykai, – pasakė donja Rosi.

– Nieko baisaus, – atsakė Mami, – būtum mačiusi, ant ko miegojom, kai buvau maža.

Kai kitą kartą mačiau Rafą gatvėje, jis buvo su Pura ir vaiku, atrodė siaubingai, paskendęs drabužiuose, kurie jam nebetiko. Pradėjau šaukti:

– Gaidy, per tave motina miega ant sušiktų grindų!

– Nekalbėk su manim, Juniorai, – perspėjo jis. – Perpjausiu tau suknistą gerklę!

– Nors ir dabar, broli, nors ir dabar.

Jis tesvėrė šimtą dešimt svarų, o aš buvau užsivaręs iki šimto septyniasdešimt devynių, galėjau laužti aguajero[145], bet jis tik demonstratyviai perbėgo pirštu sau per kaklą.

– Palik jį ramybėje, – maldavo Pura, bandydama sulaikyti Rafą.

Palik mus visus ramybėje.

– O, labas Pura. Tai dar nedeportavo?

Tuomet brolis jau ėmė kaip reikiant niršti, tad šimtas dešimt svarų ar ne, nusprendžiau jo nebeerzinti. Pasišalinau.

Niekad nebūčiau pagalvojęs, kad Mami taip tvirtai laikysis. Ėjo į darbą. Dalyvavo maldos grupėje, o kitą laiką leido savo kambaryje. Jis pasirinko. Tačiau nesiliovė už jį meldusis. Girdėdavau, kaip maldos grupėje prašydavo Dievo, kad saugotų jį, kad gydytų, kad suteiktų įžvalgumo. Kartais siųsdavo mane pažiūrėti, kaip jis laikosi, su pretekstu, kad nešu jam vaistų. Bijojau, galvojau, kad užmuš mane ant laiptų, bet motina reikalavo. „Išgyvensi“, – sakydavo.

Į butą įleisdavo toks vyrukas iš Gudžarato, o tada turėdavau belstis į jų kambarį. Pura, tiesą sakant, laikė kambarėlį gana tvarkingą, prieš man ateinant visa išsidabindavo, papuošdavo ir sūnų. Kaip reikiant įsijausdavo. Stipriai mane apkabindavo.

– Kaip laikaisi, hermanito[146]?

O Rafai atrodė, visai nerūpėjo. Gulėdavo lovoje vienais apatiniais ir nieko man nesakydavo. Sėdėdavau su Pura ant lovos krašto ir pareigingai aiškindavau apie vieną ar kitą piliulę, ji vis linksėdavo galva, tačiau neatrodė, kad ką nors suprastų.

Tada tyliai paklausdavau:

– Ar jis ką nors valgo? Ar jį pykina?

Pura pažvelgė į mano brolį.

– Jis muy fuerte[147].

– Nevėmė? Neturėjo temperatūros?

Pura papurtė galvą.

– Gerai, – atsistojau, – viso, Rafa.

– Viso, subinės skyle.

Donja Rosi visada būdavo su mano motina, kai grįždavau iš šitų misijų, gelbėdavo Mami nuo visiškos nevilties.

– Kaip jis atrodė? – paklausė donja Rosi, – ar sakė ką nors?

– Pavadino mane subinės skyle.

Kartą, kai ėjome su Mami į Patmarką, pamatėme Rafą su Pura ir vaikpalaikiu. Atsisukau pasižiūrėti, ar jie pamojuos, Mami nė nestabtelėjo.

Atėjo rugsėjis, metas grįžti į mokyklą. Laura, mergaitė, paskui kurią laksčiau ir aprūpindavau žole nemokamai, grįžo pas savo senuosius draugus. Pasisveikindavome koridoriuose, tačiau jau nebeturėjo man laiko. Mano berniukai manė, kad tai buvo SIAUBINGAI juokinga.

– Spėju, nesi vienintelis.

– Spėju, nesu, – atsakydavau.

Oficialiai turėjo būti mano paskutiniai metai, tačiau net tai atrodė abejotina. Jau buvau nušalintas nuo pasirengimo koledžui, o tai reiškė, kad jau buvau Sedar Ridžo kelyje, vedančiame tolyn nuo aukštojo išsilavinimo, daugiau nieko nedariau, tik skaičiau, kai būdavau pernelyg apsipūtęs skaityti, spoksodavau pro langą.

Po poros savaičių šito mėšlo vėl ėmiau praleidinėti pamokas, tai ir buvo priežastis, kodėl išmetė iš parengiamosios. Motina išeidavo į darbą labai anksti, grįždavo vėlai ir negalėjo perskaityti nė žodžio angliškai, tad nekilo pavojus būti pagautam. Štai todėl buvau namie tą dieną, kai brolis atrakino pagrindines duris ir įėjo į butą. Pašoko, kai pamatė mane, sėdintį ant sofos.

– Ką, po velnių, čia veiki?

Nusijuokiau.

– O ką, po velnių, TU čia veiki?

Jis atrodė siaubingai. Lūpų kamputyje juodavo pūslė, o akys grimzdo į veidą.

– Ką, velniai griebtų, pasidarei? Atrodai BAISIAI.

Jis ignoravo mane ir nuėjo į Mami kambarį. Likau sėdėti, girdėjau jį kuičiantis kurį laiką, tada išėjo.

Tai nutiko dar pora kartų. Tik trečiąjį kartą mano nupūstos iki begalybės smegenys suvokė, kas čia vyksta. Rafa ėmė pinigus iš motinos slėptuvės jos kambaryje! Ji laikė grynuosius mažoje metalinėje dėžutėje, kurią vis kilojo iš vienos vietos į kitą, sekiau situaciją, jei kartais staiga prireiktų kelių žalių.

Įėjau į kambarį, kai Rafa rausėsi spintoje, ištraukiau dėžutę iš stalčiaus ir pasikišau po pažastimi.

Jis išlindo iš spintos. Pasižiūrėjo į mane, aš į jį.

– Atiduok, – pareikalavo.

– Šūdo tau.

Tada griebė mane. Seniau nebūtų kilę jokių klausimų – Rafa sulaužytų mane į keturias dalis – tačiau taisyklės pasikeitė. Negalėjau apsispręsti, kuris jausmas buvo stipresnis – laimė pirmą kartą gyvenime nugalėti jį fizinėje kovoje ar to paties baimė.

Nuvertėme keletą daiktų, tačiau neleidau jam prisiartinti prie dėžutės, galiausiai pasidavė. Buvau pasirengęs antrajam raundui, tačiau jis visas drebėjo.

– Viskas normaliai, – sušvokštė, – pasilaikyk pinigus. Bet nesijaudink, netrukus pasirūpinsiu tavim, pone dvokiantis šūde.

– Siaubingai bijau, – pasišaipiau.

Tą patį vakarą viską papasakojau Mami. (Žinoma, pabrėžiau, kad viskas įvyko PO to, kai grįžau iš mokyklos.)

Jį įjungė viryklę ir sukrėtė į puodą pupeles, kurias buvo užmerkusi šį rytą.

– Prašau, nesipykit su broliu. Leisk jam imti, ką tik nori.

– Bet jis vagia tavo pinigus!

– Tegul turi.

– Velniop, aš pakeisiu spyną!

– Nieko tu nedarysi, čia lygiai taip pat ir jo namai.

– Juokauji, Ma? – Jau buvau besprogstąs, kai staiga susivokiau. – Ma?

– Taip, sūnau.

– Kiek laiko jis jau tą daro?

– Ką daro?

– Ima pinigus.

Ji nusisuko nuo manęs. Padėjau mažą metalinę dėžutę ant grindų ir išėjau parūkyti.

Spalio pradžioje sulaukėme Puros skambučio. Jis prastai jautėsi. Motina palinksėjo galva ir aš nuėjau pas juos. Švelniai pasakyta – prastai jautėsi. Brolis jau kliedėjo. Visas degė, kai uždėjau rankas ant jo, pažvelgė į mane nesuprasdamas, kas esu. Pura sėdėjo ant lovos krašto apkabinusi sūnų, bandė atrodyti susirūpinusi.

– Duok man sušiktus raktelius, – liepiau.

Ji šyptelėjo.

– Pametėm.

Žinoma, melavo. Žinojo, kad jei atiduotų man „Monarcho“ raktelius, matytų tą mašiną kaip savo ausis.

Bandžiau nešti jį, bet nepajėgiau, tik jau ne dešimt blokų, o aplink nieko nebuvo. Pirmą kartą istorijoje mūsų rajone niekas nesimalė aplinkui. Tuo metu Rafa jau visiškai nebesiorientavo erdvėje, buvau bepradedantis kaip reikiant panikuoti. Ne juokais išsigandau. Pamaniau: „Jis čia mirs.“ Tada netoliese pamačiau pirkinių vežimėlį. Nuvilkau Rafą iki ten ir įverčiau į jį.

– Viskas gerai, – pasakiau jam, – viskas kuo puikiausiai.

Pura stebėjo mus nuo laiptelių.

– Turiu pasirūpinti Adrianu, – pasakė ji.

Mami maldų pagaliau buvo išklausyta – tą dieną įvyko stebuklas. Spėkit, kas gi privažiavo prie mūsų namo, kas pribėgo, kai pamatė, ką vežu pirkinių vežimėlyje, kas nuvežė Rafą, mane, Mami ir visas arkliaveides į „Beth Israel“ ligoninę?

Teisingai – Temė Franko. Dar žinoma kaip Skraidančios Tetas.

Jis ilgai gulėjo ligoninėje. Daug šūdo nutiko per tą laiką ir vėliau, bet daugiau mergų nebebuvo. Tas jo gyvenimo laikotarpis baigėsi. Kartkartėmis Temė aplankydavo jį ligoninėje, bet tai buvo tik jų senas įprotis; ji sėdėdavo ir nieko nesakydavo, jis irgi tylėdavo, ir po kurio laiko Temė išeidavo.

– Kas per velnias? – paklausiau brolio, bet jis nepaaiškino, nepasakė nė žodžio.

Pura, kuri nuostabiai pareigingai nelankė brolio ligoninėje, kartą buvo užsukusi pas mus į butą. Rafa tuo metu vis dar gulėjo „Beth Israel“, tad visai neprivalėjau jos įsileisti, tačiau atrodė kvailoka taip elgtis. Pura prisėdo ant sofos, bandė laikyti motinos rankas, tačiau Mami nelabai leidosi. Pura buvo atsivedusi Adrianą, mažasis manganzón[148] iškart ėmė lakstyti ir vartyti daiktus, turėjau suimti save į rankas, kad nesusilaužyčiau kojos į jo šikną. Nesiliaudama šypsotis Pura paaiškino, kad Rafa pasiskolino iš jos pinigų ir kad norėtų juos atgauti, nes antraip prarasianti butą.

– Oj, por favor[149], – išspjoviau.

Mano motina įdėmiai ją nužvelgė.

– Kiek pasiskolino?

– Du tūkstančius dolerių.

Du tūkstančius. Čia gal aštuoniasdešimtaisiais? Kalė visai kliedėjo.

Motina mąsliai linktelėjo.

– Ką, manai, jis darė su tais pinigais?

– NEŽINAU, – sušnabždėjo Pura, – jis niekada NIEKO man neaiškina.

O tada ji ėmė ir nusišypsojo.

Ta mergytė buvo tikras genijus. Aš ir Mami atrodome it plaktas šūdas, o ji sėdi visa puiki kaip nežinia kas ir visiškai savimi pasitikinti – dabar, kai viskas baigta, ji nė nesistengė to slėpti. Jei būčiau turėjęs jėgų, būčiau paplojęs, tačiau jaučiausi pernelyg prislėgtas.

Mami kurį laiką nieko nesakė, o tada nuėjo į savo miegamąjį. Pamaniau, ji išlįs iš ten nešina tėvo „Šeštadienio vakaro specialiuoju“, vieninteliu jo daiktu, kurį pasiliko, kai tas išėjo. Kai klausėme kam, sakė, kad mus apsaugotų, tačiau labiau tikėtina – nušauti tėvą, jei dar kada jį pamatytų. Stebėjau Puros vaiką, jis visas patenkintas mėtė TV gidą. Svarsčiau, kaip jam patiktų tapti našlaičiu. Tada iš kambario išėjo motina, nešina šimto dolerių kupiūra.

– Ma, – pratariau tyliai.

Ji ištiesė kupiūrą Purai, tačiau dar kurį laiką jos nepaleido. Kokią minutę jos žiūrėjo viena į kitą, o tada Mami paleido kupiūrą taip staigiai, net popierius pokštelėjo.

– Que Dios te bendiga[150], – pasakė Pura, taisydamasi marškinėlius ties krūtimis prieš atsistodama.

Daugiau niekada nebematėme nei Puros, nei jos sūnaus, nei mūsų automobilio, televizoriaus, lovų ar to nežinomo kiekio dolerių, kuriuos Rafa iš jos pavogė. Ji išskrido iš Terasos į nežinomus kraštus prieš Kalėdas. Tą papasakojo vyrukas iš Gudžarato, kai netyčia sutikau jį Patmarke. Jis vis dar siuto, nes Pura liko jam skolinga bene dviejų mėnesių nuomą.

– Paskutinis kartas, kai nuomoju tokiems kaip jūs.

– Amen, – atsakiau.

Galėtum pagalvoti, kad Rafa jautėsi kaltas, kai pagaliau išėjo iš ligoninės. Tikėtina. Jis nė žodžiu neužsiminė apie Purą. Beveik visai nekalbėjo. Manau, žinojo, kad jam jau nebepagerės. Daug valandų praleisdavo priešais televizoriaus ekraną, kartais leisdavosi į lėtus pasivaikščiojimus po sąvartyną. Pasikabino ant kaklo Nukryžiuotąjį, bet kategoriškai atsisakė melstis ar dėkoti Jėzui, kaip liepė motina. Arkliaveidės vėl trynėsi bute kone kasdien, mano brolis nužvelgdavo jas ir sakydavo: „Velniop Jėzų“, tai jas tik dar labiau užvesdavo maldai.

Stengiausi nesipainioti jam po kojų. Pradėjau tampytis su tokia mergyte, nebuvo nė perpus tokia puiki kaip Laura, tačiau bent patikau jai. Tai ji supažindino mane su grybais. Valandas, kurias turėjau leisti pamokose, stūmiau tripindamas nuo grybų su ja. Nė trupučio nemąsčiau apie ateitį.

Kartkartėmis, kai mudu su Rafa likdavome vieni, bandydavau pasikalbėti, tačiau jis niekada neatsakydavo. Jau buvo netekęs visų plaukų ir dėvėjo jankių kepurėlę net namuose.

Praėjo maždaug mėnuo nuo tada, kai jį paleido iš ligoninės, ėjau iš parduotuvės nešinas galonu pieno, buvau siaubingai apsipūtęs ir mąsčiau apie naująją mergaitę, kai staiga iš niekur nieko mano veidas IŠSPROGO. Visa mano smegenų grandinė išsijungė. Neturiu žalio supratimo, kiek laiko buvau atsijungęs, bet po pusantro sapno susivokiau klūpintis ant kelių, veidą siaubingai degino, vietoj galono pieno rankose laikiau didžiulę spyną.

Tik kai grįžau į namus ir Mami uždėjo kompresą ant guzo po skruostu, supratau, kas nutiko. Kažkas metė į mane tą spyną. Kažkas, kas kai dar žaidė mūsų gimnazijos beisbolo komandoje, sviesdavo kamuoliuką devyniasdešimt trijų mylių per valandą greičiu.

– Tai siaubinga, – suvapėjo Rafa, – jie gi galėjo tau akį išmušti.

Vėliau, kai Mami jau nuėjo į lovą, jis ramiai pažvelgė į mane.

– Argi nesakiau, kad pasirūpinsiu tavim? Argi nesakiau?

O tada nusijuokė.

Invierno [151]

Nuo aukščiausio vestminsterio, mūsų pagrindinės gatvės, taško buvo matyti plonytė vandenyno juosta, užklojanti horizontą rytuose. Mūsų tėvas žinojo tą vietą, vadovybė visiems parodė, tačiau važiuodami iš JFK oro uosto nestabtelėjome. Mūsų savijautą tikriausiai gerino vandenynas, turint omenyje, kad daugiau nelabai ir buvo į ką žiūrėti. Londono terasa buvo didžiulis nesusipratimas – pusė pastatų vis dar neturėjo elektros, vakaro šviesoje tie statiniai tysojo it plytų laivai, ištempti į sausumą. Visur purvas, žvyras ir šen bei ten iš sniego kyšantys nudžiūvę vėlų rudenį sodintos žolės kuokštai.

– Kiekviename pastate yra skalbykla, – paaiškino Papi.

Mami apsidairė miglotu žvilgsniu ir palinksėjo galva.

– Nuostabu, – pasakė.

Išsigandęs stebėjau, kaip sniegas sijojosi pats per save, brolis traškino pirštų sąnarius. Tai mūsų pirmoji diena Valstijose. Pasaulis buvo įšalęs.

Butas pasirodė didžiulis. Rafa ir aš turėjome atskirą kambarį, o virtuvė su šaldytuvu ir virykle buvo panašaus dydžio kaip visas mūsų namas Samnervelese. Nesiliovėme drebėję, kol Papi prišildė namus iki aštuoniasdešimties laipsnių. Vandens lašeliai padengė langus lyg bitės, turėjome nuvalyti stiklą, kad galėtume matyti, kas dedasi lauke. Mudu su Rafa, pasipuošę naujais drabužiais, atrodėme itin stilingai ir norėjome eiti į lauką, tačiau Papi liepė nusiauti batus ir nusivilkti striukes. Pasodino mus priešais televizorių, jo rankos buvo liesos ir stebėtinai tankiai apžėlusios plaukais iki pat tos vietos, kur prasideda trumpos rankovės. Jis ką tik parodė, kaip nuleisti vandenį tualete, atsisukti čiaupą ir paleisti dušą.

– Čia ne šiukšlynas, – pradėjo Papi, – noriu, kad viską gerbtumėte. Nepakęsiu, jei mesite šiukšles ant grindų ar ant gatvės, ir nenoriu, kad šlapintumėtės krūmuose.

Rafa niuktelėjo man. Santo Dominge myždavau visur. Pirmąjį kartą Papi pamatė mane pačiame veiksmo įkarštyje, čiurlenantį gatvės pakampėje, savo pergalingo sugrįžimo vakarą. Jis ėmė šaukti: „Ką, po velnių, darai?“

– Čia gyvena padorūs žmonės, nuo šiol ir jūs turėsite tokie būti. Dabar esat amerikiečiai.

Ant kelių jis laikė butelį „Chivas Regal“.

Keletą sekundžių luktelėjau, kad atrodytų, jog suvirškinau viską, ką jis sakė, tada paklausiau:

– Ar dabar galim eiti?

– Gal padėkit man išsipakuoti? – pasiūlė Mami.

Jos rankos šį kartą buvo nepaprastai ramios, nors šiaip visada maigydavo gabalėlį popieriaus, rankovę ar viena kitą.

– Mes tik trumpam išeisim, – sumykiau.

Atsikėliau ir apsiaviau batus. Jei geriau pažinočiau tėvą, gal nebūčiau atsukęs jam nugaros. Nepažinojau. Pastaruosius penkerius metus jis dirbo Valstijose, mes gyvenome Santo Dominge laukdami. Jis griebė man ausį ir truktelėjo atgal ant sofos. Neatrodė patenkintas.

– Galėsi išeiti tada, kai pasakysiu.

Žvilgtelėjau į Rafą, kuris tyliai sėdėjo priešais televizorių. Kai dar gyvenome saloje, skersai išilgai maišydavome sostinę niekieno neprižiūrimi. Pažvelgiau į Papi – tas siauras veidas man vis dar nepažįstamas.

– Kad man čia akių nevartytum! – paliepė.

Mami atsistojo.

– Galėtumėt, vaikai, man padėti.

Nesijudinau. Per televiziją laidos vedėjai be paliovos leido beprasmius nuobodžius garsus. Jie vis kartojo vieną ir tą patį žodį. Vėliau, kai pradėjau eiti į mokyklą, sužinojau, kad tas žodis buvo „Vietnamas“.

Mums neleido eiti į lauką, todėl pirmąsias dienas daugiausia laiko leidome priešais televizorių ar spoksodami į sniegą. Papi sakė, kad per šalta, bet iš tiesų tai buvo tik jo įgeidis. Mami iššveitė viską kokius dešimt kartų ir ruošė mums velniškai prašmatnius pietus. Buvo neapsakomai nuobodu.

Netrukus Mami nusprendė, kad televiziją žiūrėti mums labai naudinga – taip galime išmokti kalbą. Jai mūsų protai atrodė it ryškios aštrios saulėgrąžos, kurioms nepaprastai reikėjo šviesos, todėl pasodindavo kuo arčiau televizoriaus ekrano, kad gautume didžiausią įmanomą tos šviesos kiekį. Žiūrėjome žinias, situacijų komedijas, animacinius filmukus – „Tarzaną“, „Žaibą Gordoną“, „Džonį Kvestą“, „Herkuloidus“, „Sezamo gatvę“ – kasdien po aštuonias devynias valandas televizijos, svarbiausias pamokas išmokome žiūrėdami „Sezamo gatvę“. Žodžius įsimindavome vis kartodami juos vienas kitam, ir kai Mami prašydavo paaiškinti jai, kaip tarti, mes kratydavome galvas ir sakydavome, kad nesuktų sau smegenų. „Tiesiog pasakykit“, – liepdavo, tačiau kai galiausiai lėtai ištardavome tuos žodžius, formuodami milžiniškus ir tingius garso burbulus, ji niekada negalėdavo atkartoti.

