Džefrijs Ārčers

Ar svešu vārdu. No angļu valodas tulkojusi Ingūna Jundze

NEZEMOJIES TO PRIEKŠĀ UN NEKALPO TIEM, JO ES, TAS KUNGS, TAVS DIEVS, ESMU DUSMĪGS DIEVS, KAS TĒVU GRĒKUS PIE BĒRNIEM PIEMEKLĒ LĪDZ TREŠAM UN CETURTAM AUGUMAM…

2. Mozus grāmata 20:5

HARIJS KLIFTONS

1939-1941

Pirmā nodaļa

– Mani sauc Harijs Kliftons.

– Kā tad. Un es esmu valsts prezidents, – noteica detektīvs Kolovskis un aizsmēķēja cigareti.

– Nē, – neatlaidās Harijs, – jūs nesaprotat. Ir notikusi briesmīga kļūda. Es esmu Harijs Kliftons. Anglis no Bristoles. Es kalpoju uz tā paša kuģa, kur bija arī Toms Bredšovs.

– Šo stāstiņu pataupi savam advokātam, – ieteica detektīvs un izpūta elpu, piepildīdams mazo kameru ar blīvu dūmu mākoni.

– Man nemaz nav advokāta, – iebilda Harijs.

– Ja es būtu iekūlies tādā ķezā kā tu, mazais, tad noteikti uzskatītu, ka Seftons Dželkss ir mana vienīgā cerība.

– Un kas ir šis Seftons Dželkss?

– Iespējams, ka nebūsi dzirdējis par Ņujorkas labāko advokātu, – noteica detektīvs un izpūta vēl vienu dūmu mākoni, – bet viņam nākamajā rītā deviņos ieplānota tikšanās ar tevi, un Dželkss no sava kabineta iziet tikai pēc tam, kad ir saņēmis priekšapmaksu.

– Bet… – iesāka Harijs, kad Kolovskis ar delnu uzsita pa kameras durvīm.

– Rīt, kad Dželkss ieradīsies pie tevis, – Kolovskis turpināja, neņemdams vērā Harija mēģinājumu kaut ko sacīt, – labāk sagudro kādu pārliecinošāku pasaciņu par šo, ka esam apcietinājuši nepareizo personu. Imigrācijas dienesta virsniekam tu pateici, ka esi Toms Bredšovs. Ja viņam tas likās gana pārliecinoši, tad tikpat labi pārliecinās arī tiesnesi.

Kameras durvis atvērās, tomēr detektīvs līdz tam brīdim paguva izpūst vēl vienu dūmu mākoni, un Harijam uznāca klepus. Kolovskis, vairs nesacījis ne vārda, izgāja gaitenī un aizcirta kameras durvis. Harijs sabruka uz sienai piestiprinātās lāvas un iespieda galvu spilvenā, kas bija ciets kā ķieģelis. Viņš skatījās griestos un prātoja par to, kā gan viss izvērties šādi – otrā pasaules malā viņš nonācis policijas rokās un tiek apsūdzēts slepkavībā.

Durvis atvērās vēl ilgi pirms tam, kad rīta gaismiņa spēja iezagties pa restoto lodziņu telpā. Par spīti agrajai stundai, Harijs jau bija pilnībā pamodies.

Ienāca apsargs, nesdams ēdienu, kādu Pestīšanas Armijas ļaudīm ne prātā nenāktu piedāvāt pat pilnīgākajam trūkumcietējam. Viņš nolika paplāti uz nelielā koka galdiņa un, ne vārda nebildis, aizgāja.

Harijs uzmeta skatienu ēdienam un sāka soļot pa kameru. Ar katru sperto soli pieauga viņa pārliecība, ka lieta ātri vien tiks atrisināta, tiklīdz viņš Dželksam būs izskaidrojis savas rīcības iemeslus un paskaidrojis, kālab izvēlējies pieņemt Toma Bredšova vārdu. Smagākais sods noteikti būs izraidīšana no valsts, un tas precīzi atbilstu viņa plānam, jo viņš visu laiku bija domājis atgriezties Anglijā, lai iestātos Jūras spēkos.