– Siaubinga, – sakydavau.

– O ką gi tu žinai apie anglų kalbą? – klausdavo ji.

Per vakarienę motina norėjo išbandyti savo anglų kalbą su Papi, tačiau jis tik vangiai baksnojo kiaulieną lėkštėje. Tai buvo ne pats geriausias Mami patiekalas.

– Nesuprantu nė žodžio, ką sakai, – galiausiai pareiškė.

Mami paruošė ryžių su kalmarais.

– Geriausia bus, jei anglų kalba pasirūpinsiu aš.

– Bet kaip, tu įsivaizduoji, aš išmoksiu?

– O tau nereikia išmokti. Be to, eilinė moteris ir negali išmokti angliškai. Išmokti šią kalbą sunku. – Pasakė jis pirmiausia ispaniškai, o tada angliškai.

Mami nepratarė daugiau nė žodžio. Ryte, vos tik Papi paliko butą, ji įjungė televizorių ir pasodino mus priešais. Bute rytais visada labai šalta, todėl išlipti iš lovos buvo tikra kankynė.

– Dar per anksti.

– Čia kaip mokykla, – pasiūlė ji.

– Visai ne.

Buvome pripratę į pamokas eiti vidurdienį.

– Judu per daug skundžiatės.

Ji stovėdavo už mūsų, kai atsisukdavau, matydavau, kaip be garso taria žodžius, kuriuos mokėmės, bandydama juos suprasti.

Net ankstyvais rytais papi keliamas triukšmas buvo neįprastas. Gulėdavau lovoje klausydamas, kaip klupinėja vonioje lyg girtas. Nežinau, ką tiksliai jis dirbo kompanijoje „Reinolds Aliuminum“, tačiau turėjo galybę mašinų aliejumi suteptų uniformų spintoje.

Tikėjausi kitokio tėvo – aukšto, kokių septynių pėdų ūgio, kuris turėtų užtektinai pinigų nupirkti visą mūsų rajoną – šitas buvo vidutinio ūgio ir vidutinio veido. Atvažiuodavo į mūsų namus Santo Dominge varganu taksi, ir dovanos, kurias atveždavo, būdavo kuklios – vilkeliai ir žaisliniai šautuvai, kuriems jau buvome per dideli ir iškart sulaužydavome. Nors jis glėbesčiavo mus ir net nusivedė vakarienės į Malekoną, kur pirmą kartą gavome paragauti kepsnių, nežinojau, iš ko jį sudėlioti. Tėvas – vienas tų dalykų, kuriuos sunku sukurti.

Pirmosiomis savaitėmis Valstijose didžiąją laisvo laiko dalį Papi leido pirmame namo aukšte su knygomis ar priešais televizorių. Kai nebūdavo reikalo, jis per daug su mumis nekalbėdavo, ir tai nė kiek nestebino. Matėme kitų tėčius, supratome, kaip veikia šita sistema.

Brolį jis bandė atpratinti nuo rėkimo ir daiktų daužymo. O man daugiausia kliūdavo dėl batraiščių. Papi kažkodėl labai rūpėjo tie batraiščiai. Nežinojau, kaip juos teisingai užsirišti, o kai pagaliau pavykdavo sumegzti gan grėsmingą mazgą, jis pasilenkdavo ir vienu truktelėjimu išardydavo. Rafa sakydavo, kad bent jau turiu mago ateitį, tačiau tai buvo rimta. Brolis parodė man, kaip susidoroti su batų raišteliais, atsakiau, kad supratau, ir neturėjau jokių sunkumų užsirišdamas batus prie jo, tačiau kai Papi kvėpuodavo man į kaklą, laikydamas ranką ant diržo, negalėjau gerai atlikti užduoties; žiūrėjau į tėvą, tarsi tie batraiščiai būtų laidai, o jis lieptų juos sujungti.

– Gvardijoje sutikau kvailų vyrų, tačiau visi jie sugebėjo užsirišti suknistus batus, – pasižiūrėjo į Mami, – kodėl jis negali?

Tai buvo ne klausimas, kuris turėtų atsakymą. Mami nuleido akis žemyn žvelgdama į venas, išvagojusias jos rankas. Kokią sekundę Papi vandens vėžlio akys susitiko su manosiomis.

– Nežiūrėk į mane, – subaubė.

Dienomis, kai išspausdavau pusiau padorų, pasak Rafos, atsilikėlišką mazgą, Papi kibdavo prie mano plaukų. Rafos plaukai buvo tiesūs, perskirti šukomis per vidurį, lyg iš Karibų senelio svajonės, o maniškiai – užtektinai afrikietiški, kad pasmerktų mane nesibaigiančioms šukų procedūroms ir antžmogiškoms šukuosenoms. Motina mus kirpdavo kiekvieną mėnesį, tačiau kai pasisodino mane į kėdę šį kartą, tėvas liepė jai nesivarginti.

– Yra tik vienas būdas šituo pasirūpinti, – pasakė, – eik apsirengti.

Rafa nusekė mane į miegamąjį ir stebėjo, kaip sagstausi marškinius. Jo burna atrodė įsitempusi. Pradėjau nerimauti.

– Kas yra? – paklausiau.

– Nieko.

– Tada liaukis spoksojęs.

Kai reikėjo autis batus, Rafa man juos užrišo. Prie durų tėvas pažvelgė žemyn ir pasakė:

– Tobulėji.

Žinojau, kur stovi mūsų furgonas, bet tyčia nuėjau į priešingą pusę, kad galėčiau apsižvalgyti. Papi nepastebėjo šito nuklydimo, kol nepasukau už kampo. Kai suurzgė mano vardą, nuskubėjau atgal, tačiau spėjau pamatyti laukus ir vaikus sniege.

Sėdėjau priekinėje sėdynėje. Jis paleido Džonio Venturos kasetę, ir įvažiavome į devintąjį kelią. Purvino sniego krūvos gulėjo šalikelėse.

– Nieko nėra blogiau už seną sniegą, – pasakė jis, – gražu, kol krinta, bet vos pasiekęs žemę virsta šūdu.

– O būna avarijų kaip per lietų?

– Ne tada, kai aš vairuoju.

Nendrės Raritano krantuose buvo standžios, smėlio spalvos. Kai pervažiavome upę, Papi tarė:

– Dirbu kitame mieste.

Iki Pert Ambojaus trenkėmės dėl tikro talento paslaugų – puertorikiečio kirpėjo Rubio, kuris tiksliai žinojo, ką daryti su mano pelo malo[152]. Jis užtepė dviejų ar trijų rūšių kremo man ant galvos ir liepė kurį laiką pasėdėti; kai jo žmona išskalavo, ilgai studijavo mano galvą veidrodyje, patampė plaukus, įtrynė aliejaus ir galiausiai atsidūsėjo.

– Geriausia bus, jei viską nuskusime, – pasakė Papi.

– Yra ir kitų būdų, kurie galėtų suveikti.

Papi žvilgtelėjo į savo laikrodį.

– Nuskusk.

– Gerai, – pasakė Rubio.

Stebėjau per savo plaukus besiiriančią mašinėlę, pasirodantį skalpą, tokį švelnų ir bejėgį. Vienas senų vyrų laukiamajame sušnerkštė nosimi ir kilstelėjo skaitomą laikraštį. Man suko pilvą; nenorėjau, kad mane nuskustų, tačiau ką aš galėjau pasakyti tėvui? Neturėjau žodžio. Kai Rubio baigė, įtrynė talko pudros man į kaklą.

– Guapo[153], – pasakė ne visai užtikrintas. Padavė man juostelę gumos, kurią brolis pavogė, vos tik grįžome namo.

– Na? – paklausė Papi.

– Per daug nukirpai, – sakiau teisybę.

– Taip geriau, – nukirto mokėdamas kirpėjui.

Kai tik išėjome į lauką, šaltis surakino man galvą lyg gabalą šlapio purvo.

Atgal važiavome tylėdami. Naftos tanklaivis suko į uostą Raritane, svarsčiau, ar sunku man būtų prasmukti į laivą ir dingti.

– Tau patinka negras? – paklausė tėvas.

Pasukau galvą atgal pasižiūrėti į ką tik praėjusią moterį. Atsisukęs suvokiau, kad jis laukė atsakymo, kad norėjo žinoti, ir nors traukė burbtelėti, jog man nepatinka jokios rūšies mergaitės, atsakiau: „o taip“, ir jis nusišypsojo.

– Jos gražios, – pasakė ir prisidegė cigaretę, – jos pasirūpins tavim geriau nei bet kas kitas.

Rafa juokėsi, kai mane pamatė.

– Atrodai kaip didelis nykštys.

– Dios mío[154]! – šūktelėjo motina apsukdama mane. – Ką jam padarei?

– Gerai atrodo, – atsakė Papi.

– Ir jis susirgs nuo šalčio.

Papi uždėjo savo šaltą delną man ant galvos.

– Jam patinka, – pasakė.

Papi dirbdavo ilgas penkiasdešimt valandų per savaitę ir laisvomis dienomis norėjo tylos, tačiau brolis ir aš turėjome per daug energijos, kad galėtume tyliai sėdėti; nematėme bėdos naudodami sofas kaip tramplinus devintą valandą ryto, kol Papi miegojo. Savo senajame barrio buvome pripratę prie žmonių, trenkiančių merengue dvidešimt keturias valandas per parą. Kaimynai viršuje, vis kovoję vienas su kitu it troliai, trypė mums virš galvų.

– Ar judu užsičiaupsit?

Tada Papi išeidavo iš kambario su atsagstytais šortais ir rėždavo:

– Ką jums sakiau? Kiek kartų reiks sakyti, kad būtumėt tyliai?

Jis nesivaržė pliaukštelėti mums, praleisdavome ištisas popietes Bausmės eilėje – savo miegamajame, kur turėdavome gulėti savo lovose ir nieku gyvu nesikelti, jei Papi įpuldavo į kambarį ir pagaudavo mus žiūrint pro langą į gražų sniegą, nusukdavo ausis ir smagiai pliaukštelėdavo, o tada turėdavome klūpėti kampe kelias valandas. Jei ir čia susimaudavome juokaudami ir gudraudami, priversdavo klūpėti ant kokosų trintuvės aštriosios pusės, leisdavo atsistoti tik tuomet, kai imdavome kraujuoti ir verkšlenti.

– Dabar būsit tylūs, – sakydavo visas patenkintas. O mes gulėdavome lovose nuo jodo degančiais keliais, laukdami, kol jis išeis į darbą ir galėsime prispausti delnus prie šalto stiklo.

Stebėdavome, kaip kaimynų vaikai stato sniego senius ir namelius, kaip kovoja sniego mūšiuose. Papasakojau broliui apie matytą lauką, tokį milžinišką mano atmintyje, tačiau jis tik truktelėjo pečiais. Ketvirtame bute gyveno brolis ir sesuo, mojuodavome jiems, kai būdavo lauke. Jie mojuodavo atgal ir rodydavo, kad išeitume, tačiau kratydavome galvas: „Mums negalima.“

Brolis nusitempė sesę, kur žaidė kiti vaikai su kastuvais ir ilgais sniegu apkibusiais šalikais. Atrodė, jai patiko Rafa, mojo jam nueidama. Jis neatmojavo.

– Amerikietės turėtų būti gražios, – sakė jis.

– Ar matei nors vieną?

– O kuo tu ją pavadintum?

Jis išsiėmė nosinę ir iščiaudėjo dvigubą snarglį. Mums visiems skaudėjo galvas, kamavo kosulys ir peršalimai; net kai šiluma buvo atsukta visu stiprumu, žiema spardė mums užpakalius. Turėjau net bute dėvėti kalėdinę kepurę, kad nešaltų mano skusta galva; atrodžiau it nelaimingas atogrąžų elfas.

Nusišluosčiau nosį. Jei tokios tos Jungtinės Valstijos, tai prašau siųsti mane namo.

– Nesijaudink, tikriausiai važiuosime namo, – pasakė Mami.

Iš kur ji žino?

Ji ir Papi kalbėjosi apie tai. Mami mano, kad būtų geriau grįžti. Rafa niūriai perbraukė pirštu per langą; nenorėjo išvykti; jam patiko televizorius, tualetas ir jau matė save su mergaite iš ketvirto buto.

– Nežinau, kaip dėl šito, – pasakiau, – neatrodo, kad Papi ruoštųsi kažkur važiuoti.

– Ką tu išmanai? Esi tik nususęs mojón[155].

– Žinau daugiau nei tu, – atrėžiau, – Papi nė karto neužsiminė apie grįžimą į salą.

Palaukiau, kol jis bus geresnės nuotaikos, paskui, kai pažiūrėjo „Abotą ir Kostelo“, ir paklausiau, ar mano, kad netrukus grįšime.

– Kurių galų?

– Apsilankyti.

– Niekur tu nevažiuosi.

Trečią savaitę jau ėmiau nerimauti, kad neištversim. Mami, buvusi mūsų autoritetas saloje, po truputį traukėsi. Ji virė maistą, tada sėdėdavo laukdama, kol reikės išplauti indus. Ji neturėjo draugų, neturėjo kaimynų, kuriuos galėtų aplankyti. Ji sakydavo, esą privalome kalbėtis su manimi, bet liepdavome jai palaukti, kol Papi grįš namo, užtikrindavome, kad jis tikrai kalbėsis su ja.

Rafos nuotaika prastėjo. Timptelėdavau jam už plaukų (senas mūsų žaidimas), ir jis susprogdavo. Vis kovojome, ir kovojome, ir kovojome, o kai motina mus atplėšdavo vieną nuo kito, užuot susitaikę kaip senais laikais, sėdėdavome susiraukę priešingose kambario pusėse ir planuodavome vienas kito baigtį.

– Sudeginsiu tave gyvą, – pažadėjo.

– Turėtum sunumeruoti galūnes, – atsakiau, – kad jie žinotų, kaip tave surinkti per laidotuves.

Akimis švirkštėme rūgštį vienas į kitą lyg ropliai. Nuobodulys viską blogino.

Vieną dieną pamačiau brolį su sese iš ketvirto buto besiruošiančius eiti žaisti į lauką. Užuot pamojavęs jiems, užsimečiau striukę. Rafa sėdėjo ant sofos, neapsispręsdamas, ką rinktis – Kinų virtuvės šou ar visų žvaigždžių mažosios lygos žaidimą.

– Išeinu, – pasakiau jam.

– Mhm, išeini, – numykė.

Tačiau kai atidariau laukujes duris, šūktelėjo:

– Ei!

Lauke buvo labai šalta, beveik parkritau ant laiptų. Niekas šioje kaimynystėje nesivargino atkasti sniego. Vyniodamas šaliką ant veido užlipau ant nelygios sniego plutos. Pasivijau sesę ir brolį kitoje namo pusėje.

– Palaukit! – šūkteliu, – noriu žaisti su jumis!

Brolis stebėjo mane šypsodamasis puse lūpų, nesuprato nė žodžio, ką sakiau, ir nervingai spaudė rankas prie šonų. Jo plaukai buvo gąsdinamai jokios spalvos. Sesers akys buvo žalios, o strazdanotas veidas slėpėsi rožinės spalvos kailiniame gobtuve. Turėjome vienodas kumštines pirštines, nebrangiai pirktas „Dviejuose vyrukuose“. Stabtelėjau, atsidūrėme vienas priešais kitą, iškvepiamas baltas oras kone kryžiavosi toje nedidelėje atkarpoje tarp mūsų. Pasaulis buvo ledas, o ledą degino saulė. Tai buvo mano pirmasis tikras susidūrimas su amerikiečiais, jaučiausi atsipalaidavęs ir galintis. Pamosikavau savo kumštinėmis pirštinėmis ir nusišypsojau. Sesuo atsisuko į brolį ir nusijuokė. Tas kažką pasakė ir ji nubėgo, kur žaidė kiti vaikai. Jos juoko lupenų pėdsakai vyniojosi per petį it karšto oro putos.

– Ruošiausi išeiti, – pasakiau, – bet tėvas šiuo metu to neleidžia. Mano, kad mes per jauni, bet, klausyk, aš vyresnis nei tavo sesuo, o mano brolis atrodo vyresnis nei tu.

Brolis parodė pirštu į save ir tarė:

– Erikas.

– Aš vardu Junioras, – atsakiau.

Jis stovėjo visas išsiviepęs. Tada apsisuko ir nuėjo prie vaikų grupės. Žinojau, kad Rafa žiūri į mane pro langą, ir kovojau su savimi, kad neatsisukčiau pamojuoti. Gringų vaikai stebėjo mane per atstumą, o tada nuėjo.

– Palaukit, – pratariau.

Bet tuo momentu „Oldsmobilis“ įsuko į greta esančią aikštelę, jo padangos buvo murzinos ir aplipusios sniegu. Negalėjau sekti paskui vaikus. Sesuo dar kartelį atsigręžė, plaukų sruoga kyšojo iš kapišono. Jie nuėjo, o aš likau stovėti sniege tol, kol mano pėdos visai sušalo. Pernelyg bijojau gauti per užpakalį, jei eisiu nors kiek toliau.

Rafa buvo sudribęs priešais televizorių.

– Hijo de la gran puta[156], – sušvokščiau sėsdamasis.

– Atrodai sušalęs.

Nieko neatsakiau. Žiūrėjome televizorių, kol sniego gniūžtė trinktelėjo į kiemo durų stiklą ir privertė mudu pašokti.

– Kas čia buvo? – paklausė motina iš savo kambario.

Dar dvi gniūžtės sprogo ant stiklo. Žvilgtelėjau pro užuolaidą ir pastebėjau brolį ir sesę besislepiančius už sniege užkasto „Dodžo“.

– Nieko, senjora, – atsakė Rafa, – čia tik sniegas.

– Ką, jis ten šokti mokosi?

– Tik krinta.

Abu stovėjome už užuolaidos ir stebėjome, kaip brolis meta – stipriai ir greitai, lyg pičeris.

Kiekvieną dieną sunkvežimiai su šiukšlėmis įvažiuodavo į mūsų rajoną. Sąvartynas buvo už poros mylių, tačiau dėl žiemos oro mechanikos mus pasiekdavo neskiesti kvapai ir garsai. Atidarę langą galėdavome girdėti ir užuosti buldozerius skleidžiant šiukšles storais, dvokiančiais sluoksniais sąvartyno viršuje. Matėme kirus, atskrendančius į tą piliakalnį, tūkstančius jų.

– Manai, vaikai ten žaidžia? – paklausiau Rafos.

Stovėjome terasoje – drąsu; Papi galėjo bet kurią minutę įsukti į stovėjimo aikštelę ir mus pamatyti.

– Aišku, kad taip, ką, tu nežaistum?

Apsilaižiau lūpas.

– Jie turėtų ten rasti tiek daiktų.

– Sočiai, – atsakė Rafa.

Tą naktį sapnavau namus, kad niekada neišvykome. Nubudau skaudančia gerkle ir išmuštas karščio. Nusiprausiau veidą kriauklėje, tada atsisėdau prie lango ir stebėjau ledo žvirgždą, kuris leidosi ir šalo į lukštą, dengiantį automobilius ir šaligatvį; Rafa miegojo. Sugebėjimas užmigti naujose vietose prarandamas su amžiumi, bet aš niekada jo neturėjau. Pastatas tik dabar rimo; ką tik įkaltos vinies įtampos magija po truputį atlėgo. Išgirdau kažką svetainėje, ten radau motiną, stovinčią priešais kiemo duris.

– Negali miegoti? – paklausė; halogeninių lempų šviesoje jos veidas atrodė toks lygus ir tobulas.

Papurčiau galvą.

– Visada buvom panašūs dėl šito. Tavo gyvenimas nebus dėl to nė kiek lengvesnis.

Apkabinau ją per liemenį. Tą rytą nuo kiemo durų matėme tris perkraustymo sunkvežimius.

– Pasimelsiu, kad būtų dominikiečiai, – pasakė ji, spausdama veidą prie stiklo, tačiau vietoj jų gavome puertorikiečius.

Ji tikriausiai paguldė mane į lovą, nes kitą rytą atsibudau šalia Rafos. Jis knarkė. Papi irgi knarkė kitame kambaryje, kažkas viduje kuždėjo, kad ir aš nebuvau tylus miegotojas.

Mėnesio pabaigoje buldozeriai uždengė sąvartyno viršūnę minkštu šviesiu purvu, ir išvyti kirai pasklido po visą kaimynystę, visur dergdami ir keldami sąmyšį, kol atvežė naują šiukšlių partiją.

Mano brolis rimtai spyrėsi būti sūnumi numeris vienas; jokiose kitose srityse Rafa per daug nepasikeitė, tačiau paklusti tėvui ėmė taip beatodairiškai kaip niekam kitam. Paprastai mano brolis buvo gyvulys, tačiau tėvo namuose jis virto į kažkokį muchacho bueno[157]. Papi sakė, jog nori, kad liktume viduje, Rafa buvo viduje. Atrodė, lyg šitas persikėlimas į JAV nudegino aštriausius jo kampus. Labai greitai tie kampai grįžo dar siaubingesni nei bet kada, tačiau pirmaisiais mėnesiais jis buvo visai nutilęs. Nemanau, kad kas būtų jį atpažinęs. Ir aš norėjau patikti tėvui, bet man stigo tos nuolankios nuotaikos. Žaisdavu lauke, tačiau niekada neišklysdavau iš mūsų buto matymo lauko. Rafa prognozavo, kad mane pagaus. Buvo akivaizdu, jog mano drąsa vertė jį jaustis apgailėtinai, pro langą jis stebėjo, kaip voliojausi sniege. Laikydavausi atokiau nuo gringų, tačiau kai pastebėjau brolį ir sesę iš ketvirto buto, lioviausi tupinėjęs ir ėmiau kauptis atakai. Erikas pamojavo, pamojavo ir jo sesuo, neatsakiau. Kartą jis priėjo ir parodė beisbolo kamuoliuką, kurį, panašu, buvo ką tik gavęs.

– Roberto Klementė, – pasakė.

Tačiau aš tęsiau savo forto statybas. Tada sesuo nuraudo ir garsiai kažką jam pasakė, Erikas pasitraukė.

Kartą sesuo buvo viena, pasekiau ją iki aikštės. Didžiuliai betoniniai vamzdžiai tysojo sniege. Ji nėrė į vieną tų vamzdžių, o aš nusekiau iš paskos ropodamas keliais.

Ji sėdėjo tame vamzdyje sukryžiavusi kojas ir šypsojosi. Ištraukė rankas iš pirštinių ir patrynė jas viena į kitą. Buvome užuovėjoje, pasekiau jos pavyzdžiu. Sesuo bakstelėjo pirštu į mane.

– Junioras, – pasakiau.

– Eleinė, – pratarė ji.

Sėdėjome ten kurį laiką, man skaudėjo galvą nuo beprotiško noro su ja kalbėtis, o ji vis pūtė sau rankas. Tada išgirdo, kaip pašaukė brolis, ir išsiropštė iš vamzdžio. Aš padariau tą patį. Ji stovėjo šalia brolio. Kai šis pamatė mane, šūktelėjo kažką ir metė sniego gniūžtę. Mečiau vieną atgal.

Praėjus mažiau nei metams jų nebebus. Nebebus nė vieno baltojo. Liksime tik mes, spalvotieji.

Naktį mami ir papi kalbėjosi. Jis sėdėjo savo stalo pusėje, ji palinko labai arti ir paklausė:

– Ar ketini kada nors išleisti tuos vaikus? Negali laikyti jų šitaip izoliuotų.

– Netrukus jie eis į mokyklą, – atsakė tėvas čiulpdamas pypkę, – ir kai tik žiema leis, noriu parodyti jums vandenyną. Aišku, matyti ir iš čia, bet geriau išvysti iš arčiau.

– O kiek dar truks žiema?

– Nebeilgai, – pažadėjo, – pamatysi. Po kelių mėnesių nė neprisiminsite viso šito, tada ir man nebereikės tiek dirbti. Pavasarį galėsim keliauti ir viską pamatyti.

– Tikiuosi, – atsakė Mami.

Motina nebuvo lengvai įbauginama moteris, tačiau Valstijose leido tėvui ristis jai per galvą. Jei Papi pasakydavo, kad turi dirbti dvi dienas iš eilės, ji atsakydavo „gerai“ ir išvirdavo daugiau moro[158]. Mami buvo prislėgta ir liūdna, ilgėjosi savo tėvo, draugų, kaimynų. Ją perspėjo, kad JAV ne pati svetingiausia vieta, kur ir pats velnias gauna per uodegą, bet niekas nesakė, kad visą likusį gyvenimą teks praleisti pusnyje su vaikais. Ji rašė laišką po laiško ir siuntė namo, maldaudama seserų kuo greičiau atvykti aplankyti. „Čia taip tuščia ir nėra draugų.“ Ji meldė tėvą pasikviesti savo draugų. Ji norėjo pasikalbėti apie nesvarbius dalykus, pasikalbėti su kažkuo, kas nebūtų jos vaikas ar sutuoktinis.

– Jūs dar nepasirengę svečiams, – sakė Papi, – tik pasižiūrėk į šituos namus. Pažiūrėk į savo vaikus. Me dan vergüenza[159] matyti juos taip slankiojančius aplink.

– Negali skųstis dėl šio buto. Aš nieko daugiau ir nedarau, tik valau jį.

– O kaip dėl tavo sūnų?

Motina pažvelgė į mane, tada į Rafą. Uždėjau vieną batą ant kito. Po šito ji liepė Rafai nepaleisti mano batraiščių iš akių. Kai išgirsdavome tėvo furgoną įsukant į stovėjimo aikštelę, Mami pakviesdavo mus greitai apžiūrai. Plaukai, dantys, rankos, kojos. Jei kas nors būdavo negerai, sukišdavo mus į vonią, kol susitvarkydavome. Jos vakarienės darėsi vis prašmatnesnės. Papi paprašius ji net pakeisdavo televizijos kanalą nevadindama jo zángano[160].

– Gerai, – galiausiai pareiškė jis, – gal ir įmanoma.

– Tai neturi būti baisiai didelis įvykis, – sakė Mami.

Du penktadienius iš eilės jis atsivedė po draugą vakarienės, Mami apsivilko savo geriausią sportinį poliesterio kostiumą, mus elegantiškai papuošė raudonomis kelnėmis, storais baltais diržais, violetiniais „Chams“ marškiniais. Matydami ją dūstančią iš susijaudinimo ir mes ėmėme tikėti, kad mūsų pasaulis jau tuoj pasikeis į gera, tačiau tos vakarienės buvo keistos. Vyrai buvo viengungiai ir visą vakarą kalbėdavosi su Papi arba spoksodavo į Mami užpakalį. Atrodė, kad Papi mėgavosi jų draugija, tačiau Mami visą laiką leido ant kojų, tempdama ant stalo maistą, atidarinėdama alaus butelius ir keisdama televizijos kanalus. Ji pradėdavo kiekvieną vakarą labai natūraliai ir be susikaustymo, jos veidas galėjo pasidaryti rūstus taip pat lengvai kaip ir pragiedrėti. Tačiau kai vyrai atsilaisvindavo diržus, vėdindavo kojų pirštus ir kalbėdavo savo kalbas, ji iškrisdavo iš žaidimo. Jos veido išraiškų mažėjo, kol galiausiai likdavo tik įtempta atsargi šypsenėlė, plaukiojanti kambaryje taip, kaip šešėlis lėtai plaukioja sienoje. Mes, vaikai, didžiąją laiko dalį buvome ignoruojami, išskyrus vieną kartą, kai pirmasis vyras, Migelis, paklausė:

– Ar judu boksuojatės taip pat gerai kaip tėvas?

– Jie geri kovotojai, – atsakė Papi.

– Jūsų tėvas labai greitas. Jo geras rankos greitis. – Migelis pasilenkė. – Mačiau, kai jis pribaigė vieną tokį gringą, daužė, kol tas pradėjo cypti.

Migelis atsinešė butelį romo „Bermúdez“; ir jis, ir mano tėvas buvo girti.

– Laikas jums eiti į savo kambarį, – pasakė Mami paliesdama man petį.

– Kodėl? – paklausiau. – Mes nieko daugiau neveikiam, kaip tik sėdim ten.

– Taip pat jaučiuosi ir aš, – pratarė Migelis.

Mami žvilgsnis perskėlė mane į dvi dalis.

– Užčiaupk burną, – pasakė ji stumdama mus į kambarį.

Kaip buvo galima nuspėti, mes sėdėjome ir klausėmės. Per abu vizitus vyrai valgė ir sveikino Mami dėl puikiai pavykusių patiekalų, Papi dėl sūnų, tada iš mandagumo liko dar kokiai valandai. Cigaretės, domino, apkalbos ir tuomet neišvengiamas: „Na jau turbūt eisiu. Ryt į darbą. Gi žinai, kaip yra.“

– Aišku, žinau. Ką gi dar mes, dominikiečiai, žinosim?

Paskui Mami tyliai plovė keptuves virtuvėje, šveitė prikepusią kiaulieną, kol Papi sėdėjo verandoje trumpomis rankovėmis; atrodė, kad per pastaruosius penkerius metus jis įgijo atsparumą šalčiui. Kai grįžo į vidų, nusiprausė ir apsivilko kombinezoną.

– Turiu eiti į darbą, – pasakė.

Mami liovėsi šveitusi keptuves.

– Turėtum susirasti nuolatinį darbą.

Papi truktelėjo pečiais.

– Jei manai, kad darbą taip lengva gauti, ko pati nesusirandi?

Vos jam išėjus Mami nuplėšė adatėlę nuo plokštelės ir pertraukė Feliksą de Rosario. Girdėjom, kaip ji apsivilko paltą ir apsiavė batus.

– Manai, ji mus palieka? – paklausiau

Rafa suraukė kaktą.

– Gal, – atsakė.

Kai išgirdom, kaip atsidarė priekinės durys, drįsome išeiti iš kambario, butas buvo tuščias.

– Sekam paskui ją, – pasiūliau.

Rafa stabtelėjo prie durų.

– Duokim jai minutę, – ištarė.

– Kas tau?

– Palauksim dvi minutes.

– Vieną, – pasakiau garsiai.

Jis prispaudė veidą prie stiklinių durų. Jau buvome pasiruošę eiti pro duris, kai ji grįžo – švokšdama ir apgobta šalčio.

– Kur buvai išėjusi?

– Pasivaikščioti.

Ji nusimetė paltą prie durų; veidas buvo raudonas nuo šalčio ir kvėpavo taip giliai, lyg paskutinius trisdešimt žingsnių būtų bėgusi.

– Kur?

– Čia už kampo.

– Kodėl, po velnių, taip padarei?

Mami ėmė verkti, o Rafa uždėjo ranką jai ant juosmens, ji nustūmė. Grįžome į savo kambarį.

– Man atrodo, Mami eina iš proto, – pasakiau.

– Ji tiesiog vieniša.

Naktį prieš pūgą girdėjau vėją languose. Kitą rytą nubudau sušalęs. Mami kovėsi su termostatu; girdėjome vamzdžiuose gurguliuojantį vandenį, tačiau bute niekaip nešilo.

– Tiesiog eikite žaisti, – paliepė Mami, – tada per daug negalvosit.

– Sugedo?

– Nežinau. – Ji pažvelgė į rankenėlę abejodama. – Gal tiesiog šįryt lėčiau veikia.

Lauke nežaidė nė vienas gringas. Sėdėjome prie lango ir laukėme jų. Po pietų iš darbo paskambino tėvas; girdėjau, kaip kilo ir leidosi šakutė, kai atsiliepiau.

– Rafa?

– Ne, čia aš.

– Pakviesk motiną.

– Artėja didelė pūga, – aiškino jis Mami, girdėjau tėvo balsą. – Niekaip nepavyks grįžti pas jus. Bus rimta pūga. Gal parvažiuosiu rytoj.

– O ką man daryti?

– Tiesiog likit viduje. Ir prileisk vonią vandens.

– Kur miegosi? – paklausė Mami.

– Pas draugą.

Ji nusuko veidą.

– Gerai.

Kai baigė kalbėti, atsisėdo priešais televizorių. Numanė, kad imsiu kvaršinti jai galvą dėl Papi; pasakė:

– Tiesiog žiūrėk laidą, gerai?

WADO radijas rekomendavo apsirūpinti antklodėmis, vandeniu, žibintuvėliais ir maistu. Neturėjome nieko.

– Kas nutiks, jei sniegas mus palaidos? – paklausiau. – Mirsim? Ar mus gelbės laivais?

– Nežinau, – atsakė Rafa, – nežinau nieko apie sniegą.

Aš jį gąsdinau. Nuėjo prie lango ir įsispoksojo.

– Viskas bus gerai, – ramino Mami, – kol sėdim šiltai.

Ji nuėjo dar padidinti šilumos.

– O kas, jei mus palaidos?

– Sniego negali būti tiek daug.

– Iš kur žinai?

– Nes dvylika colių nieko nepalaidos, net tokios rakšties užpakalyje kaip tu.

Nuėjau į verandą ir stebėjau, kaip pradeda kristi sniegas, lyg gerai atsijoti pelenai.

– Jei mirsim, Papi jausis blogai, – pasakiau.

Mami nusisuko ir nusijuokė.

Per valandą prisnigo keturis colius, nesiliovė snigti.

Mami palaukė, kol atsigulėm, tačiau vis tiek išgirdau trinktelint duris ir pažadinau Rafą.

– Ji ir vėl ten.

– Lauke?

– Taip.

Jis niūriai apsiavė batus. Stabtelėjo prie durų ir pažvelgė atgal į tuščią butą.

– Eime, – pasakė.

Ji stovėjo pačiame aikštelės pakraštyje, pasiruošusi kirsti Vestminsterį. Kambario šviesos blykčiojo ant įšalusios žemės, o mūsų iškvepiamas oras bolavo tamsoje.

Sniegas sūkuriavo.

– Eikit namo, – paliepė ji.

Mes nejudėjome.

– Ar bent užrakinot pagrindines duris?

Rafa papurtė galvą.

– Vagims vis tiek per šalta, – pasakiau.

Mami nusišypsojo ir slystelėjo ant šaligatvio.

– Man nelabai sekasi vaikščioti šita velniava.

– Man sekasi, – pasakiau, – tik laikykis.

Perėjome Vestminsterį. Automobiliai judėjo labai lėtai, o vėjas buvo garsus ir pilnas sniego.

– Kur einam? – paklausė Rafa.

Jis stipriai mirksėjo, kad apsaugotų akis nuo sniego.

– Tiesiai, – atsakė Mami, – taip nepaklysim.

– Galim palikti žymes ant ledo.

Ji apglėbė mus abu.

– Bus paprasčiau, jei tiesiog eisime tiesiai.

Nuėjome iki ten, kur baigiasi butai, ir pažvelgėme į sąvartyną, beformę, šešėliais aplipusią kalvą, kuri baigėsi ties Raritanu. Šiukšlių laužai degė it žaizdos, o šiukšlių sunkvežimiai ir buldozeriai miegojo ramiai ir nuolankiai. Nuo sąvartyno sklindantis kvapas priminė kažką iš upės dugno, kažką drėgno ir vimdančio. Prie tuščio baseino aptikome krepšinio aikštelę ir kitą rajoną – Parkvudą, apgyvendintą ir pilną vaikų.

Net matėme vandenyną, ten pačiame Vestminsterio viršuje, lyg ilgus išlinkusius peilio ašmenis. Mami verkė, bet apsimetėme, kad nepastebime. Mėtėme sniego gniūžtes į slidinėjančius automobilius, ir nusiėmiau kepurę vien tam, kad pajusčiau snaiges ant savo šalto ir kieto skalpo.

Panelė Lora

1

Praėjus daugeliui metų vis galvoji, ar būtum taip pasielgęs, jei ne tavo brolis? Prisimeni, kaip visi vaikinai neapkentė jos – tokia liesa, jokio culo[161], jokių papukų, como un palito[162], bet tavo broliui nerūpėjo.

– Dulkinčiau ją.

– Dulkintum bet ką, – kažkas pasišaipė.

Jis nudelbė piktu žvilgsniu.

– Sakai, lyg tai būtų kas blogo.

2

Tavo brolis. Jau metai kaip miręs, o tu vis dar jauti viską persmelkiantį liūdesį, nors pačioje pabaigoje jis buvo subingalvis kokių reta. Toli gražu nemirė lengvai. Tuos paskutiniuosius mėnesius nuolat bandė pabėgti. Jį vis prigriebdavo bandantį pasigauti taksi šalia „Beth Israel“ ligoninės ar žingsniuojantį Niuarko gatve vienu chalatu. Kartą mėgino apgudrauti savo buvusią merginą, kad ta nuvežtų jį į Kaliforniją, bet vos išvažiavus iš Kamdeno jam prasidėjo konvulsijos, ir mergytė supanikavusi paskambino tau. Gal tai buvo kažkoks pirmykštis impulsas mirti vienam, niekieno nematomam? Gal tik bandė suvokti kažką, kas visuomet jame tūnojo?

Kartą paklausei:

– Kodėl tai darai?

O jis tik nusijuokė:

– Ką darau?

Tomis paskutinėmis savaitėmis, kai pagaliau tapo per silpnas bandyti pabėgti, liovėsi kalbėjęs su tavimi ir su motina. Iki pat mirties nepratarė nė žodžio. Motinai nerūpėjo. Mylėjo jį ir meldėsi už jį, ir kalbėjosi, lyg vis dar būtų sveikas. Tačiau tave žeidė ta atkakli tyla. Savo paskutinėmis sušiktomis dienomis jis nepratardavo nė žodžio. Tu paklausdavai ko nors tiesiai šviesiai, pavyzdžiui, „kaip jautiesi“, o jis tik nusukdavo galvą. Lyg nebūtumėte nusipelnę jo atsakymo. Lyg niekas nenusipelnė.

3

Buvai to amžiaus, kai galėjai įsimylėti merginą dėl jos veido išraiškos, dėl gesto. Kaip tik taip ir nutiko su tavo panele Paloma – ji stabtelėjo pakelti nuo žemės rankinės, o tavo širdis išskrido iš krūtinės.

Taip nutiko ir su panele Lora.

Buvo 1985-ieji. Tau šešiolika, jauteisi sutrikęs ir vienišas it šūdas. Buvai įsitikinęs, visiškai garantuotas, kad pasaulis subyrės į šipulius. Kone kasnakt sapnuodavai tokius dalykus, prieš kuriuos prezidento sapnai filme „Dreamscape“ atrodo lyg vaikų žaidimai. Taviškiuose būtinai krisdavo bombos, kurios nušluodavo tave nuo žemės paviršiaus, kai eidavai gatve, kai valgydavai vištų sparnelius, kai važiuodavai autobusu į mokyklą, kai dulkindavai Palomą. Nubusdavai visas persigandęs, kandžiodamas savo paties liežuvį, o kraujas varvėdavo per smakrą.

Tave reikėjo gydyti.

Paloma manė, kad buvai apgailėtinas, ji nieko nenorėjo girdėti apie „Abipusę užtikrintą destrukciją“, „Vėlyvąją didžiąją planetą žemę“, „Mes pradedame sprogdinti už penkių minučių“, „Druską II“, „Dieną po to“, „Grasinimus“, „Raudonąją aušrą“, „Karo žaidimus“, „Gama pasaulį“, apie nieką. Vadino tave ponu Depresija. Jai nereikėjo to slegiančio mėšlo, savo turėjo užtektinai. Gyveno vieno kambario bute su keturiais jaunesniais broliais ir seserimis bei neįgalia motina, rūpinosi jais visais. Negana to, lankė pažengusiųjų pamokas. Ji NIEKAM neturėjo laiko ir įtarei, kad buvo su tavimi vien todėl, kad blogai jautėsi dėl to, kas nutiko tavo broliui. Kartu praleisdavote mažai laiko, nė nesimylėjote. Ji turbūt vienintelė puertorikietė pasaulyje, kuri saugojo savo šikną kaip akį.

– Negaliu, – sakė ji, – negaliu daryti JOKIŲ KLAIDŲ.

– Kodėl seksas su manimi – klaida? – primygtinai klausei, bet ji tik papurtė galvą ir ištraukė tavo ranką sau iš kelnių.

Paloma buvo įsitikinusi, kad jei per ateinančius dvejus metus padarys nors VIENĄ KLAIDĄ, VIENĄ VIENINTELĘ, ji visam laikui užstrigs su savo šeima. Tai buvo JOS didžiausias košmaras.

– Įsivaizduok, kas nutiks, jei niekur neįstosiu.

– Turėsi mane, – bandei įtikinti, tačiau ji pažvelgė žvilgsniu, sakančiu, kad net pasaulio pabaiga būtų patrauklesnis scenarijus.

Pasakojai apie savo sapnus visiems, kas tik klausėsi – istorijos mokytojui, tvirtinusiam, kad stato išlikimo trobelę Pokonose, draugui, tarnavusiam Panamoje (tais laikais dar rašydavai laiškus), kaimynei – panelei Lorai. Iš pradžių tik tai jus ir siejo. Ji klausėsi. Net geriau – buvo skaičiusi „Deja, Babilonas“ ir mačiusi dalį „Diena po“, abu ją kaip reikiant išgąsdino.

– „Diena po“ nė kiek nebaisus, – subambėjai nepatenkintas, – visiškas šūdas. Negali išgyventi oro antskrydžio pasislėpęs po prietaisų skydeliu.

– Gal tai buvo stebuklas? – pasiūlė ji žaismingai.

– Stebuklas? Idiotizmas. Privalai pamatyti „Gijas“, ten tai rimtas reikalas.

– Tikriausiai nė nepajėgčiau jo peržiūrėti, – atsakė ji. O tada uždėjo ranką tau ant peties.

Žmonės visada tave liesdavo. Buvai prie to pripratęs. Mėgai kilnoti štangas, tai buvo vienas iš būdų užsimiršti ir atitraukti mintis nuo viso šūdo. Tikriausiai turėjai mutanto geną savo DNR, nes nuo svorių kilnojimo virtai į suknistą cirko išsigimėlį. Paprastai tavęs neerzindavo, kai merginos, o kartais net vaikinai, tave čiupinėdavo. Tačiau jautei, kad su panele Lora kažkas buvo kitaip.

Kai panelė Lora tave palietė, pažvelgei į ją ir pastebėjai didžiules akis liesame veide, ilgas blakstienas, pamatei, kad vienas vyzdys buvo labiau bronzinis nei kitas.

4

Aišku, pažinojai ją; buvo tavo kaimynė, mokė Sejervilio gimnazijoje. Tačiau dėmesį atkreipei tik pastaraisiais mėnesiais. Kaimynystėje netrūko tokių pusamžių vienišų moterėlių, išgyvenusių tikriausiai visas įmanomas katastrofas, tačiau ji buvo iš tų, kurios neturėjo vaikų, gyveno vienos ir atrodė apyjaunės. Dar iki tau įsiveliant į šitą reikalą, motina vis spėliojo, kas gi galėjo nutikti. Jos galva, tik didžiulė nevaldoma katastrofa gali pateisinti moterį, neturinčią vaiko.