Bez piecām minūtēm deviņos no rīta Harijs sēdēja uz lāvas malas un nepacietīgi gaidīja Dželksa atnākšanu. Masīvās dzelzs durvis neatvērās līdz deviņiem divpadsmit. Harijs pielēca kājās, kad cietumsargs pakāpās malā, lai ielaistu gara auguma, eleganti ģērbušos sirmu kungu. Harijs nosprieda, ka šis vīrietis ir apmēram viņa vectēva gados. Dželksa kungam mugurā bija tumši zils sīksvītrots uzvalks ar divrindu pogu žaketi, balts krekls un svītrota kravate. Noguruma pilnais skatiens viņa sejā liecināja, ka gandrīz nekas uz šīs pasaules viņu vairs nespētu īsti pārsteigt.

– Labrīt! – viņš sveicināja un tikko manāmi uzsmaidīja Harijam. – Mani sauc Seftons Dželkss. Esmu vecākais partneris advokātu birojā “Dželkss, Maierss un Ebernetijs”. Bredšova kungs ar kundzi lūdza, lai pārstāvu jūsu intereses tiesā.

Harijs piedāvāja Dželksam vienīgo krēslu kamerā, it kā viņš būtu kāds sens draugs, kurš iegriezies viņa istabā Oksfordā, lai iedzertu tasi tējas. Pats viņš apsēdās uz lāvas malas un vēroja, kā advokāts no portfeļa izceļ dzeltenu bloknotu un noliek uz galda.

Dželkss no žaketes iekškabatas izņēma pildspalvu un sacīja: – Varbūt sāksim ar to, ka jūs man pateiksiet, kas esat, jo mums abiem ir zināms, ka leitnants Bredšovs jūs neesat.

Ja advokātu arī pārsteidza Harija stāsts, tad viņš to nekādi neizrādīja. Galvu noliecis, viņš daudz pierakstīja savā dzeltenajā bloknotā, kamēr Harijs skaidroja, kā viss izvērties un kāpēc viņš galu galā bijis spiests pavadīt nakti cietumā. Pabeidzis stāstīt, Harijs nosprieda, ka nu viņa nedienām būs pienācis gals, ja reiz pie lietas ķēries tik pieredzējis advokāts. Tā viņš domāja līdz brīdim, kad izdzirdēja Dželksa pirmo jautājumu.

– Jūs sacījāt, ka vēl uz “Kanzasas zvaigznes” klāja uzrakstījāt vēstuli mātei, kurā izskaidrojāt, kālab izlēmāt uzdoties par Tomu Bredšovu?

– Tieši tā, kungs. Nevēlējos lieki sāpināt savu māti, un tajā pašā laikā man bija nepieciešams, lai viņa saprastu, kālab izvēlējos tik dramatisku rīcību.

– Jā, es spēju saprast, kāpēc pieņēmāt, ka šāda identitātes maiņa būs labākais risinājums jūsu tābrīža problēmām. Tikai jūs neiedomājāties, ka šāds solis jūs ievilks vēl nopietnākās nepatikšanās, – noteica Dželkss. Viņa nākamais jautājums Hariju izbrīnīja pat vēl vairāk. – Vai jūs atceraties šās vēstules saturu?

– Protams. Es to rakstīju un pārrakstīju tik daudzas reizes, ka spēju atkārtot gandrīz vārdu pa vārdam.

– Tad ļaujiet man pārbaudīt jūsu atmiņu, – Dželkss sacīja un, vairs nesacījis neko, izrāva no dzeltenā bloknota papīra lapu un pasniedza to Harijam kopā ar pildspalvu.

Viņš mirkli apdomājās, lai labāk atcerētos vēstules tekstu, un tad ķērās pie rakstīšanas.

Mīļo māt!

Esmu darījis visu, kas manos spēkos, lai Tu šo vēstuli saņemtu pirms tam, kad Tev kāds būtu varējis pavēstīt, ka jūrā esmu gājis bojā.