– Gal ji tiesiog nemėgsta vaikų.

– O kas juos mėgsta? Pomėgiai šitam reikale nieko nelemia, – užtikrino tave motina.

Panelė Lora nebuvo kuo nors ypatinga, kaimynystėje gyveno koks tūkstantis tokių ir net karštesnių viejas, pavyzdžiui, ponia del Orbė, kurią dulkino tavo kvailys brolis, kol jos vyras sužinojo ir jie išsikraustė kitur. Panelė Lora buvo pernelyg sudžiūvusi. Jokių klubų. Nei krūtų, nei šiknos, net jos plaukai netaisė reikalo. Žinoma, ji galėjo didžiuotis akimis, tačiau labiausiai garsėjo raumenimis. Ne tokie pripumpuoti kaip tavo, bet merga buvo velniškai standi – buvo matyti kiekviena sumauta gysla. Šalia šitos kalės pats Iggy Pop atrodė riebokas. Kiekvieną vasarą ji sukeldavo tikrą sąmyšį baseine. Nepaisydama neegzistuojančių apvalumų, ji visada vilkėjo bikinį – viršutinė dalis ištempta ant ištreniruotos krūtinės, apatinė gaubia pulsuojančius šlaunies raumenis. Kai plaukdavo po vandeniu, juodos plaukų bangos sekdavo jai iš paskos it ungurių kaimenė. Kitaip nei visos, kaitindavosi saulėje tol, kol panėšėdavo į lakuotą riešutą.

– Tai moteriai nederėtų nusirengti, – bambėdavo tavo motina, – ji lyg plastikinis maišelis, pilnas kirminų.

Kas gi galėtų atitraukti nuo tokio reginio, tikrai kad ne tu ar tavo brolis. Vaikai klausinėdavo, ar panelė Lora – kultūristė. Ji tik purtydavo galvą, pasislėpusi už savo knygos.

– Nieko negaliu padaryti, vaikai, tokia gimiau.

Po tavo brolio mirties panelė Lora buvo keletą kartų užsukusi. Ją ir tavo motiną siejo viena ypatinga vieta – La Vega – panelė Lora ten gimė, o tavo motina atgavo jėgas po Guerra Civil [163]. Metai, praleisti name tiesiai už Casa Amarilla[164], pavertė Mami tikra vegana[165].

– Sapnuose vis dar girdžiu Río Camú[166], – pasakė motina. Manelė Lora palinksėjo. – Kartą, kai dar buvau visai maža, mūsų gatvėje mačiau Chuaną Bošą.

Jos sėdėjo ir kalbėjo apie tai iki nukritimo.

Kartkartėmis ji sustabdydavo tave stovėjimo aikštelėje.

– Kaip laikaisi? Kaip motina?

Niekada nežinodavai, ką atsakyti. Liežuvis būdavo ištinęs iki skausmo nuo sprogimų tavo sapnuose.

5

Šiandien grįžti pabėgiojęs ir pamatai ją ant laiptų, besišnekučiuojančią su la doña. Motina pasišaukia tave:

– Pasisveikink su profesora[167].

– Kad aš prakaituotas, – bandai priešintis.

Motina pasišiaušia.

– Su kuo, po velnių, manaisi kalbąs? Pasisveikink su la profesora, tu coño[168].

– Laba diena, profesora.

– Labas, mokiny.

Ji nusijuokia ir atsisuka į tavo motiną toliau kalbėtis.

Nenutuoki, kodėl staiga pasijunti toks įsiutęs.

– Galėčiau suriesti tave, – sakai jai lankstydamas ranką.

Panelė Lora pažvelgia į tave su absurdiška šypsenėle.

– Apie ką, po galais, kalbi? Tai aš galėčiau TAVE pakelti.

Ji apglėbia tave per liemenį ir vaidina, kad stengiasi.

Motina sprangiai nusijuokia, tačiau jauti, kaip įdėmiai judu stebi.

6

Kai motina stojo į akistatą su tavo broliu dėl ponios del Orbės, jis nieko neneigė.

– Ko nori, ma? Se metío por mis ojos[169].

– Por mis ojos, į mano šikną, – atrėžė ji. – Tu te metiste por su culo[170].

– Tai tiesa, – smagiai pripažino tavo brolis. – Y por su boca[171].

O tada motina trenkė jam, nesugebėdama atsispirti gėdai ir įsiūčiui. Tavo brolis iš to tik pasijuokė.

7

Tai pirmas kartas, kai mergina tavęs nori. Nesipriešini. Leidi šiai minčiai tekėti tavo smegenų vingiais. „Čia gi beprotystė“, – sakai pats sau. Vėliau tai pakartoji ir Palomai, tačiau jos nėra. Ji tavęs negirdi. Neišmanai, ką daryti su šia mintimi. Nesi toks kaip brolis, kuris jau seniausiai būtų sukišęs į ją savo rabo[172]. Net ir žinodamas, bijai, kad kažką ne taip supratai. Bijai, kad ji pasijuoks iš tavęs.

Taigi bandai išstumti iš galvos mintis apie ją ir jos bikinį. Suvoki, kad jau greičiau bombos ims kristi iš dangaus, negu tu gausi šansą kažką „nuveikti“. Bet bombos nekrinta, tad griebiesi šiaudo ir papasakoji Palomai, kad la profesora lenda prie tavęs. Tas melas skamba baisiai įtikinamai.

– Ta sušikta sena šluota? ŠLYKŠTU.

– Sakai? – pralemeni beviltišku tonu.

– Juk būtų tas pats, kas dulkinti pagalį, – sako ji.

– Tikrai taip.

– Geriau jau tu jos nedulkink, – perspėja Paloma po pauzės.

– Apie ką čia kalbi?

– Tiesiog sakau. Nedulkink jos. Gi supranti, kad sužinosiu. Tu prastas melagis.

– Neišprotėk, – atrėžiu, – nieko aš nedulkinsiu. Savaime suprantama.

Tą naktį tau leidžiama liežuvio galiuku paliesti Palomos klitorį, tačiau tik tiek. Visa savo gyvybės jėga ji atstumia tavo galvą, ir galiausiai pakirstas pasiduodi.

Rašai draugui Panamoje, kad skonis buvo lyg alaus.

Į savo treniruočių programą įspraudi papildomą bėgimo valandą, tikėdamasis, kad taip greičiau atvės tavo granos[173]. Nepadeda. Sapnuoji, kad beveik lieti ją, tačiau staiga bombos ištaško Niujorką ir matai besiritančią smūginę bangą, o tada pabundi, liežuvį laikydamas tvirtai sukandęs tarp dantų.

Pėdini iš „Chicken Holiday“ nešinas keturių patiekalų vakariene, dantyse būgnų lazdelė, o štai ir ji – eina iš „Pathmark“, galynėjasi su pora plastikinių maišų. Svarstai galimybę nusimuilinti, tačiau tavo brolio įstatymas neleidžia pajudėti. NIEKADA NEBĖK. Įstatymas, kurį jis pats iškart užmiršo, tačiau tu negali jo ignoruoti. Nuolankiai paklausi:

– Reikia pagalbos, panele Lora?

– Ne, čia mano šios dienos mankšta, – papurto galvą ji.

Kurį laiką žingsniuojate kartu tyloje, o tada ji paklausia:

– Kada ketini užsukti parodyti man tą filmą?

– Kokį filmą?

– Tą, kuris, sakei, nerealus. Apie branduolinį karą.

Gal kažkam kitam būtų užtekę stiprybės išsisukti, tačiau tu esi savo tėvo sūnus ir savo brolio brolis. Po poros dienų: tu namuose, nepakeliama tyla, atrodo, kad ta pati automobilio apmušalų taisyklos reklama nepaliaujamai sukasi fone. Palendi po dušu, nusiskuti, apsirengi.

– Grįšiu.

Motina žiūri į tavo išeiginius batus.

– Kur eini?

– Lauk.

– Jau dešimta valanda, – sako ji, bet tu jau prie durų.

Pasibeldi kartą, du, ji atidaro. Dėvi treningines kelnes ir Hovardo marškinėlius, ji nerimastingai įtempia kaktą. Tokios akys turėjo būti įtupdytos milžino veide.

Nesismulkini su mandagybėmis. Prisispaudi ir pabučiuoji. Ji ištiesia per tave ranką ir uždaro duris.

– Turi prezervatyvą? – susirūpini.

– Ne, – atsako ji, bandai valdytis, bet vis tiek užbaigi joje.

– Aš labai atsiprašau, – sakai.

– Viskas gerai, – sušnabžda ji, rankos ant tavo nugaros, neleidžia ištraukti, – pasilik.

8

Jos butas – ko gero, tvarkingiausia vieta, kokią tik esi matęs, jokios karibietiškos netvarkos, galėtum pamanyti, kad čia gyvena baltasis. Ant sienų kabo daugybė nuotraukų iš jos kelionių, giminaičių portretai, visi jie atrodo tokie neįtikėtinai laimingi ir sąžiningi.

– Tai esi maištininkė? – paklausi, o ji nusijuokia.

– Kažkas panašaus.

Tai pat matai kažkokių vyrų nuotraukas. Keletą jų atpažįsti iš tų laikų, kai buvai jaunesnis, nieko nesakai.

Ji labai tyli ir susikausčiusi, kol ruošia tau sumuštinį su sūriu ir mėsa.

– Tiesą sakant, negaliu pakęsti savo šeimos, – sako ji spausdama bandelę mentele tol, kol ima trykšti riebalai.

Tau smalsu, ar ji jaučiasi taip pat kaip ir tu. Lyg tai galėtų būti meilė. Paleidi „Gijas“.

– Pasiruošk rimtam reikalui, – sakai.

– Pasiruošk pamatyti mane besislepiančią, – atsako ji.

Teištveriate valandą, tada ji nuima tavo akinius ir pradeda bučiuoti. Šį kartą suveikia tavo sveikas protas ir bandai rasti jėgų atstumti ją.

– Aš negaliu, – sakai.

Prieš pat apžiodama tavo rabo ji paklausia:

– Tikrai?

Bandai galvoti apie Palomą, tokią išsekusią, kad kiekvieną rytą užmiega pakeliui į mokyklą. Palomą, kuri sugebėjo rasti jėgų padėti tau ruoštis egzaminams. Palomą, kuri tau nedavė, nes beprotiškai bijojo, kad jei pastos, nepajėgs pasidaryti aborto iš meilės tau, ir tada jos gyvenimas bus baigtas. Bandai galvoti apie ją, bet tepajėgi gniaužti panelės Loros garbanas lyg vadeles ir raginti ją išlaikyti šį nuostabų ritmą.

– Tavo kūnas išties puikus, – sakai po to, kai ištuštini savo ragą.

– Dėkui, – ji pasuka galvą, – nori eiti į miegamąjį?

Dar daugiau nuotraukų. Esi tikras, kad nė viena jų neišgyvens branduolinio sprogimo. Neišgyvens nė šis miegamasis, šitie langai, žvelgiantys į Niujorką. Pasakai jai tai.

– Tiesiog turėsim išsiversti be jų, – atsako.

Ji profesionaliai nusirengia, kai pradedate, jos akys užsimerkia, o galva sukinėjasi it pamauta ant lūžusios ašies. Ji velniškai stipriai įsitveria nagais tau į pečius, žinai, kad vėliau jie atrodys lyg išvanoti rimbu.

Tada pabučiuoja tau į smakrą.

9

Abu, ir tavo tėvas, ir brolis, buvo tikri sucios. Kai tėvas vykdavo į savo „pučių žygius“, tempdavosi tave kartu ir palikdavo užrakintą automobilyje, kol pats dulkindavo mergas. Brolis buvo ne ką geresnis – tvarkydavo merginas lovoje šalia tavosios. Aukščiausios rūšies sucios, o dabar ir tu tapai vienas iš jų. Tikėjaisi, kad šitas genas bus tave aplenkęs, kad praleido vieną kartą, bet dabar aišku, kad tik kvailinai save.

– Kraujas yra kraujas, – sakai Palomai kitą dieną pakeliui į mokyklą.

Ji pabunda iš snaudulio.

– Neturiu laiko tavo nesąmonėms.

10

Tikiesi, kad tai galėtų likti vienkartiniu nuotykiu. Tačiau jau kitą dieną grįžti. Niūrus sėdi virtuvėje, kol ji ruošia tau dar vieną sumuštinį su sūriu ir mėsa.

– Ar tau viskas gerai? – paklausia ji.

– Nežinau.

– Nejaugi nebuvo smagu?

– Aš turiu merginą.

– Sakei man, pameni?

Ji padeda lėkštę tau ant kelių ir nužvelgia kritišku žvilgsniu.

– Žinai, atrodai visai kaip tavo brolis. Esu tikra, nuolat tenka tai girdėti.

– Kai kas taip sako.

Jis buvo neįtikėtinai išvaizdus. Ir pats tą žinojo. Atrodė, niekada nebuvo girdėjęs, kas per daiktas yra marškinėliai.

Šį kartą nė nebeklausi apie prezervatyvą. Baigi joje. Pats nustembi, koks esi įpykęs. Tačiau ji vis bučiuoja ir bučiuoja tau veidą, tai jaudina. Niekas niekada nėra to daręs. Merginos, kurias dulkindavai, visada būdavo kažkokios susigėdusios, kai baigdavote. Ir visada daug panikos. Kažkas girdėjo. Sutvarkyk lovą. Atidaryk langus. Čia to nebuvo.

Ji čiulpia pimpalą ir garsiai klykia pasiekusi orgazmą, tokiam jaunam bičui kaip tu tai baisiai malonu.

Paskui ji atsisėda – krūtinė tokia pat nepuošni kaip ir taviškė.

– Tai ko dar norėtum užkąsti?

11

Bandai būti racionalus. Bandai valdytis. Bet kiekvieną sušiktą dieną esi jos bute. Kaskart, kai mėgini to išvengti, galų gale pasiduodi, išsliūkini iš savo buto trečią ryto ir vogčiomis beldiesi į jos duris tol, kol šios atsiveria.

– Tu gi žinai, kad man reikia į darbą.

– Žinau, – atsakai, – bet sapnavau, kad tau nutiko kažkas blogo.

– Taip miela, kai šitaip meluoji, – atsidūsta.

Nors jau buvo beužmieganti, leidžiasi dulkinama tiesiai į šikną. Visas tas keturias sekundes, kurių tau prireikia užbaigti, vis kartoji, kaip tai nuostabu.

– Tempk mane už plaukų, – tvirtai paliepia ji.

Tai išgirdęs iššauni it raketa.

Juk tai, kas vyksta, nuostabu, tai kodėl tavo sapnai darosi vis baisesni? Kodėl kasryt vis daugiau kraujo kriauklėje?

Daug sužinojai apie jos gyvenimą. Užaugo su puskvaišiu dominikiečiu tėvu, kuris buvo gydytojas. Motina paliko juos dėl italo rašytojo, spjovusi į tėtuką išskrido į Romą. O tėvas vis grasindavo nusižudysiąs, mažiausiai kartą per dieną panelė Lora turėdavo maldauti jo to nedaryti. Visa tai kaip reikiant sujaukė jai galvą. Jaunystėje buvo gimnastė, net ėjo kalba apie olimpinę komandą, bet tada treneris pavogė pinigus ir Dominikos Respublika turėjo atšaukti savo pasirodymą tais metais.

– Nesakau, kad būčiau laimėjusi, – sako ji, – bet bent jau būčiau kažką nuveikusi.

Vėliau ji styptelėjo visa pėda į viršų ir tai buvo gimnastės karjeros pabaiga. Tada jos tėvas gavo darbą An Arbore, Mičigane, taigi ji ir dar trys vaikai nusekė ten iš paskos. Po šešių mėnesių apgyvendino visus juos su nutukusia našle, una blanca asqueroza[174], kuri neapkentė Loros. Mokykloje ji neturėjo draugų, devintoje klasėje permiegojo su savo istorijos mokytoju, su kuriuo ir apsigyveno. Mokytojo buvusi žmona dirbo toje pačioje mokykloje. Galite tik įsivaizduoti, kas paskui dėjosi. Vos baigusi mokyklą, paspruko į Ramšteiną Vokietijoje su tyliu juodu berniuku, tačiau nieko iš to neišėjo. Ji sako, iki šios dienos šventai tikinti, kad tas buvo gėjus. Galiausiai po nesėkmingo bandymo įsitvirtinti Berlyne ji atsikraustė pas draugę į Londono terasą, susitikinėjo su keletu vaikinų, vienas jų buvo jos vyro draugužis iš karinių oro pajėgų, lankė ją, kai gaudavo laisvadienių, toks mielas moreno. Kai jos draugė susituokė ir išsikraustė, panelė Lora pasiliko bute ir toliau mokė. Sąmoningai stengėsi liautis krausčiusis iš vienos vietos į kitą.

– Turint omeny viską, kas įvyko, tai buvo pakenčiamas gyvenimas, – sako ji rodydama tau nuotraukas.

Vis bando priversti tave kalbėti apie brolį.

– Tai padės, – sako.

– Jam buvo vėžys, jis mirė. Apie ką dar kalbėti?

– Čia jau pradžia.

Ji parneša koledžo lankstinukų iš mokyklos. Paduoda juos tau kartu su pusiau užpildytais stojimo prašymais.

– Turi iš čia nešdintis.

– Kur? – klausi.

– Važiuok bet kur. Dėl manęs nors ir į Aliaską. Tik važiuok.

Ji miega su dantų kapa. Ir užsidengia akis kauke.

– Jei jau turi eiti, palauk, kol užmigsiu, gerai?

Tačiau jau po kelių savaičių tai virsta į:

– Prašau neišeiti.

O galiausiai:

– Pasilik.

Pasilieki. Auštant išsliūkini pro langą ir įsiropšti atgal į savo rūsį. Motina nė nenutuokia. Seniau ji viską žinodavo, turėjo tą campesino radarą. Dabar ji klaidžioja kažkur kitur. Tarnavimas sielvartui užima visą jos laiką.

Tau velniškai baisu dėl šitos avantiūros, bet drauge tai jaudina, atrodo, lyg būtum ne toks vienišas pasaulyje. Tau šešiolika ir jauti, kad dabar, kai variklis įsijungė, jokia jėga jo nesustabdys.

Tada abuelo, likęs Puerto Rike, pasigauna kažkokią ligą ir motina turi skristi pas jį.

– Viskas bus gerai, – sako la doña, – panelė Lora pažadėjo tavimi pasirūpinti.

– Pats galiu kažką pasigaminti, mam.

– Ne, negali. Ir nesivesk čia tos puertorikietės merginos. Supratai?

Palinksi galva. Vietoj jos atsivedi puertorikietę moterį.

Ji cypia iš malonumo pamačiusi plastiku aptrauktas sofas ir ant sienų kabančius medinius šaukštus. Tenka pripažinti, tau truputį gaila motinos.

Žinoma, viskas pasibaigia rūsyje, kur lyg įrodymai visur mėtosi tavo brolio daiktai. Panelė Lora tiesiu taikymu šauna prie jo bokso pirštinių.

– Prašau, užsimauk jas.

Ji glaudžia jas prie veido ir uodžia.

Niekaip nesugebi atsipalaiduoti. Galėtum prisiekti, kad prie durų girdi motiną arba Palomą. Tai verčia tave stabtelti kas penkias minutes. Velniškai neramu atsibusti su ja savo lovoje. Panelė Lora ruošia kavą, kepa kiaušinienę ir klausosi ne „Radio Wado“, bet „Morning Zoo“, iš visko juokiasi. Pernelyg keista. Paloma paskambina paklausti, ar eisi į mokyklą, o panelė Lora vaikštinėja po namus vienais marškinėliais, iš po kurių šviečia jos plokščias, liesas pasturgalis.

12

Kai pradedi eiti į dvyliktą klasę, ji įsidarbina tavo mokykloje. Na, žinoma. Pasakyti, kad buvo keista, vadinasi, nieko nepasakyti. Kai matai ją koridoriuose, širdis šoka iš krūtinės.

– Čia tavo kaimynė? – klausia Paloma. – Dieve, ji gi į tave žiūri. Sena kekšė.

Mokykloje ispanės mergaitės niekaip nepalieka panelės Loros ramybėje. Tyčiojasi iš jos akcento, drabužių, sudėjimo. Vadina panele plekšne. Ji niekada dėl to nesiskundžia.

– Tai išties puikus darbas, – sako, – taip jau yra, kad pirmiausia visuomet išryškėja visokios nesąmonės.

Tačiau problemų kyla tik su ispanėmis, bet kuri baltoji mergaitė dėl jos galėtų duoti ranką nukirsti. Panelė Lora perima vadovavimą gimnastikos komandai. Vedasi mergaites į šokių pasirodymus, kad galėtų žiūrėti ir mokytis. Netrukus jos ima skinti pergales. Vieną dieną mokyklos kieme gimnastės sukursto ją atlikti atbulinį salto, jauti, kaip nuo to vaizdo tobulumo pakerta kojas. Tai turbūt gražiausias dalykas, kokį kada esi matęs. Žinoma, ponas Eversonas, tiksliųjų mokslų mokytojas, krinta jai po kojomis. Jis nuolat tai daro. Kurį laiką buvo nusižiūrėjęs Palomą, kol toji pagrasino apskųsti jį. Matai, kaip jie juokiasi koridoriuose, matai, kaip pietauja mokytojų kambaryje.

Paloma nesiliauja:

– Sako, ponas Eversonas mėgsta vilkėti sukneles. Manai, ji užsideda dėl jo dirbtinį pimpalą?

– Jūs, mergos, išprotėjot.

Tikriausiai užsideda.

Jautiesi labai įsitempęs. Tačiau seksas tapo dar geresnis. Keletą kartų pastebi pono Eversono automobilį prie jos namų.

– Atrodo, ponas Eversonas kažkur kaimynystėje, – pajuokauja vienas iš tavo draugužių.

Staiga pasijunti toks silpnas ir minkštas. Svarstai, ką bloga galėtum padaryti jo automobiliui. Mąstai, kad reikėtų pabelsti į duris. Galvoje tūkstančiai minčių. Tačiau lieki namuose kilnoti svarmenų, kol jis išeina. Kai ji atidaro duris, įsiverži į vidų netaręs nė žodžio. Kambarys trenkia cigaretėmis.

– Dvoki kaip šūdas, – sakai jai.

– Įeini į miegamąjį, tačiau lova paklota.

– Ay mi pobre, – nusijuokia ji. – No seas celoso[175].

Bet kaip tu nepavydėsi?

13

Mokyklą baigi birželį, ji ten, kartu su tavo motina, abi ploja. Ji dėvi raudoną suknelę, nes kartą pasakei, kad tai tavo mėgstamiausia spalva, po apačia apsimovusi derančius apatinius. Kai viskas baigiasi, panelė Lora nusiveža jus abu į Pert Ambojų meksikietiškos vakarienės. Paloma prisidėti negali, nes jos motina serga. Tačiau matei ją baigimo ceremonijoje.

– Man pavyko, – sako ji šypsodamasi.

– Didžiuojuosi tavimi, – atsakai. O tada dar priduri sau nebūdingą pareiškimą: – Esi nuostabi jauna moteris.

Tą vasarą tesusitinkate vos pora kartų, baigiasi visi pasiglamžymai. Ji išvyksta. Rugpjūtį išvažiuoja studijuoti į Delavero universitetą. Kaip buvo galima numanyti – niekada nebesugrįžta. Nė kiek nenustembi, kai praėjus kokiai savaitei gauni jos laišką su antrašte JUDAME Į PRIEKĮ. Nė nesivargini perskaityti iki galo. Svarstai galimybę važiuoti pasikalbėti su ja akis į akį, bet supranti, kaip visa tai beprasmiška.

Pats lieki senojoje kaimynystėje. Gauni darbą „Raritano upėje“. Iš pradžių turi pakovoti su baltašikniais Pensilvanijos kaimiečiais, bet ilgainiui apšyli kojas ir jie palieka tave ramybėje. Vakarais geri baruose su kitais čia pasilikusiais idiotais, solidžiai prišnioji ir išdygsti priešais jos duris su pimpalu rankoje. Ji vis dar bando prastumti tą koledžo idėją, siūlo sumokėti už mokslą, tačiau tavo širdis prie to nelinksta ir liepi atidėti tokias kalbas vėlesniam laikui. Ji pati lanko vakarines paskaitas Montklere. Planuoja siekti daktaro laipsnio. „Turėsi vadinti mane doctora[176].“

Po kurio laiko imate susitikinėti Pert Ambojuje, kur niekas jūsų nepažįsta. Vakarieniaujate kaip normalūs žmonės. Atrodai akivaizdžiai jai per jaunas, norisi skradžiai į žemę prasmegti, kai ji liečia tave viešumoje. Tačiau nieko negali padaryti. Ji visada džiaugiasi gavusi progą kur nors su tavimi išeiti. Žinai, kad šitas reikalas ilgai netruks, pasakai jai tai, ji palinksi galva.

– Noriu tau viso ko geriausio.

Iš visų jėgų bandai susipažinti su kitomis merginomis, vis kartoji sau, kad jos padės persilaužti, tačiau niekaip nesutinki tokios, kuri tau iš tiesų patiktų.

Kartais išėjęs iš jos buto slenki į sąvartyną, kur žaisdavote vaikystėje su broliu, ir prisėdi ant sūpynių. Kaip tik čia ponas del Obrė grasino šauti tavo broliui į kiaušus.

– Nagi, pirmyn, – rėkė Rafa, – tada mano brolis nušaus tave į putę.

Už tavęs tolumoje dūzgia Niujorkas. Sakai sau:

– Pasaulis niekada nesibaigs.

14

Ilgokai užtrunka, kol atsigauni. Kol pripranti prie gyvenimo be Paslapties. Net kai viskas jau praeityje, kai būni galutinai ją užblokavęs, vis tiek bijai paslysti ir kristi atgal. Radžerse, kur galiausiai nutūpi, lakstai į pasimatymus kaip išprotėjęs, ir kaskart, kai nepavyksta, esi tikras, kad turi sunkumų su savo amžiaus merginomis. Dėl jos.

Niekada apie tai nekalbi. Kol paskutiniame kurse sutinki savo svajonių mujerón, tą, kuri palieka savo moreno bičą, kad galėtų susitikinėti su tavimi, kuri veda tave iš proto. Ji ta vienintelė, kuria gali pasitikėti. Ta vienintelė, kuriai galiausiai papasakoji.

– Jie turėtų suimti tą išprotėjusią kalę.

– Buvo visai ne taip.

– Jie turėtų supakuot ją šiandien pat.

Bet kokiu atveju labai gera kam nors papasakoti. Giliai širdyje manei, kad ji ims tavęs nekęsti, kad jos visos ims tavęs nekęsti.

– Nesąmonė, negalėčiau tavęs nekęsti. Tú eres mi hombre[177], – sako ji išdidžiai.

Kai judu grįžtate į namus, ji užsimena apie tai tavo motinai:

– Doña es verdad que tu hijo taba rapando una vieja?[178]

Motina su pasibjaurėjimu papurto galvą:

– Jis visai kaip tėvas ir brolis.

– Tie dominikiečiai vyrai, tiesa, doña?

– Šitie trys baisesni už visus kitus.

Paskui ji priverčia tave praeiti pro panelės Loros namus. Viduje dega šviesa.

– Aš šnektelsiu su ja, – sako mujerón.

– Nereikia. Prašau.

– Vis tiek einu.

Ji pabeldžia į duris.

– Negra, prašau, nereikia.

– Atidaryk duris! – rėkia ji.

Niekas neatidaro.

Po šito nekalbi su savo mujerón kelias savaites. Tai vienas tavo didžiųjų išsiskyrimų. Tačiau galiausiai susitinkate „A Tribe Called Quest“ koncerte, ji pamato tave šokantį su kita mergina, pamoja, tiek ir tereikia. Prieini, ji sėdi su savo velnio neštomis sesėmis. Vėl nusiskuto galvą.

– Negra, – sakai.

Ji nusitempia tave į kampą.

– Atleisk, nežinau, koks velnias mane apsėdo. Tik norėjau tave apsaugoti.

Papurtai jai galvą. Ji žengia tiesiai tau glėbį.

15

Baigimo ceremonija, nė kiek nenustembi ją pamatęs. Nustebina tik tai, kad nenumatei šito. Likus sekundei iki jums su mujerón prisidedant prie procesijos, pastebi ją, stovi viena, vilki raudona suknelę. Pagaliau ima priaugti svorio; jai tinka. Po ceremonijos pastebi ją žingsniuojančią per Old Kvinso veją, nešasi garbės lentą, kurią pasiėmė. Tavo motina pasiėmė antrąją. Pasikabino ant sienos.

Galiausiai ji išsikrausto iš Londono terasos. Kainos ten kyla. Atsikrausto bangladešiečiai ir pakistaniečiai. Po kelerių metų išsikrausto ir tavo motina, į Bergenleiną.

Po kurio laiko, kai tarp tavęs ir mujerón jau bus viskas baigta, įrašysi panelės Loros vardą interneto paieškos sistemoje, tačiau nieko apie ją nerasi. Per vieną iš kelionių į Puerto Riką, važiuosi į La Vegą ir iškabinsi ten jos vardą. Parodysi ir jos nuotrauką lyg privatus detektyvas. Fotografijoje judu užfiksuoti tą vienintelį kartą, kai važiavote į paplūdimį, į „Sandy Hook“. Abu šypsojotės. Abu sumirksėjote.

Apgaviko meilės vadovas

Pradžia

Tavo mergaitė išsiaiškina, kad apgaudinėji ją. (Tiesą sakant, ji tavo sužadėtinė, tačiau dar kiek, ir tai jau bus visai nesvarbu). Galėjo pričiupti tave su viena mergina, galėjo pričiupti su dviem, bet esi neapsakomas idiotas, kuris net neišvalo savo elektroninio pašto šiukšliadėžės, tad ji pagavo tave su penkiasdešimt mergyčių! Žinoma, penkiasdešimt per šešerius metus, bet vis tiek. Penkiasdešimt sušiktų mergų? Po velnių. Jei tavo mergina būtų buvusi itin atvira blankita[179], gal ir būtum išsisukęs, tačiau ji ne tokia. Susitikinėji su nuožmia salcedeña[180], kuri nelinkusi ničnieko atverti; tiesą sakant, kitados ji net perspėjo tave, kad niekada neatleistų vienintelio dalyko – išdavystės. „Persmeigsiu tave mačete“, – pažadėjo. Aišku, prisiekei, kad niekada taip nepasielgtum. Prisiekei, kad niekada taip nepasielgtum. Prisiekei, kad niekada taip nepasielgtum.

Bet pasielgei.

Ji dar pasiliks su tavimi keletui mėnesių vien dėl to, kad taip ilgai buvote kartu. Mat daug patyrėte – jos tėvo mirtį, tavo beprotybę, jos egzaminus teisininkės licencijai gauti (pavyko iš penkto karto). Ir dar todėl, kad meilę, tikrą meilę, ne taip jau lengva paleisti. Per tuos varginančius šešis mėnesius skrisi į Dominiką, į Meksiką (dalyvauti draugo laidotuvėse), į Naująją Zelandiją. Žingsniuosite paplūdimiu, kuriame filmavo „Pianiną“, ji visada norėjo tai padaryti, o dabar, apimtas atgailautojo nevilties, pagaliau nusiveži ją ten. Ji be galo liūdna tame paplūdimyje, vaikšto viena pirmyn atgal per žėrintį smėlį, basos kojos lediniame vandenyje, o kai bandai ją apkabinti, išgirsti „Ne“. Įsistebeilija į uolas, iškilusias virš vandens, vėjas atmeta jos plaukus atgal. Grįždami į viešbutį tais stačiais šlaitais pavėžėjate keliautojų autostopu porelę, vienas už kitą maišytesnių rasių, jie taip apsvaigę iš meilės, kad kone išmeti juos iš automobilio. Ji nieko nesako. Vėliau viešbutyje verks.

Išbandai visus įmanomus būdus ją išlaikyti. Rašai laiškus. Vežioji į darbą. Cituoji Nerudą. Išsiunti elektroninį laišką, kuriame išsižadi visų savo kalių. Užblokuoji jų elektroninio pašto adresus. Pasikeiti telefono numerį. Liaujiesi gerti. Meti rūkyti. Teigi esąs priklausomas nuo sekso, tad pradedi lankyti susitikimus. Kaltini savo tėvą. Kaltini motiną. Kaltini patriarchatą. Kaltini Santo Domingą. Eini pas gydytoją. Ištrini savo „Facebook“ paskyrą. Duodi jai visų savo elektroninių paštų slaptažodžius. Pagaliau imi lankyti salsos pamokas, kad galėtumėt kartu šokti, kaip amžinai žadėdavai. Tvirtini, kad buvai ligonis, buvai silpnas, ir laikrodžio tikslumu kas valandą atsiprašinėji. Viską išbandai, tačiau galų gale vieną dieną ji pasakys „Daugiau nebegaliu“, ir turėsi išsikraustyti iš judviejų buto Harleme. Svarstai galimybę niekur iš ten neiti. Svarstai skvotinimo protestą. Tiesą sakant, net garsiai išrėži, kad atsisakai išeiti. Tačiau galų gale išeini.

Kurį laiką vaiduokliauji mieste, lyg krepšininkas, svajojantis apie šaukimą į komandą. Kasdien jai skambini ir palieki žinutes, į kurias nesulauki jokio atsakymo. Rašai ilgus jausmingus laiškus, kuriuos ji grąžina neatplėštus. Vis išdygsti prieš jos namų ar darbo duris keisčiausiomis valandomis, kol galiausiai jos jaunesnioji sesuo, ta visada buvusi tavo pusėje, paskambina ir tiesiai šviesiai išrėžia: „Jei dar kartą mėginsi susisiekti su mano seserimi, ji gaus oficialų draudimą tau artintis.“

Kai kuriems nigeriams tai nė velnio nerūpėtų.

Bet nesi vienas tokių.

Tu liaujiesi. Grįžti gyventi į Bostoną. Niekada daugiau jos nebesutinki.

Pirmieji metai

Iš pradžių apsimeti, kad tau nė velnio nerūpi. Laikai užantyje nemažai nuoskaudų. Tikrai nemažai. Ji prastai čiulpė, nekentei pūkelių ant jos skruostų, ji nesidepiliavo tarpkojo, nevalė buto ir taip toliau. Keletą savaičių sekasi save tuo įtikinėti. Vėl pradedi gerti ir rūkyti, liaujiesi lankęsis pas gydytoją ir terapijos dėl sekso priklausomybės grupėje, tampaisi su kekšėmis kaip senais gerais laikais, lyg nieko nebūtų nutikę.

– Grįžau, – sakai berniukams.

Elvis nusijuokia:

– Lyg niekada ir nebūtum išvykęs.

Laikaisi kokią savaitę. Tada tavo nuotaikos ima kisti. Vieną minutę turi stabdyti save, kad nešoktum į automobilį ir nevažiuotum susitikti su ja, o kitą jau skambini kažkokiai kalei ir pradedi burti, kad tai ji yra ta, kurios visada norėjai. Imi netekti kantrybės bendraudamas su draugais, studentais ir kolegomis. Verki kaskart išgirdęs „Monchy and Alexandra“ – jos mėgstamiausius.

Bostonas, miestas, kuriame niekada nenorėjai gyventi, kuriame jautiesi lyg tremtyje, tampa rimta problema. Niekaip nepavyksta ten pritapti; nepripranti prie metro, veikiančio tik iki vidurnakčio, prie melancholiškų gyventojų, prie Sičuan maisto stygiaus. Lyg tyčia prasideda daug rasistinio mėšlo. Gal visada taip buvo, o gal tapai jautresnis po visų tų metų, praleistų Niujorke. Baltieji, sustoję prie šviesoforų, rėkia ant tavęs su tokiu baisiu įniršiu, kad, atrodo, būtum pervažiavęs jų motinas. Tai gąsdina. Dar prieš susivokdami, kas vyksta, jie kyšteli tau vidurinį pirštą ir dingsta. Tai vis kartojasi. Apsaugos darbuotojai sekioja tave parduotuvėse, ir kaskart kai įkeli koją į Harvardą, reikalauja parodyti asmens tapatybės kortelę. Tris kartus skirtingose miesto vietose girti baltieji bičai bando išprovokuoti tave muštynėms.

Priimi tai asmeniškai. „Tikiuosi, kad kas išsprogdins šitą skylę, – pareiški. – Štai kodėl spalvotieji nenori čia gyventi. Štai kodėl mano juodaodžiai ir Latino studentai išvyksta kaip galėdami greičiau.“

Tavo draugužis Elvis nieko nesako. Jis gimęs ir augęs Jamaikos lygumoje[181], žino, kad bandyti ginti Bostoną, tas pats kaip mėginti sustabdyti kulką duonos rieke. Galiausiai paklausia:

– Tau viskas gerai?

– Aš kietas riešutėlis, – atsakai. – Mejor que nunca[182].

Reikalas tas, kad taip nėra. Netekai visų bendrų draugų, kurių turėjote Niujorke (atiteko jai), po to, kas atsitiko, motina nebesikalba su tavimi (tavo sužadėtinė jai patiko labiau nei tu), jautiesi siaubingai kaltas ir vienišas. Vis rašai jai laiškus, tikėdamasis, kad ateis tokia diena, kai galėsi juos atiduoti. Taip pat nesiliauji dulkinęs visko, kas juda. Padėkos dieną tenka praleisti savo bute, nes nedrįsti pažvelgti motinai į akis, o mintis apie kitų žmonių labdarą verčia tave vemti. Buvusioji, kaip ją dabar vadini, kasmet virdavo kalakutą, vištą, kiaulienos mentę. Tau visada atskirdavo sparnelius. Tą naktį nusigeri iki žemės graibymo, atsigauti užtrunka dvi dienas.

Manai, kad čia jau blogiausia. Klysti. Per egzaminų sesiją tave užgriūva depresija, tokia stipri, kad trūksta žodžių jai apibūdinti. Jautiesi, lyg tave kas lėtai plėšytų į dalis, atomas po atomo.

Liaujiesi lankęs sporto salę ir barus; nebesiskuti, nebesiskalbi drabužių; tiesą sakant, nebedarai beveik nieko, išskyrus tai, kad vis dar eini į darbą. Draugai ima jaudintis dėl tavęs, nors šiaip jie nėra itin jautrūs. Sakai, kad tau viskas gerai, tačiau kiekvieną savaitę depresija darosi vis sunkesnė. Bandai apibūdinti tą jausmą. Lyg kas būtų sugrūdęs lėktuvą į sielą. Lyg būtų sugrūdę du lėktuvus. Elvis gedi bute kartu su tavimi; patapšnoja per petį, liepia atsipalaiduoti. Prieš ketverius metus Elvį išsprogdino kartu su kariniu visureigiu kelyje už Irako. Degančios nuolaužos prismeigė jį, atrodė, savaitei, tad vyrukas išmano šį tą apie skausmą. Jo nugara, užpakalis ir dešinė ranka išvagoti tokių baisių randų, kad net tu, ponas kietuolis, negali į juos žiūrėti. „Kvėpuok“, – sako jis. Įkvepi ir iškvepi nesiliaudamas, lyg maratono bėgikas, tačiau tai nepadeda. Tavo laiškeliai darosi vis labiau apgailėtini. „Prašau, – rašai, – prašau sugrįžti.“ Sapnuoji, kad ji ir vėl kalbasi su tavimi kaip senais laikais, ta miela Cibao[183] ispanų kalba, nė kvapo įtūžio ar nusivylimo. O tada nubundi.

Nebegali miegoti, kartais tokiomis bemiegėmis naktimis, kai esi girtas ir vienišas, tave pagauna toks paikas impulsas atidaryti langą ir iš penkto aukšto tėkštis į žemę. Jei ne keletas stabdžių, tikriausiai taip ir būtum padaręs. Tačiau (a) nesi vienas tų savižudžių, (b) draugužis Elvis nenuleidžia nuo tavęs akių – nuolat lanko, stovi prie lango, lyg žinotų, apie ką galvoji, (c) vis dar puoselėji apgailėtiną viltį, kad vieną dieną ji tau atleis.

Neatleidžia.

Antrieji metai

Šiaip ne taip ištveri abu semestrus. Išties ilgas šūdų ruožas, tačiau galiausiai visa beprotybė truputį atlėgsta. Jausmas toks, lyg nubustum po baisiausio sapno gyvenime. Vis dar nesi savimi, tačiau bent jau gali stovėti prie langų, neapimtas keistų potraukių, o tai jau pradžia. Deja, priaugai keturiasdešimt penkis svarus. Nenumanai, kaip tai galėjo nutikti, tačiau nutiko. Telpi į vienintelius džinsus ir nė į vieną kostiumą. Paslepi senas jos nuotraukas (pagaliau) ir nueini pas kirpėją, pirmą kartą gyvenime nusiskusti galvos ir nusirėžti barzdos.

– Viskas? – klausia Elvis.

– Viskas.

Balta bobulytė rėkia ant tavęs prie šviesoforo, užsimerki ir palauki, kol ji nueina.

– Susirask kitą mergaitę, – pataria Elvis.

Jis stipriai suspaudžia savo dukras.

– Clavo saca clavo [184].

– Kitos tokios kaip ji nėra.

– Gerai, bet vis tiek susirask kitą mergaitę.

Jo dukra gimė vasarį. Elvio žmona sakė, kad jei būtų buvęs berniukas, jis būtų pavadinęs jį Iraku.

– Esu tikras, jis juokauja, – atsakei.

Ji pažvelgė į Elvį, besidarbuojantį prie savo sunkvežimio, ir palingavo galva:

– Nemanau.

Jis įdeda savo dukterį tau į rankas.

– Susirask gerą dominikietę, – sako.

Nepasitikėdamas savimi laikai kūdikį. Ji niekada nenorėjo vaiko, tačiau prieš pat pabaigą liepė tau pasidaryti spermos testą, dėl viso pikto. Prispaudi lūpas prie kūdikio pilvuko ir papūti.

– O jos egzistuoja?

– Juk turėjai vieną tokią, ar ne?

Turėjai.

Suimi save į rankas. Nutrauki ryšius su visomis sucias, netgi ta ilgamete iraniete, kurią dulkinai visą laiką, kol buvai susižadėjęs. Nori atversti naują švarų lapą. Tai reikalauja šiokių tokių pastangų, senomis kalėmis atsikratyti sunkiausia, tačiau kai pagaliau pavyksta, jautiesi lengvesnis.

– Jau seniausiai turėjau tai padaryti, – pareiški savo draugei Arlenei, kuri niekada nekvailiojo su tavim („Ačiū Dievui“, – suniurna ji). Arlenė varto akis.

Palauki kokią savaitę, kol išsisklaido bloga energija, tada vėl pradedi susitikinėti.

– Kaip normalus žmogus, – sakai Elviui, – be jokių melagysčių.

Elvis nieko neatsako, tik šypsosi.