Kā jau redzi, uz šās vēstules ir rakstīts 9. septembris, tātad vari pārliecināties, ka neesmu miris, jo “Devonieti” nogremdēja 4. septembrī. Mani izcēla no jūras, un es nokļuvu uz amerikāņu kuģa. Esmu pat ļoti dzīvs. Man radās iespēja pieņemt kāda cita cilvēka vārdu, un es tā arī izdarīju, jo cerēju, ka tādējādi atbrīvošu gan Tevi, gan Beringtonu ģimeni no daudzām problēmām, kuras, kā šķiet, gadu gaitā esmu radījis.

Ir svarīgi, lai Tu saprastu, ka mana mīlestība pret Emmu nav mazinājusies. Ne tuvu. Tomēr es nedrīkstu pieļaut, lai viņa pavada visu dzīvi, turēdamās pie vārgās cerības uz to, ka mans tēvs bija Arturs Kliftons, nevis Hugo Beringtons. Tagad viņai vismaz radīsies iespēja padomāt par jaunas dzīves sākšanu kopā ar kādu citu vīrieti.

Jau tuvākajā nākotnē es plānoju atgriezties Anglijā.

Ja saņemsi kādas ziņas no Toma Bredšova, tad zini, ka tās sūtu es.

Tiklīdz manas kājas atkal skars Anglijas zemi, es ar Tevi sazināšos, bet tikmēr lūdzu Tevi glabāt manu noslēpumu tikpat cieši, kā glabāji savējo visus šos gadus.

Tavs mīlošais dēls Harijs

Pabeidzis lasīt vēstuli, Dželkss kārtējo reizi pārsteidza Hariju. – Kliftona kungs, vai jūs šo vēstuli nosūtījāt pats? – viņš vaicāja. – Vai arī uzticējāt to izdarīt kādam citam?

Pirmo reizi šās sarunas laikā Harijam radās aizdomas, ka īsti kaut kas nav kārtībā, un viņš nolēma nestāstīt par savu lūgumu doktoram Vollesam personīgi nogādāt vēstuli, kad būs nonācis Bristolē pēc divām nedēļām. Viņš bažījās, ka Dželkss varētu pierunāt doktoru Vollesu, lai atdod vēstuli, un tad viņa mātei nāktos palikt neziņā, ka dēls joprojām ir dzīvs.

– Es nosūtīju vēstuli, kad biju izkāpis krastā, – Harijs paskaidroja.

Padzīvojušais advokāts uzreiz neatbildēja, bet pēc brīža pavaicāja: – Vai jums ir kādi pierādījumi, ka esat Harijs Kliftons, nevis Toms Bredšovs?

– Nē, kungs. Tādu man nav, – bez šaubīšanās atteica Harijs, skaudri apzinādamies, ka nevienam uz “Kanzasas zvaigznes” klāja nav ne mazākā pamata neticēt, ka viņš nav Toms Bredšovs. Tie cilvēki, kuri varētu apstiprināt viņa personību, atradās okeāna otrā pusē, vairāk nekā trīs tūkstošus jūdžu tālumā. Un nepaies ilgs laiks, līdz viņi visi uzzinās, ka Harijs Kliftons radis mūža mieru melnajā dzelmē.

– Tad iespējams, ka varēšu jums palīdzēt. Pieņemot, ka joprojām vēlaties, lai Emma Beringtone uzskata jūs par mirušu. Ja tā, – sacīja Dželkss ar mākslotu smaidu sejā, – varu piedāvāt risinājumu jūsu problēmai.

– Risinājumu? – pārvaicāja Harijs un pirmo reizi izskatījās, ka viņā modusies cerība.

– Vienīgi tādā gadījumā, ja esat gatavs arī turpmāk palikt par Tomasu Bredšovu. – Harijs klusēja, tādēļ advokāts turpināja: – Apgabala prokurora biroja darbinieki atzīst, ka Tomam Bredšovam izvirzītā apsūdzība ir drīzāk nejaušība, apstākļu sakritības rezultāts. Vienīgais nopietnākais pierādījums, kurš viņiem pieejams, ir tas, ka Toms Bredšovs aizbraucis no valsts dienu pēc tam, kad bija noticis noziegums. Pierādījumu trūkuma dēļ viņi ir gatavi atkāpties no apsūdzības slepkavībā, ja vien jūs būtu ar mieru atzīt, ka esat veicis citu, ne tik smagu noziegumu, proti, dezertējis no aktīvā dienesta armijā.