Iš pradžių viskas einasi neblogai – gauni telefono numerių, bet nesutinki nė vienos, kurią norėtum parsivesti pas savus. Tačiau praėjus pradiniam įkarščiui, viskas aprimsta. Ir čia ne šiaip sausra, čia prakeiktas Arakynas. Tu nuolat bandai, bet niekas nekimba. Net tos, kurios prisiekinėja, kad DIEVINA LATINO VYRUKUS, imi galvoti, kad ant kaktos turi kažkokią nematomą žymę. Lyg tik tos kalės ŽINOTŲ.

Elvis liepia tau būti kantriam. Jis dirba tokiam pasiutusiam butų nuomotojui, pradėjo imti tave kartu, eidamas surinkti nuomos. Pasirodo, esi puikus užnugaris. Skolininkams užtenka žvilgtelėti į tavo niūrią miną ir pinigai ima byrėti.

Vienas mėnuo, du mėnesiai, trys mėnesiai ir galiausiai atsiranda vilties. Jos vardas Noemė, dominikietė iš Banio – Masačusetse visos jos iš Banio – susitinkate „Pas Sofiją“, visai netrukus ta vietelė užsidarys ir visam laikui sušiks Naujosios Anglijos lotynų amerikiečių bendruomenę. Noemė nė iš tolo neprilygsta tavo buvusiajai, tačiau nebloga. Ji seselė, kai Elvis pasiskundžia dėl nugaros, ima vardyti visas įmanomas ligas. Ji didelė moteris, ir jos oda neįtikėtina, o svarbiasia, atrodo išties miela. Ji nuolat šypsosi, o kai jaučiasi nervinga, vis prašo ką nors jai papasakoti. Minusai: nuolat dirba ir turi keturmetį sūnų Džastiną – kas, po velnių, darosi, pusė tave supančių vaikų vardu Džastinas. Ji parodė nuotraukas, panašu, kad jei nebus atsargi, vaikėzas gali tapti ne tuo, kuo norėtum. Susilaukė jo nuo banilejo[185], kuris turi dar keturis vaikus nuo keturių skirtingų moterų.

– Man pasakyti, kodėl manei, kad šitas vyrukas – gera mintis?

– Buvau kvaila.

– Kur judu susitikote?

– Ten pat, kur susitikom mes. Bare.

Šiaip jau tai turėtų stabdyti tave, bet Noemė ne tik miela, ji kieta. Ji viena tų karštų mamyčių. Jautiesi susijaudinęs pirmą kartą per kiek daugiau nei metus. Net laukiant šalia jos, kol padavėja ieško valgiaraščio, tau atsistoja.

Sekmadienis – jos vienintelis laisvadienis, tą dieną penkiavaikis tėvas gauna Džastiną, tiksliau, jis ir jo naujoji mergina. Susikuriate su Noeme savo mažytę rutiną – šeštadieniais einate vakarieniauti, ji nevalgo nieko, kas būtų nors truputį neįprasta, tad visuomet renkatės itališką maistą, o paskui ji pasilieka nakčiai.

– Ar saldus buvo tas toto[186]? – paklausia Elvis po pirmosios nakties.

Nė kiek nesaldus, nes Naomė nedavė! Ji nakvojo tris šeštadienius iš eilės ir tris šeštadienius iš eilės – nada. Truputį bučinių, truputį pasičiupinėjimų, tačiau nieko daugiau. Ji atsineša savo pagalvę, vieną tų prašmatnių ir brangių, taip pat ir savo dantų šepetėlį, ir viską išsineša pirmadienio rytą. Išeidama pabučiuoja tave tarpduryje; viskas atrodo pernelyg tyra, lyg nieko gera nežadėtų.

– Jokio toto? – Elvis atrodo apstulbęs.

– Jokio toto, – patvirtini, – kas aš, koks šeštokas?

Žinai, kad turi būti kantrus. Žinai, kad ji tik išbando tave. Tikriausiai turėjo nemalonių patirčių su tokiais „įbedi ir bėgi“ tipeliais. Džastino tėvas – vienas tokių. Bet tau vis vien pikta, kad ji taip pasidavė kažkokiam bedarbiui banditėliui be jokio išsilavinimo, o tau tenka šokinėti pro ugnies lankus. Tiesą sakant, tave tai rimtai siutina.

– Ar šiandien pasimatysim? – klausia ji ketvirtąjį trečiadienį, ir tu beveik atsakai, kad taip, tačiau tada visu gražumu atsiskleidžia tavo idiotizmas.

– Priklausys nuo situacijos, – atsakai šiurkščiai.

– Kokios situacijos? – jos balse girdėti atsargumas, ir tai dar labiau tave užknisa. Kur buvo visas atsargumas, kai leido tam banilejo dulkinti ją be prezervatyvo.

– Nuo to, ar artimiausiu metu planuoji man duoti šiknos, ar ne.

Klasika. Vos tai ištaręs, žinai, kad palaidojai save.

Ji nutyla. Tada atsako:

– Leisk man padėti ragelį, kol dar nepasakiau ko nors, kas tau tikrai nepatiks.

Žinai, kad tai tavo paskutinis šansas, tačiau, užuot maldavęs pasigailėjimo, atrėži:

– Kaip sau nori.

Po valandos tu jau ištrintas iš jos „Facebook“ draugų. Nusiunti trumpąją žinutę, tačiau taip ir nesulauki atsakymo.

Po daugelio metų pamatysi ją Dudlio skvere, Noemė apsimes, kad tavęs nepastebi, nespausi jos.

– Gražiai apsisukai, – sako Elvis.

Judu stebite, kaip Elvio dukra žaidžia kamuoliu žaidimų aikštelėje prie Kolumbijos terasos. Jis bando tave nuraminti:

– Ji gi turi vaiką. Šitas reikalas tikriausiai ne tau.

Tikriausiai ne.

Net ir tokie mažyčiai išsiskyrimai užknisa, nes teškia tave atgal į prisiminimų apie buvusiąją liūną. Liūną, kurį jau pradėjai vadinti šūdų skyle. Šįkart praleidi ten šešis mėnesius.

– Manau, man praverstų pailsėti nuo kalių, – sakai Elviui.

– Ką ketini daryti?

– Kuriam laikui susitelkti į save.

– Nebloga mintis, – sutinka Elvio žmona Tina. – Tai visada nutinka, kai mažiausiai tikiesi.

– Visi tą sako. Lengviau nei sakyti, kad šitas šūdas užknisa.

– Šitas šūdas užknisa, – sako Elvis, – padeda?

– Nelabai.

Pakeliui į namus pro šalį pralekia džipas; vairuotojas išvadina tave suknistu arabu. Viena iš ex-sucias paskelbia internete eilėraštį apie tave. Vadinasi „El Puto“.

Tretieji metai

Darai pertrauką. Bandai grįžti prie darbo, prie rašymo. Pradedi tris romanus: vieną apie pelotero[187], kitą apie narco[188], trečią apie bachatero[189] – visi jie čiulpė pypkę. Imi rimčiau žiūrėti į paskaitas ir pradedi bėgioti, kad geriau jaustumeisi fiziškai. Kitados senais laikais bėgiodavai, supranti, kad tau reikia to, kas padėtų pasprukti nuo savo paties minčių. Tikriausiai jau labai stipriai to reikėjo, nes imi bėgioti keturis, penkis, šešis kartus per savaitę. Tai tavo naujoji priklausomybė. Bėgioji rytais ir vėlyvais vakarais, kai jau nebeįmanoma nieko sutikti takeliuose palei Čarlzo upę. Bėgioji taip greitai, kad atrodo, jog širdis tuoj sprogs. Kai ateina žiema, bijai atkristi – Bostono žiemos ne juokas – tau reikia bėgimo labiau už viską, tad nesiliauji, net kai apsinuogina medžiai, bėgimo takeliai ištuštėja ir šaltis skverbiasi iki kaulų smegenų. Netrukus lieki tik tu ir dar keletas lunatikų. Tavo kūnas, žinoma, pasikeičia. Netenki putlumo, atsiradusio dėl alkoholio ir cigarečių, o tavo kojos netrukus atrodo, lyg priklausytų kam kitam. Kaskart, kai pagalvoji apie buvusiąją, kai vienatvė sukyla lyg kunkuliuojantis ir verdantis žemynas, apsiauni bėgimo batelius, tai padeda, tikrai padeda.

Žiemai baigiantis jau pažįsti visus ryto bėgikus, tarp jų – viena mergina, suteikianti šiek tiek vilties. Keletą kartų prasilenkiate, grynas malonumas į ją žiūrėti, tikra gazelė – koks ekonomiškumas, kokia bėgimo maniera, koks nuostabus cuerpazo[190]. Ji turi lotynų amerikietėms būdingų bruožų, tačiau tavo radaras jau kuris laikas išjungtas, tad iš esmės ji galėtų būti tiek morena, tiek ir bet kuri kita. Kai prasilenkiate, ji visada tau nusišypso. Svarstai galimybę kluptelėti priešais ją ir sušukti: „Mano koja! Mano koja!“, tačiau tai skamba pernelyg idiotiškai. Vis tikiesi, kad netyčia susidursite kur nors mieste.

Viskas einasi kuo puikiausiai, bet staiga po šešių mėnesių bėgiojimo pajunti dieglį dešinėje pėdoje. Deginantis skausmas kažkur palei vidinį linkį neatslūgsta nė po kelių dienų poilsio. Netrukus jau šlubčioji net tada, kai nebėgi. Užsuki į priimamąjį, kur budintis gydytojas spaudžia koją nykščiu ir stebi, kaip raitaisi iš skausmo, jis pareiškia, kad tau padų fascitas.

Nė nenutuoki, kas tai.

– Kada vėl galėsiu bėgioti?

Paduoda tau lankstinuką.

– Kartais užtrunka mėnesį. Kartais šešis. Kartais metus, – jis stabteli. – Kartais dar ilgiau.

Tai tave nuliūdina, grįžti namo ir atsiguli į lovą tamsoje. Tau baisu.

– Nenoriu nenoriu vėl kristi į tą duobę, – sakai Elviui.

– Tai negrįžk.

Bandai bėgioti, bet skausmas tik stiprėja. Galiausiai pasiduodi. Pakabini sportbačius ant sienos. Ilgai miegi. Nusisuki, kai matai kitus žmones išbėgančius į trasą. Apsiverki priešais sporto prekių parduotuves. Iš niekur nieko imi ir paskambini buvusiajai, bet, aišku, ji nekelia ragelio. Faktas, kad ji nepakeitė telefono numerio, suteikia tau kažkokios kvailos vilties, nors ir girdėjai, jog ji sutiko kažkokį naują vyruką. Sklando gandas, kad jis labai geras jai.

Elvis ragina išbandyti jogą Centriniame skvere. Pasak jo, ten gali rasti pasiutusiai gerų mergų. Tonas pasiutusių mergų. Nors neturi ūpo ieškoti bobų, nueini nenorėdamas parasti formos. Galėtum apsieiti be viso to namaste[191] šūdo, bet netrukus jau darai vinjasas su geriausiais. Elvis buvo teisus, ten daugybė pasiutusių mergų, visų šiknos ore, tačiau nė viena jų neužkliūva už akies. Viena mažytė blankita[192] bando tave pasigauti po mankštos. Atrodo, jai padarė įspūdį tai, kad vienintelis iš visų vyrukų niekada nenusirengi marškinėlių. Bet sprunki nuo jos kaimietiškos minos.

– Ką, po velnių, aš veiksiu su blankita?

– Iškruši ją per visus galus, – pasiūlo Elvis.

– Sugrūsi kiaušinį jai į burną, – priduria Darnelas.

– Pabandyk, – pasiūlo Arlenė.

Nepasinaudoji nė vienu pasiūlymu. Po treniruotės griebi kilimėlį ir pasistengi greitai dingti, ji, atrodo, supranta užuominą. Daugiau nelenda, nors kartais stebi tave per treniruotes.

Pakvaišti dėl jogos, netrukus jau nešiesi kilimėlį, kad ir kur eitum. Jau nebefantazuoji, kaip sužadėtinė lauks prie tavo buto, nors kartkartėmis vis dar jai paskambini ir leidi telefonui skambėti į atsakiklį.

Pagaliau pradedi darbuotis prie savo aštuoniasdešimtųjų metų apokalipsės knygos – „galiausiai pradedi“ reiškia parašai vieną puslapį – ir užplūdus šiai pasitikėjimo savimi bangai imi kvailioti su tokia jauna morena iš Harvardo teisės mokyklos, kurią sutikai bare „Milžiniškas kambarys“. Ji perpus jaunesnė už tave, viena iš tų genijų, kurie baigė bakalauro studijas dar būdami devyniolikos, nepaprastai miela. Elvis ir Darnelis palaimina. „Tūzas“, – sako jie. Arlenė prieštarauja: „Ji gi labai jauna, ar ne?“ Taip, ji labai jauna, ir judu be proto daug krušatės, per patį veiksmą judu susiklijuojate visam gyvenimui, o paskui atsiplėšiate, lyg gėdytumėtės. Įtari, kad dažniausiai jai tavęs gaila. Sakosi mėgstanti tavo protą, tačiau žinant, kad ji protingesnė nei pats esi, gali suabejoti tais žodžiais. Tavo kūnas yra tai, kas mergaitę akivaizdžiai traukia – negali nuo jo rankų atplėšti.

– Turėčiau vėl užsiimti baletu, – sako ji nurenginėdama tave.

– Bet tada prarastum savo apvalumus, – protestuoji, o ji juokiasi.

– Žinau, kebli situacija.

Viskas einasi puikiai, nuostabiai, bet staiga vidury saulės pasveikinimo pajunti kažką pasislenkant nugaros apačioje ir pokšt – lyg elektra būtų išsijungusi. Netenki jėgų, turi prigulti.

– Žinoma, pailsėk, jei jauti, kad reikia, – ragina instruktorius.

Kai treniruotė baigiasi, tau reikia mažos baltos mergaitės pagalbos, kad atsistotum ant kojų.

– Ar nori, kad kur nors tave nuvežčiau? – klausia ji, tačiau papurtai galvą.

Kelias atgal į namus – lyg prakeiktas žygis iki Filipinų. Prie „Plough and Stars“ restorano atsiremi į stop ženklą ir skambini Elviui.

Jis akimirksniu atlekia su kažkokia gražuole. Ji gryna Kembridžo Žaliojo kyšulio mažylė. Jiedu atrodo, lyg ką tik būtų dulkinęsi. Paklausi, kas tai, o jis papurto galvą. Nutempia tave į priimamąjį. Iki pasirodant gydytojai tu jau susuktas kaip senukas.

– Panašu, kad bus trūkęs diskas, – praneša ji.

– Valio, – atsakai.

Geras dvi savaites praleidi lovoje. Elvis atneša maisto ir pasėdi su tavimi, kol valgai. Jis pasakoja apie Žaliojo kyšulio mergytę.

– Jos putė tobula, – sako jis, – lyg kištum pimpalą į karštą mangą.

Kiek pasiklausai ir sakai:

– Tik žiūrėk, kad nenutiktų kaip man.

Elvis pasivaipo:

– Šūdas, niekam negalėtų nutikti kaip tau, Juniorai. Esi vienetinis puertorikietiškas egzempliorius.

Jo dukra meta tavo knygas ant grindų. Tau nerūpi. „Gal tai paskatins ją skaityti“, – sakai.

Taigi dabar jau tavo pėda, nugara ir širdis. Negali bėgioti, negali užsiimti joga. Bandai važinėtis dviračiu, manydamas, kad tapsi Armstrongu, tačiau nugara žudo. Taigi vaikštai. Po valandą kas rytą ir kas vakarą. Nejauti jokio svaigulio galvoje, jokio plaučių plėšymo, jokio rimto šoko organizmui, bet tai geriau nei nieko.

Po mėnesio teisės studentė palieka tave dėl bendramokslio, sako, kad buvo puiku, bet jai reikia pradėti galvoti realistiškai. Vertimas: turiu liautis dulkinusi senius. Po kiek laiko pamatysi ją su šituo bendramoksliu. Jis net šviesesnis už tave, bet vis vien neabejotinai juodas. Jo ūgis – devynios pėdos, sudėjimas – aukščiausios rūšies. Eina susikibę už rankų, ji atrodo labai laiminga. Iš visų jėgų bandai nejausti pavydo. Po poros sekundžių apsauga prieina prie tavęs ir pareikalauja parodyti asmens kortelę. Kitą dieną baltas vaikis meta į tave kolos skardinę.

Kai prasideda paskaitos, kvadratėliai ant tavo pilvo preso jau būna sunykę, lyg mažytės salos kylančioje riebalų jūroje. Skenuoji naujas žemesnių kursų studentes, tačiau nieko. Žiūri daug televizijos. Kartais prisijungia Elvis, nes jo žmona neleidžia rūkyti žolės namuose. Pamatęs, ką joga padarė tavo kūnui, jis irgi ėmė praktikuoti.

– Be to, daugybė kalių, – sako jis vaipydamasis.

Labai nori nejausti jam neapykantos.

– Kas nutiko tai Žaliojo kyšulio mergytei?

– Kokiai dar Žaliojo kyšulio mergytei? – paklausia abejingai.

– Prastai baigėsi, ką?

Jis nieko nebesako.

Imi daryti nedidelę pažangą. Atsispaudimai, prisitraukimai ir net keletas senųjų jogos judesių, tačiau labai atsargiai. Netgi pavakarieniauji su pora mergaičių. Viena jų – ištekėjusi ir amžinai nuostabi, gerokai į ketvirtąją dešimtį įžengusi vidurinės klasės dominikietė. Gali nuspėti, kad ji svarsto galimybę permiegoti su tavimi, ir visą laiką, kol valgai savo šonkauliukus, jautiesi įdėmiai stebimas.

– Santo Dominge niekada negalėčiau taip susitikti su tavim, – sako ji kilniai.

Kone visi jos pokalbiai prasideda žodžiais „Santo Dominge“. Ji metams atvažiavo čia studijuoti verslo mokykloje, ir iš to, kaip nuolat plūsta Bostoną, numanai, kaip stipriai ji ilgisi Puerto Riko ir kad nė už ką negyventų niekur kitur.

– Bostonas labai rasistiškai nusiteikęs, – pasiūlai temą.

Ji pažvelgia į tave lyg į kvailį.

– Bostonas nėra rasistiškai nusiteikęs.

Dar pasišaipo iš minties apie rasizmą Santo Dominge.

– Tai dabar dominikiečiai baisiai MYLI haitiečius, ar ne?

– Tai ne dėl rasės, – ji ištaria kiekvieną skiemenį, – viskas dėl tautybės.

Žinoma, atsiduriate lovoje, ji nebloga, tik niekaip nepatiria orgazmo ir pernelyg daug skundžiasi savo vyru. Prisijaukini ją, žinot, ką turiu omeny, ir netrukus jau tampaisi ją po visą miestą ir ne tik: į Salemą Helovinui ir į kyšulį savaitgaliui. Niekas niekada tavęs neliečia, kai esi su ja, niekas neprašo parodyti asmens kortelės. Visur, kur einate, ji fotografuoja, tačiau kadre niekada nebūna tavęs. Ji rašo vaikams atvirukus, kol esate lovoje.

Semestro pabaigoje ji grįžta namo.

– Į mano namus, ne tavo namus, – sako ji irzliai.

Ji nuolat bando įrodyti, kad tu nesi dominikietis.

– Jei jau aš ne dominikietis, tai kas tada? – atšauni, tačiau ji tik nusijuokia.

– Pasakyk tą ispaniškai, – meta iššūkį, ir, žinoma, tu negali to padaryti.

Paskutinę dieną nuveži ją į oro uostą, jokio pritrenkiančio „Kasablankos“ bučinio, tik šypsena, mažytis gėjiškas apsikabinimas ir nenatūralus krūtų spustelėjimas prie tavęs, paskutinis ir nekeičiamas. Sakai, kad rašytų tau, o ji atsako „Por su puesto[193]“, ir, aišku, nė vienas jūsų to nedaro. Po kurio laiko ištrini jos informaciją iš telefono, tačiau pasilieki nuotraukas, darytas, kol ji miegojo nuoga, tų niekada neištrintum.

Ketvirtieji metai

Kvietimai į buvusiųjų vestuves pradeda kristi į pašto dėžutę. Neišmanai, kaip paaiškinti šitą berserkería. Kas per velnias? Susisieki su Arlene, norėdamas išgirsti jos įžvalgas. Ji atverčia kortas. „Tikriausiai yra tai, ką sakė Oates: kerštas – tai gerai gyventi be tavęs.“

– Velniop „Hall and Oates“, – sako Elvis, – tos kalės mano, kad mes esam kalės. Jos galvoja – mums rūpės šitas mėšlas. – Jis dar kartą užmeta akį į kvietimą, – Kaip čia yra, kad visos azijietės išteka už baltaodžių vyrukų? Tai užkoduota genuose ar kaip?

Tais metais kamuoja problemos dėl rankų ir kojų, kartais – galūnės tiesiog apmiršta ir virpa it menka lemputės šviesa saloje. Toks keistas jausmas, lyg kas badytų adatėlėmis.

– Kas, po velnių, darosi? – stebiesi. – Tikiuosi, nemirštu.

– Tikriausiai kiek persistengi sportuodamas, – sako Elvis.

– Bet aš beveik visai nesportuoju, – protestuoji.

Seselė priimamajame sako, kad greičiausiai viskas dėl streso. Tikiesi, kad taip ir yra, nervingai lankstai rankas. Labai tikiesi, kad taip ir yra.

Kovą skrendi skaityti paskaitos, kuri ne itin nusiseka; beveik niekas nepasirodo auditorijoje, išskyrus tuos prievarta atvarytus dėstytojus. Viskam pasibaigus vienas pats patrauki į K-town[194], kur ryji kalbi šonkauliukus iki susprogimo. Porą valandų važinėjiesi aplink vien tam, kad pajaustum miestą. Čia turi keletą draugų, bet neskambini jiems, nes žinai, kad kalbėtumėtės vien apie senus laikus, apie buvusiąją. Turi čia vieną sucia, galiausiai jai paskambini, tačiau išgirdusi tavo vardą ji numeta telefono ragelį.

Grįžęs į Bostoną randi teisės studentę, laukiančią tavęs fojė. Nustembi ir susijaudini, nepatikliai paklausi:

– Kas nutiko?

Visa tai panašu į prastą televizijos šou. Pastebi toliau išrikiuotus tris lagaminus. Atidžiau pažvelgęs matai, kad jos absurdiškai persiškos akys paraudusios nuo verkimo, o blakstienų tušas – šviežiai užteptas.

– Aš nėščia, – sako ji.

Iš pradžių to neįsidėmi. Pajuokauji:

– Ir?

– Ožy, – ji vėl pradeda raudoti, – tai tikriausiai tavo sušiktas vaikas.

Būna staigmenų, būna didelių staigmenų, ir dar būna šitai.

Neišmanai, ką sakyti ar kaip elgtis, taigi nusivedi ją į viršų. Užtempi jos lagaminus, nepaisydamas savo nugaros, pėdų, nepaisydamas dilgčiojančių rankų. Ji nieko nesako, tik apglėbia pagalvę savo Hovardo megztiniu. Ji – mergaitė iš pietų neįtikėtinai tiesia laikysena, kai atsisėda, jausmas toks, lyg imtų iš tavęs interviu. Paruošęs jai arbatos paklausi:

– Pasiliksi jį?

– Aišku, pasiliksiu.

– O kaip dėl Kimačio?

Ji nesupranta:

– Dėl ko?

– Tavo vyruko iš Kenijos. – Negali prisiversti ištarti VAIKINO.

– Jis išmetė mane, žino, kad vaikas ne jo. – Ji krapšto kažką ant savo megztinio. – Išsipakuosiu, gerai?

Palinksi galva ir žiūri į ją – išskirtinio grožio mergina. Prisimeni tą seną posakį: „Parodyk man gražią merginą, ir aš tau parodysiu vyrą, pavargusį ją dulkinti.“ Abejoji, ar kada galėtum pavargti nuo jos.

– Bet galėtų būti ir jo, tiesa?

– Jis tavo, aišku? – verkia ji. – Žinau, nenori, kad taip būtų, bet yra.

Stebiesi, koks tuščias pasijunti. Nenumanai, ar turėtum rodyti entuziazmą ar palaikymą. Ranka perbrauki per savo mąstymo ražienas ant galvos.

– Man reikia čia pasilikti, – sako ji, kai baigiate kažkaip keistai ir nejaukiai dulkintis. – Neturiu kur eiti. Negaliu grįžti pas savo šeimą į Atlantą.

Kai papasakoji Elviui šitą istoriją, tikiesi, kad jis supanikuos, lieps išspirti ją lauk. Bijai šios reakcijos, nes žinai, kad ji būtų teisinga, tokia, kokią turėtum rodyti pats. Bėda ta, kad žinai, jog nepajėgtum taip pasielgti.

Bet Elvis nepanikuoja. Jis patapšnoja tau per nugarą ir patenkintas šypsosi.

– Puiku, pusbroli.

– Kaip suprasti PUIKU?

– Tu būsi tėvas. Turėsi sūnų.

– Sūnų? Apie ką, po velnių, čia kalbi? Juk net nėra įrodymų, kad jis mano.

Elvis nesiklauso. Jis kažką galvoja ir šypsosi. Apsižvalgo, ar netoliese nėra žmonos.

– Pameni, kai paskutinį kartą važiavom į Dominiką?

Žinoma, pameni. Prieš trejus metus. Buvo nuostabi kelionė, tik ne tau. Buvai pačioje savo nuosmukio viršūnėje, daugiausia laiko praleidai plūduriuodamas vandenyne ant nugaros, gerdamas bare ar vaikštinėdamas paplūdimyje anksti ryte, dar prieš visiems atsibundant.

– O ką?

– Na, viena mergina ten pastojo nuo manęs.

– Juokauji!

Jis palinksi galva.

– Nėščia?

Jis vėl palinksi.

– Ji pagimdė?

Jis pasiknaisioja savo telefone ir parodo nuostabaus mažyčio berniuko nuotrauką, su pačiu dominikietiškiausiu mažyčiu veidu, kokį tau yra tekę matyti.

– Čia mano sūnus, – sako išdidžiai, – Elvis Chavjeras jaunesnysis.

– Biče, tu čia rimtai? Jei tavo žmona sužinotų…

Jis sustabdo mane:

– Nesužinos.

Kurį laiką viską virškini. Jūs sėdite galiniame Elvio kieme netoli Centrinės aikštės. Vasarą šie rajonai šurmuliuoja, tačiau šiandien veiksmo ne per daugiausia. Net gali girdėti kėkštą vaikant kitus paukščius.

– Kūdikiai yra velniškai brangus malonumas. – Elvis niukteli tau į ranką. – Tad ruoškis kaip reikiant susiveržt diržą, slunkiau.

Tavo bute teisės studentė jau spėjo užimti dvi spintas, kone visą kriauklę ir, svarbiausia, pareiškė pretenzijas į lovą. Ji numetė antklodę ir pagalvę ant sofos.

– Tau.

– Ką, man negalima miegoti vienoje lovoje su tavim?

– Nemanau, kad man tai būtų į naudą, – atsakė ji, – sukeltų pernelyg daug streso. Nenoriu persileisti.

Sunku rasti argumentų tokiems teiginiams. Sofa tavo nugarai nė kiek nepatinka, taigi dabar rytais atsibundi kamuojamas dar didesnio skausmo nei anksčiau.

„Tik spalvotos kalės atvyksta į Harvardą pastoti. Baltosios to nedaro. Azijietės to nedaro. Tik sušiktos juočkės ir Latinas. Kokia prasmė šitaip stengtis patekti į Harvardą vien tam, kad tau užtaisytų vaiką? Galima tą patį padaryti ir niekur neišvažiavus iš namų.“

Taip rašai savo dienoraštyje. Kitą dieną, kai grįžti namo po paskaitų, ji sviedžia rašliavas tau į veidą.

– Nekenčiu tavęs, šunsnuki, – šaukia ji, – tikiuosi, jis ne tavo. Tikiuosi, jis ne tavo ir dar gims atsilikęs!

– Kaip gali taip sakyti? – klausi. – Kaip gali tai garsiai ištarti?

Ji eina į virtuvę ir pilasi taurelę, griebi butelį jai iš rankų ir išpili jį į kriauklę.

– Tai apgailėtina, – sakai.

Dar truputį prasto televizijos šou.

Ji nesikalba su tavimi dvi savaites. Kaip įmanydamas stengiesi kuo daugiau laiko praleisti savo kabinete arba pas Elvį. Kaskart, kai įeini į kambarį, ji demonstratyviai užtrenkia savo nešiojamąjį kompiuterį.

– Nešnipinėju tavęs, – sakai.

Bet ji laukia, kol išeisi, ir tik tada grįžta prie to, ką rašė.

– Negali išvaryti savo kūdikio motinos, – primena Elvis, – sušiktum to vaiko gyvenimą visam laikui. Be to, bloga karma. Tiesiog palauk, kol gims mažylis. Ji susitvarkys. Tik stebėk, kad nebandytų to vaiko užaugint moletto, dar sugalvos paskui leisti albumą ar daryt kokį panašų šūdą.

Praslenka mėnuo, du. Bijai kam nors papasakoti, pasidalyti… Kuo? Geromis naujienomis? Arlenė, žinai, tuoj pat prisistatytų ir išspirtų jos šikną į gatvę. Tavo nugara apimta agonijos, o rankų tirpimas jau beveik niekada nesiliauja. Duše, vienintelėje vietoje bute, kur gali pabūti vienas, šnabždi sau:

– Pragaras, Netle, mes pragare.

Po kurio laiko visa tai prisiminsi kaip siaubingą sapną, tačiau dabar viskas juda taip lėtai, atrodo taip tikra. Vedi ją pas gydytojus. Rūpiniesi vitaminais ir kitu šūdu. Moki beveik už viską. Ji nesikalba su motina, turi tik dvi drauges, kurios bute praleidžia beveik tiek pat laiko kiek ir tu. Abi priklauso Dvirasio identiteto krizių paramos grupei ir žvelgia į tave su lašeliu šilumos. Lauki, kol ji atsileis, tačiau atstumas tarp judviejų nemažėja. Kartais, kai ji miega, o tu bandai dirbti, leidi sau papiktnaudžiauti mintimis apie tai, kokį vaiką turėsi. Gims mergaitė ar berniukas, apsukrus ar užsidaręs savyje. Toks kaip tu ar kaip ji.

– Ar jau sugalvojote, kokį vardą duosite? – klausia Elvio žmona.

– Dar ne.

– Taina mergaitei, – pasiūlo ji, – ir Elvis berniukui.

Ji meta pašaipų žvilgsnį į vyrą ir nusijuokia.

– Man patinka mano vardas, – atkerta Elvis, – tikrai duočiau jį berniukui.

– Tik per mano lavoną. Be to, šita krosnis jau užgesinta.

Vakare, bandydamas užmigti, pro atdaras miegamojo duris matai kompiuterio skleidžiamą šviesą ir girdi jos pirštus, lakstančius klaviatūra.

– Tau ko nors reikia?

– Ne, dėkui.

Vis prieini prie durų ir stebi ją, nori, kad pakviestų užeiti, tačiau ji tik rūsčiai dėbteli į tave ir paklausia:

– Ko, po velnių, nori.

– Tik tikrinu.

Penki mėnesiai, šeši mėnesiai, septyni mėnesiai. Esi paskaitoje, dėstai kursą „Įvadas į grožinę literatūrą“, kai nuo vienos iš draugių gauni žinutę, kad prasidėjo gimdymas, šešiomis savaitėmis per anksti. Pačios įvairiausios baisios mintys blaškosi tavo galvoje. Bandai prisiskambinti į mobilųjį, bet ji neatsiliepia. Bandai susisiekti su Elviu, tačiau ir jis nekelia ragelio, todėl važiuoji į ligoninę vienas.

– Jūs tėvas? – klausia moteris ligoninės registratūroje.

– Taip, tėvas, – droviai atsakai.

Tave palydi koridoriais, duoda polietileninius batus, liepia nusiplauti rankas, paaiškina, kur turėtum stovėti, ir perspėja apie procedūrą, tačiau vos tik įėjus į gimdymo kambarį teisės studentė ima klykti:

– Nenoriu jo čia. Nenoriu, kad jis čia būtų. Jis nėra tėvas!

Nemanei, kad kas nors galėtų sukelti tokį stiprų skausmą. Jos dvi draugės skuba prie tavęs, tačiau jau būni išėjęs. Matei jos liesas išblyškusias kojas, gydytojo nugarą ir dar šį tą. Džiaugiesi nematęs nieko daugiau. Jaustumeisi, lyg pažeidęs jos saugumo zoną. Nusiauni polietileninius batus; kurį laiką lūkuriuoji, tada suvoki, ką darąs, ir galiausiai išvažiuoji namo.

Nesulauki iš jos jokių žinių, paskambina tik draugė, ta pati, kuri pranešė apie gimdymą.

– Atvažiuosiu paimti jos daiktų, gerai?

Įėjusi atsargiai apžvelgia butą:

– Tu gi nepradėsi eiti iš proto, tiesa?

– Ne, nepradėsiu.

Po pauzės griežtai paklausi:

– Kodėl taip sakai? Gyvenime nesu palietęs moters.

Tada suvoki, kad tai sakytų bičas, nuolat mušantis moteris. Viskas keliauja atgal į tris lagaminus, padedi nutempti juos žemyn į automobilį.

– Tau turbūt palengvėjo, – sako ji.

Nieko neatsakai.

Štai tokia istorijos pabaiga. Po kurio laiko sužinai, kad vyrukas iš Kenijos aplankė ją ligoninėje, vos tam pamačius kūdikį įvyko ašaringas susitaikymas ir viskas buvo atleista.

– Pats kaltas, – sako Elvis, – galėjai turėti kūdikį su ta savo buvusiąja. Tada nebūtų tavęs palikusi.

– Vis tiek būtų palikusi, – sako Arlenė, – patikėk.

Galutinai sumauni likusį semestrą. Gauni žemiausią įvertinimą per visus šešerius savo dėstytojavimo metus. Tavo vienintelis spalvotas studentas parašo: „Jis vis skalambija, kaip mes nieko nesuprantame, tačiau nepaaiškina, kaip tai ištaisyti.“ Vieną naktį paskambini buvusiajai, kai įsijungia jos atsakiklis, sakai: „Mums reiktų susilaukti vaiko.“ Padedi ragelį degdamas iš gėdos. Klausi savęs, kodėl tai pasakei, dabar ji tikrai niekada daugiau su tavimi nesikalbės.

– Nemanau, kad problema tas skambutis, – sako Arlenė.

Kaip jums šitai: Elvis išryškina Elvio jaunesniojo, laikančio šikšnosparnį, nuotrauką. Šitas vaikas bus monstras.

Per žiemos atostogas skrendi su Elviu į Dominiką. Ką, po velnių, dar galėtum veikti? Be to, kad purtai rankas kaskart joms nutirpus, daugiau nieko tavo gyvenime nevyksta.

Elvis susijaudinęs iki išprotėjimo. Veža berniukui tris lagaminus, pilnus visokio šlamšto, įskaitant jo pirmąją beisbolo pirštinę, pirmąjį kamuoliuką, pirmuosius „Bosox“ marškinėlius. Ir kokius aštuoniasdešimt kilogramų drabužių bei kito šlamšto vaiko motinai. Paslepia viską tavo bute. Esi Elvio namuose, kai jis atsisveikina su žmona, uošve ir dukra. Nepanašu, kad jo dukra suprastų, kas vyksta, tačiau, kai durys užsidaro, išgirsti jos aimaną, apsivejančią tave ir nepaleidžiančią. Elvis ramus kaip belgas. „Anksčiau toks buvau aš. Aš aš aš“, – galvoji.

Žinoma, akimis ieškai jos lėktuve. Kitaip negali.

Numanei, kad vaiko motina gyvens skurdžiai, Kapotiljo ar Los Alkarizos rajonuose, bet negalėjai įsivaizduoti, kad ji bus įsikūrusi Nadalande. Lankeisi ten keletą kartų; velniop, tavo visa šeima kilusi iš tos vietos. Tūkstančiai mažyčių kambarėlių, kur nėra kelių, nėra šviesos, nėra vandens, nėra energetinės sistemos, nieko, tik vienas ant kito lyg ant snarglių kabinami butai, kur aplink vien purvas, lūšnos, motociklai, triukšmas ir liesi išsišiepę močkrušiai, lyg būtum nukritęs nuo civilizacijos krašto. Kai baigiasi asfaltuotas kelias, turite palikti išnuomotą jípeta ir peršokti ant motociklų, tempdami visą šūdą ant nugarų. Niekas nespokso, nes mūsų kroviniai net nelaikomi milžiniškais: ant vieno motociklo matėte penkių asmenų šeimą ir dar kiaulę.

Galiausiai sustojate prie mažyčio namuko, iš kurio išeina mažoji mamytė – lyg laimingas grįžimas namo. Stengiesi prisiminti tą merginą iš kelionės, į kurią vykote jau prieš kurį laiką, tačiau nepavyksta. Ji aukšta ir drūta – tokia, kokios Elviui visada patiko. Ne vyresnė kaip dvidešimt vienų, gal dvidešimt dvejų, Džordžinos Duluk šypsena, kuriai neįmanoma atsispirti, pamačiusi tave, stipriai apglėbia.

– Taigi padrino[195] pagaliau teikėsi aplankyti, – sako ji tokiu garsiu ronca campesina[196] balsu.

Taip pat susipažįstate ir su jos motina, močiute, broliu, seserimi ir trimis dėdėmis. Atrodo, visiems trūksta vieno ar kito danties.

Elvis pakelia berniuką.

– Mi Hijo, – suokia, – mi hijo.

Vaikas ima verkti.

Mažosios mamytės namai – vos du kambarėliai, viena lova, viena kėdė, mažytis staliukas ir vienintelė lemputė virš galvos. Uodų daugiau nei pabėgėlių stovykloje. Gale kambario teliūskuoja pamazgos. Pažvelgi į Elvį: „Kas per velnias?“ Ant sienų kabo keletas vandens sugadintų šeimos nuotraukų.

– Kai lyja, – mažoji mamytė pakelia rankas, – pila ant visko.

– Nesijaudink, – sako Elvis, – iškraustau juos iš čia jau kitą mėnesį, jei tik pavyks surinkti pinigų.

Laiminga pora palieka tave su šeima ir Elviu jaunesniuoju, kol patys tvarko įvairius reikaliukus. Mažoji mamytė taip pat, aišku, nori visiems parodyti Elvį.

Sėdi su vaiku ant kelių ant plastikinės kėdės priešais namą. Kaimynai žavisi tavimi su džiaugsmingu godumu. Staiga prasideda domino partija, tu vienoje komandoje su neūžauga mažosios mamytės broliu. Jam užtrunka mažiau nei penkias sekundes įkalbėti tave nupirkti porą alaus ir butelį Brugalo iš netoliese esančio colmado[197]. Dar tris pakelius cigarečių, saliamio ir sirupo nuo kosulio kaimynei, kurios duktė negaluoja. „Ta muy mal[198],“ – sako ji. Žinoma, visi turi seserį ar prima[199], kurią nori su tavimi supažindinti. „Que tan mas buena que el Diabolo“,[200] – užtikrina jie. Vos spėjate pabaigti pirmąjį romo butelį, kai jos ima zuiti aplink. Atrodo šiurkštokos, bet privalai kažkaip atsilyginti už pastangas. Pakvieti visas jas prisėsti, užsakai dar alaus ir prastos picos su vištiena.

– Tik pasakyk, kuri tau patinka, – sušnabžda kaimynas, – ir aš suorganizuosiu.

Elvis jaunesnysis stebi tave rimtu žvilgsniu. Tas neįtikėtinai mielas carajito[201]. Visos jo kojos nusėtos uodų įkandimais, ir jau niekas negalėtų paaiškinti, iš kur ant galvos atsirado senas šašas. Staiga tave užplūsta neapsakomas noras uždengti jį savo rankomis, visu kūnu.

Vėliau Elvis vyresnysis papasakoja visą planą:

– Po keleto metų parsivešiu jį į Valstijas. Pasakysiu žmonai, kad tai buvo netyčiukas, vienkartinis reikalas, buvau girtas ir tik dabar sužinojau apie jį.

– Ir tai turėtų suveikti?

– Suveiks, – irzliai atsako.

– Biče, tavo žmona nepatikės.

– O kokį velnią tu žinai? – sako Elvis. – Lyg paties reikalai eitųsi kaip per sviestą.

Negali su šituo ginčytis. Rankų skausmas žudo, pakeli vaiką, kad nors kiek jas išjudintum. Pažvelgi jam į akis. Jis pažvelgia į tavąsias, atrodo antgamtiškai išmintingas.

– MIT[202] medžiaga, – sakai braukdamas per jo pipirinius plaukus.

Berniukas pradeda klykti, todėl pastatai atgal ant žemės, kurį laiką stebi, kaip jis laksto aplink.

Tai momentas, kai supranti.

Antrasis namo aukštas nebaigtas, armatūra kyšo it antenos, lyg siaubingi ir šiurkštūs folikulai, o judu su Elviu stovite ten gerdami alų ir spoksote į tolį už miesto pakraščių, už begalybės palydovinių lėkščių tolumoje, Cibao kalnų link, Cordillera Central[203] link, kur gimė tavo tėvas ir visa buvusiosios šeima. Gniaužia kvapą.

– Jis ne tavo, – pagaliau sakai atsisukęs į Elvį.

– Apie ką čia kalbi?

– Berniukas ne tavo.

– Nebūk kvailys. Vaikas atrodo visai kaip aš.

– Elvi, – uždedi ranką ant jo. Pažvelgi tiesiai jam į akis, – užteks.

Ilga tyla.

– Bet jis atrodo kaip aš.

– Neatrodo.

Kitą dieną pasiimate berniuką ir važiuojate atgal į miestą, atgal į Gazcue. Tiesiogine to žodžio prasme turi atmušti šeimą, bandančią juos sulaikyti. Prieš išvažiuojant vienas iš dėdžių pasiveda tave į šoną. Būtinai turi atvežti jiems šaldytuvą. Tada pasiveda brolis. Ir televizorių. Tada motina. Ir plaukų tiesintuvą.

Eismas siaubingas, atrodo, kas penkis šimtus metrų susiduria automobiliai, Elvis vis grasina apsisukti. Ignoruoji jį. Spoksai į išdarkyto betono pastatų masę, į pardavėjus, su visais pasaulio niekniekiais jiems ant pečių, į dulkių sluoksniu padengtas palmes. Berniukas laikosi stipriai į tave įsikibęs. Sakai sau, kad tai visai nesvarbu. Čia tik Moro refleksas[204], nieko daugiau.

– Neversk manęs to daryti, Juniorai, – maldauja Elvis.

– Tu privalai, – reikalauji, – negali gyventi mele. Berniukui tai neišeis į gera, ir tau neišeis. Negi nemanai, kad geriau žinoti?

– Bet aš visada norėjau berniuko, visą savo gyvenimą jo norėjau. Kai įsivėliau į visą tą šūdą Irake, meldžiau Dievą palikti mane gyvą, kad spėčiau susilaukti sūnaus, o tada jau iškart galėtų mane nužudyti. Ir štai, pažvelk, jis atsiuntė man jį, argi ne? Jis atsiuntė man jį.

Klinika įsikūrusi viename tų vakarietiško stiliaus namų, pastatytų valdant Truchiljui. Judu stovite prie registratūros. Laikai berniuko ranką, o jis žiūri į tave su žvėrišku smarkumu. Laukia purvas. Laukia uodų įkandimai. Laukia Nada.

– Eik, – tarsteli Elviui.

Buvai visiškai tikras, kad jis to nepadarys, kad čia viskas ir baigsis. Tikrai manei, kad jis griebs berniuką, apsisuks ir grįš į jípeta. Bet jis pačiumpa mažojo vyruko ranką ir žengia į kambarį, kur paimamas tepinėlis iš jo ir vaiko burnų, ir viskas baigta.

Paklausi:

– Kiek laiko užtruks sulaukti rezultatų?

– Keturias savaites, – atsako laborantas.

– Taip ilgai?

– Sveikas atvykęs į Santo Domingą, – trukteli pečiais jis.

Penktieji metai

Manei, kad čia paskutinis kartas, kai apie tai girdi, kad nesvarbu, kokie būtų rezultatai, jie nieko nepakeis, tačiau viskas susiklosto kitaip. Elvis iškart tau pasako, kad rezultatas neigiamas.

– Velniop, – sako karčiai, – velniop, velniop, velniop.

Tada nutraukia visus ryšius su vaiku ir jo motina. Pakeičia telefono numerį ir elektroninį paštą.

– Pasakiau tai kalei, kad daugiau man neskambintų. Yra dalykų, kurių negalima atleisti.

Tu, aišku, jautiesi siaubingai. Prisimeni, kaip berniukas žiūrėjo į tave.

– Bent duok jos telefono numerį, – sakai.

Manai, kad kiekvieną mėnesį galėtum nusiųsti jiems šiek tiek pinigų, tačiau jis neduoda.

– Tegu eina velniop ta apsimelavusi kalė.

Esi tikras, kad kažkur giliai viduje jis turėjo numanyti, gal net norėjo, kad tu viską sumautum, tačiau palieki svarstymus ramybėje, stengiesi nesigilinti. Jis penkiskart per savaitę lanko jogos treniruotes, šiuo metu yra geriausios fizinės formos per visą gyvenimą, o tau tenka pirkti didesnius džinsus. Kai ateini pas Elvį, jo dukra skuba pas tave, vadina Tío Junji.

– Čia tavo korėjietiškas vardas, – erzina Elvis.

Kai žiūri į jį, atrodo, nieko nenutiko. Norėtum ir pats būti toks šaltakraujiškas.

– Ar kada nors pagalvoji apie juos?

Jis papurto galvą:

– Ir niekada negalvosiu.

Kojų ir rankų sąstingis stiprėja. Vėl eini pas gydytojus, jie siunčia tave pas neurologą, kuris siunčia pasidaryti magnetinį rezonansą.

– Atrodo, stuburas paveiktas spinalinės stenozės, – sako nustebęs gydytojas.

– Ar tai labai blogai?

– Nelabai gerai. Ar teko dirbti daug sunkaus fizinio darbo?

– Turite omeny, be to, kad tampydavau pulo stalus?

– To pakaktų. – Jis pašnairuoja į magnetinio rezonanso rezultatus. – Pabandykime fizinę terapiją. Jei nepadės, galvosime apie kitus variantus.

– Kokius?

Jis mąsliai suneria pirštus.

– Operacija.

Nuo čia viskas pakrypsta į pietus. Studentas pasiskundžia katedros vedėjui, kad per daug keikiesi. Susėdate pasikalbėti su dekanu, kuris, trumpai tariant, liepia susitvarkyti su savo šūdu. Policija sustabdo tris savaitgalius iš eilės. Kartą jie išsodina tave ant šaligatvio krašto, stebi, kaip įdėmiai spoksodami į tave pro šalį plaukia praeiviai. Galėtum prisiekti, kad matei ją metro piko valandos sumaištyje, akimirkai tavo kojos sulinksta per kelius, tačiau paaiškėja, kad ten tik kažkokia Latina mujeron puikiu kostiumėliu.

Žinoma, sapnuoji ją. Esate Naujojoje Zelandijoje arba Santo Dominge, arba, kas mažai tikėtina, universitete, bendrabutyje. Nori, kad ji ištartų tavo vardą, liestų tave, bet ji nedaro to. Tik papurto galvą: „Ya.“[205]

Nori judėti į priekį, išvaryti visą šitą mėšlą kaip piktąją dvasią, persikraustai į naują butą kitoje skvero pusėje, pro kurio langus atsiveria Harvardo vaizdas horizonte. Visi tie nuostabūs bokštai, įskaitant ir tavo mėgstamiausią – pilką senosios Kembridžo baptistų bažnyčios kryželį. Pirmosiomis dienomis naujame bute į nudžiūvusį medį, stovintį tiesiai priešais tavo penkto aukšto langą, nusileidžia erelis. Pažvelgia tau į akis. Manai, kad tai labai geras ženklas.

Po mėnesio teisės studentė atsiunčia tau kvietimą į savo vestuves Kenijoje. Yra ir nuotrauka, kurioje jie abu apsivilkę kažkokį, kaip spėji, tradicinį Kenijos kostiumą. Ji atrodo labai liesa, pasislėpusi po storu makiažo sluoksniu. Tikiesi rasti kokį nors raštelį, tikiesi, kad užsimins apie tai, ką dėl jos padarei, tačiau nieko. Net adresas surinktas kompiuteriu.

– Gal suklydo, – sakai.

– Nesuklydo, – patikina Arlenė.

Elvis sudrasko kvietimą ir išmeta jį pro džipo langą.

– Velniop tą kalę. Velniop visas kales.

Pavyksta išsaugoti nuotraukos skiautelę, kurioje jos ranka.

Viską darydamas stengiesi labiau nei bet kada – dėstymas, fizinė terapija, įprastinė terapija, skaitymas, vaikščiojimas. Vis lauki, kol sunkumas pasitrauks. Vis lauki akimirkos, kada amžiams liausiesi galvojęs apie buvusiąją. Tai neatsitinka.

Visų savo pažįstamų klausinėji, kiek laiko paprastai užtrunka atsigauti.

Yra daugybė formulių. Vieni metai už kiekvienus metus, kuriuos praleidote kartu. Dveji metai už kiekvienus metus, kuriuos praleidote kartu. Čia tik dvasios stiprybės klausimas: kai nusprendi, kad viskas baigta – viskas baigta. Niekada neatsigausi.

Tą žiemą vieną naktį išeini su vyrukais į tokį baisų Latino klubą Matapano aikštėje. Sušikta žudanti keptuvė. Lauke beveik nulis laipsnių, bet viduje taip karšta, kad visi išsirengę iki marškinėlių, o dvokas toks tirštas it juodžio plaukų kupeta. Viena mergina keliskart atsitrenkia į tave. Sakai jai:

– Pero mi amor, ya.

– Ya pats, – atšauna ji.

Ji dominikietė, lanksti ir labai aukšta.

– Niekad negalėčiau susitikinėti su tokiu žemaūgiu kaip tu, – pareiškia ji iškart.

Tačiau baigiantis vakarui užrašo savo numerį. Elvis visą laiką tyliai sėdi prie baro ir taurelė po taurelės siurbia „Remy“. Prieš savaitę jis vienas pats nuskrido į Dominiką, vaiduoklių žvalgyba. Nieko tau nesakė, iki kol grįžo. Bandė ieškoti Elvio jaunesniojo ir mamos, tačiau jie išsikraustė ir niekas nežinojo, kur yra dabar. Nė vienas jos telefono numerių neveikė.

– Tikiuosi, jie atsirado, – sako jis.

– Ir aš tikiuosi.

Leidiesi į ilgiausius pasivaikščiojimus. Kas dešimt minučių krinti daryti atsispaudimų ar įtūpstų. Tai neprilygsta bėgiojimui, tačiau šiek tiek užpumpuoja širdį. Geriau nei nieko. Paskui apima toks skausmas, kad vargiai gali pajudėti.

Kartais sapnuoji, kad matai savo buvusiąją, berniuką ir dar kažkokią pažįstamą figūrą, mojančius tau tolumoje. „Kažkur labai arti, nusijuokimas, kuris nebuvo juokas.“

Galiausiai, kai jauti, kad gali tai padaryti nesprogęs į milijonus degančių atomų, atverti segtuvą, kurį laikei paslėpęs po lova. Pasaulio pabaigos knyga. Visi elektroniniai laiškai ir nuotraukos iš apgaudinėjimo laikų, buvusioji viską rado ir atsiuntė praėjus mėnesiui po to, kai baigėte. „Brangus Juniorai, tavo kitai knygai.“ Tikriausiai tai buvo paskutinis kartas, kada ji rašė tavo vardą.

Perskaitai viską nuo viršelio iki viršelio (taip, ji įrišo šituos „dokumentus“). Nustembi, koks sumautas apsimelavęs šūdgalvis esi. Siaubingai nesinori pripažinti, bet tai tiesa. Tave pritrenkia melo gelmės. Perskaitęs knygą antrąjį kartą, ištari: „Pasielgei teisingai, negra. Pasielgei teisingai.“

– Ji teisi, iš šito išeitų pasiutusiai gera knyga, – konstatuoja Elvis.

Judu sustabdė policija, dabar laukiate, kol pareigūnas Pimpagalvis patikrins tavo vairuotojo pažymėjimą. Elvis paima vieną nuotraukų:

– Ji kolumbietė, – sakai.

– Que viva Colombia, – švilpteli jis ir atiduoda tau knygą.

– Tikrai turėtum parašyti apgaviko meilės vadovą.

– Manai?

– Taip.

Tai užtrunka. Susitinki su aukštąja mergina. Vaikštai pas gydytojus. Šventi Arlenės daktaro laipsnį. Tada vieną birželio vakarą brūkšteli buvusiosios vardą ir „Pusė gyvenimo meilės yra amžinybė“.

Dar kai ką užrašai ir nueini miegoti.

Kitą dieną peržiūri naujus puslapius. Pagaliau nesinori jų sudeginti ir visam laikui atsisakyti rašymo.

– Čia pradžia, – ištari tuščiame kambaryje.

Ir viskas. Ateinančius mėnesius kimbi į darbus, nes tai suteikia vilties, malonės, nes savo apsimelavusio mulkio širdyje žinai, kad kartais pradžia – tai viskas, ką gauni.

1

Sucio(dgs. sucios) – bjaurybe, netikėliu (isp.) (čia ir toliau versta iš ispanų kalbos ir pastabos – vertėjos).

2

Sūnus (isp.).

3

Ekvadorietę (isp.).

4

Kvaiša (isp.).

5

Užsispyrusi moteris; moteris, kurią išduoda jos vyras (isp. žargonas).

6

Niekada (isp.).

7

Šiame kontekste pupyte, mažute (isp. žargonas).

8

Mano dukra (isp.).

9

Krūtis (isp.).

10

Įsivaizduokite (isp.).

11

Dominikietiškas žargonas, paprastai vartojamas žmogui, pažįstančiam gatvių gyvenimą, apsukriam vagišiui, apibūdinti.

12

Senelį (isp.).

13

Gatvė (isp.).

14

Narkotinė medžiaga.

15

Senukų (isp.).

16

Rafaelis Truchiljas (Rafael Trujillo) – buvęs Dominikos Respublikos diktatorius, jo pravardė buvo El Jefe.

17

Dominikiečiai, 1916 m. kovoję su įsiveržusiais amerikiečiais.

18

Choakinas Balageras Rikardas (Joaquín Antonio Balaguer Ricardo) – buvęs Dominikos Respublikos prezidentas.

19

Burna (isp.).

20

„Pontificia Universidad Católica Madre y Maestra“ – pirmasis privatus Romos katalikų universitetas Dominikos Respublikoje.

21

Apsaugos darbuotojai (isp. žargonas).

22

Garcías ir Colónsai – turtingos ir garsios Dominikos Respublikos šeimos.

23

Populiarus blynelių mišinio, sirupo ir kito pusryčių maisto prekių ženklas.

24

Dominikos Respublikos ir Haičio nacionalinis šokis.

25

Dominikietiškas patiekalas iš keptų kiaulių odelių.

26

Grynas genijus (isp.).

27

Paryžiaus rajonas, XX a. pradžioje garsėjęs bohemišku gyvenimu.

28

Paplūdimys Naujajame Džersyje.

29

Esi gražuolė, mergyte (isp.).

30

Šnekamojoje ispanų kalboje bendrinis meksikiečių pavadinimas.

31

Švelni alyvinė oda (isp. žargonas).

32

Niujorko rajonas, kuriame susitelkusi itin didelė dominikiečių bendruomenė.

33

Mafijos bosas (isp.).

34

Šiame kontekste – korumpuotas politikas, besinaudojantis savo padėtimi (isp.).

35

Graži (isp.).

36

Juoda (isp.).

37

Dominikietiškas romas.

38

Moteris (isp.).

39

Betgi, broli (isp.).

40

Drauge, bendre (isp.).

41

Kaimo (isp.).

42

Tamsaus gymio žmogus (isp.).

43

Mažybinis kreipinys į vyrą, vartojamas Lotynų Amerikoje.

44

Lotynų amerikietės (isp.).

45

Nėręsis iš kailio (isp.).

46

Kaip tuščiakalbis be sėkmės (isp.).

47

Kaime (isp.).

48

Moters lyties organas (isp. žargonas).

49

Bananas (isp.).

50

Tainų gentis (isp.).

51

Palaiminimai (isp.).

52

Girtuoklė (isp.).

53

Tamsaus gymio (isp.).

54

Šiame kontekste mama (isp. žargonas).

55

Senute, sene (isp.).

56

Žinoma, kad taip (isp.).

57

Samuelio R. Delany mokslinės fantastikos knyga.

58

Paleistuvės (dominikietiškas žargonas).

59

Įsimylėjęs (isp.).

60

Mažas pajamas turintiems gyventojams taikomas sveikatos draudimas JAV.

61

Merginos, sužadėtinės (isp.).

62

Etninė grupė Trinidade ir Tobage.

63

Ispaniškas televizijos kanalas, transliuojamas JAV.

64

Marihuana (isp. žargonas).

65

Plytų miestas (angl.), taip vadinamas Niuarkas Naujajame Džersyje, vienas skurdžiausių miestų JAV.

66

Nestandartinė lotynų amerikietė (isp. žargonas).

67

Žaidžiama su trumpiniu NY ir rusišku žodžiu niet, reiškiančiu ne.

68

Dominikiečio (isp. žargonas).

69

Lėle (isp.).

70

Kitame gyvenime, kitą kartą (isp.).

71

Lotynų amerikietis (isp.).

72

Vaikpalaikis (isp. žargonas).

73

Tas žmogus (isp.).

74

AIDS (isp.).

75

Pagyvenusi moteris (isp.).

76

Užsispyrusi (isp.).

77

Mano brangusis (isp.).

78

Rajono, kaimynystės (isp.).

79

Kaimo (isp.).

80

Mirtis diktatoriui (isp.).

81

Turtingųjų (isp.).

82

Puertorikietė (Puerto Riko žargonas).

83

Dominikietė (isp.).

84

Ispanų ar lotynų amerikiečių (isp.).

85

Baltieji mažybinė forma (isp.).

86

Pilietinį karą (isp.).

87

Baltieji (isp.).

88

Prostitute, pasileidusia moterimi, kale (isp.).

89

Senis (isp.).

90

Kvailys, kerėpla, netašytas (isp.).

91

Ponia (isp.).

92

Japoniškame sode (isp.).

93

Naktimi (isp.).

94

Gera moteris (dominikietiškas žargonas).

95

Televizijos muilo operas (isp.).

96

Mielasis (isp.).

97

Tinginiu, nieko vertu, kvailiu (dominikietiškas žargonas).

98

Prakeiktas (isp.).

99

Krautuvėlėje (isp. žargonas).

100

Kiaulė (isp.).

101

Mano meile (isp.).

102

Kaimo namas (isp.).

103

Vaikui (isp.).

104

Nedėkinga (isp.).

105

Liekna mažutė mergina (isp.).

106

Keptu sūriu (isp.).

107

Kiaulienos išpjovas (isp.).

108

Jėzaus Kristaus (isp.).

109

Puerto Riko gyventojų vartojamas žodis, reiškiantis „puertorikietė“.

110

Dieve mano, kas gi man nutiko (isp.).

111

Senės (isp.).

112

Puodelis (isp.).

113

Išprotėjęs (isp.).

114

Saldainiukas (kalbant apie vyrą) (isp. žargonas).

115

Kalių (isp. žargonas).

116

Rafa, nors lašelį pagarbos (isp.).

117

Viso gero (isp. žargonas).

118

Oi mano sūnelis, mano lobis (isp.).

119

Aisbergas Slimas (Iceberg Slim) – garsus amerikiečių suteneris.

120

Moters lyties organai (dominikietiškas žargonas).

121

Užčiaupk sumautą burną (isp.).

122

Šventasis Dievas (isp.).

123

Šlovė (isp.).

124

Nuėjome (isp.).

125

„Madres de Plaza de Mayo“ – asociacija, į kurią susibūrė argentinietės motinos, netekusios savo vaikų per karą vykusiu karinės diktatūros laikotarpiu 1976–1983 m.

126

Žmonėmis (isp.).

127

Ponia (isp.).

128

Grynas šūdas (isp.).

129

Gražuolė (isp.).

130

Kaimietė (isp.).

131

Teta (isp.).

132

Niujorką, rečiau JAV (dominikietiškas žargonas).

133

Kubietis (isp.).

134

Prašyčiau (isp.).

135

Draugužės (isp.).

136

Kaimietė (isp.).

137

Tamsiaodė (isp. žargonas).

138

Rask man ko pavalgyti (isp.).

139

Šitas kambarys miręs (isp.).

140

Ji juodė. Ji šlykšti. Ji paliko sūnų Santo Dominge. Ji čia turi kitą. Neturi vyro. Neturi pinigų. Neturi popierių. Ko, tu manai, ji čia ieško? (isp.).

141

Pasisaugok (isp.).

142

Džentelmenas (isp.).

143

Tetos (isp.).

144

Lepūnėlis (isp.).

145

Pūstis, girtis (isp. žargonas).

146

Broliuk (isp.).

147

Labai stiprus (isp.).

148

Mažvaikis (dominikietiškas žargonas).

149

Prašyčiau (isp.).

150

Telaimina tave Dievas (isp.).

151

Žiema (isp.).

152

Prastais plaukais (isp.).

153

Gražus (isp.).

154

Dieve mano (isp.).

155

Jauniausias šeimoje vaikas (isp. žargonas).

156

Kalės vaike (isp.).

157

Gerą vaikiną (isp.).

158

Juodosios pupelės – populiarus patiekalas Karibų salose (isp.).

159

Man gėda (isp.).

160

Idiotu, veltėdžiu (isp. žargonas).

161

Užpakalio (isp. žargonas).

162

Kaip pagaliukas (isp.).

163

Pilietinio karo (isp.).

164

Geltono namo (isp.).

165

La Vegos gyventoja.

166

Upė Dominikos Respublikoje (isp.).

167

Mokytoja (isp.).

168

Šunsnuki (dominikietiškas žargonas).

169

Pati lindo man į akis (isp.).

170

Tu lindai jai į šikną (isp.).

171

Ir jai į burną (isp.).

172

Penį (isp. žargonas).

173

Sėklidės (isp.).

174

Baltąja sutrauka (isp. žargonas).

175

Oi mano vargšeli, nepavydėk (isp.).

176

Daktare (isp.).

177

Esi mano vyras (isp.).

178

Ponia, ar teisybė, kad jūsų sūnus dulkino senę (isp.).

179

Baltaodė (isp.).

180

Salcedo – miestas Dominikos Respublikoje, salcedeña – iš to miesto kilusi (isp.).

181

Bostono rajonas.

182

Geriau nei bet kada (isp.).

183

Regionas Dominikos Respublikoje.

184

Kuo susirgai, tuo ir gydykis (isp.).

185

Banio provincijos Dominikos Respublikoje gyventojas (isp.).

186

Moters lyties organai (isp. žargonas).

187

Beisbolo žaidėją (isp.).

188

Prekiautoją narkotikais (isp.).

189

Triukšmadarį, girtuoklį (isp.).

190

Kūnas (isp. žargonas).

191

Tradicinis pasisveikinimas Indijoje ir Nepale.

192

Baltoji mergaitė (isp. žargonas).

193

Žinoma (isp.).

194

K-town – korėjiečių kvartalas.

195

Krikštatėvis (isp.).

196

Šiurkščiu kaimietės (isp.).

197

Parduotuvės (isp.).

198

Jai labai blogai (isp.).

199

Pusseserę (isp.).

200

Kuri gražesnė už velnią (isp.).

201

Mažas berniukas, su menkinančiu atspalviu (isp. žargonas).

202

Masačusetso technologijos universitetas.

203

Centrinių Andų (isp.).

204

Refleksas pasireiškia kūdikiui išgirdus stiprų garsą ar pamačius netikėtą vaizdą. Dar gali būti vadinamas krūptelėjimo refleksu.

205

Jau, gana (isp.).

Content

Stai taip

Saulė, mėnulis ir žvaigždės

Nilda

Otravida, otravez

Flaca

Puros dėsnis

Invierno

Panelė Lora

Apgaviko meilės vadovas

1