– Un kālab man vajadzētu atzīt kaut ko tādu? – nesaprata Harijs.

– Varu nosaukt vismaz trīs labus iemeslus, – atbildēja Dželkss. – Pirmkārt, ja jūs to nedarīsiet, tad, visticamāk, sešus gadus pavadīsiet cietumā par nelegālu ierašanos Amerikas Savienotajās Valstīs, izmantojot svešus personas datus. Otrkārt, jūs saglabāsiet anonimitāti un Beringtonu ģimenei nebūs nekādu iemeslu uzskatīt, ka joprojām esat dzīvs. Un, treškārt, Bredšovi ir gatavi jums samaksāt desmit tūkstošus dolāru, ja ieņemsiet viņu dēla vietu.

Harijs uzreiz saprata, ka šī būtu iespēja atmaksāt mātei par visiem šo gadu laikā viņa dēļ nestajiem upuriem. Tik milzīga summa ļautu viņai pilnībā mainīt dzīvi, dotu iespēju tikt projām no Stilhausleinas un īres maksas iekasētāja iknedēļas vizītēm. Viņa pat varētu apsvērt aiziešanu no viesmīles darba Grand Hotel, lai viņas ikdiena kļūtu vieglāka. Tiesa, Harijam likās, ka tas diezin vai notiks. Tomēr pirms piekrišanas Dželksa plānam Harijs vēlējās uzdot vairākus jautājumus.

– Kālab Bredšovi gribētu piedalīties šādā maldināšanā? Viņi taču noteikti zina, ka dēls ir gājis bojā jūrā.

– Bredšovas kundze izmisīgi vēlas, lai viņas Tomasa vārds paliktu neaptraipīts. Viņa nemūžam nespētu pieņemt, ka viens viņas dēls nonāvējis otru.

– Tātad Toms tiek apsūdzēts sava brāļa slepkavībā?

– Jā, bet, kā jau sacīju, pierādījumi nav pārliecinoši un vairāk balstīti uz nejaušību. Tiesā tie noteikti tiks apšaubīti un noraidīti. Tieši tālab Apgabala prokurora birojā ir ar mieru atteikties no šās apsūdzības. Tikai ar nosacījumu, ka atzīstat vainu mazākā noziegumā, proti, dezertēšanā.

– Un cik ilgs cietumsods man būs jāizcieš, ja es piekritīšu šādam risinājumam?

– Apgabala prokurors piekrita tiesā prasīt, lai jums tiek piespriests viens gads cietumā. Par labu uzvedību jūs jau pēc sešiem mēnešiem varētu izkļūt brīvībā. Un tas ir vērā ņemams ieguvums, salīdzinājumā ar sešiem gadiem, ko pavadīsiet ieslodzījumā, ja turpināsiet uzstāt, ka esat Harijs Kliftons.

– Mirklī, kad ieiešu tiesas zālē, kāds noteikti pamanīs, ka neesmu Toms Bredšovs.

– Maz ticams, – iebilda Dželkss. – Bredšovi nāk no Sietlas, no Rietumu krasta, tātad viņi ir tālu un reti apmeklē Ņujorku. Tomass Jūras spēkos iestājās, kad bija vien septiņpadsmit gadus vecs. Kā jums pašam labi zināms, viņš Amerikā nav spēris kāju jau pēdējos četrus gadus. Turklāt, ja atzīsiet vainu, tiesas zālē jums nāksies pavadīt ne vairāk kā divdesmit minūtes.

– Tiklīdz sākšu runāt, visiem taču uzreiz kļūs skaidrs, ka neesmu amerikānis. Vai tad ne?

– Tieši tālab jūs muti neatvērsiet, Kliftona kungs. – Likās, ka šim lielpilsētas advokātam ir atbilde uz pilnīgi visiem Harija jautājumiem, ko viņš pamanījās izgudrot.

– Anglijā tiesas prāvas par slepkavībām raisa milzīgu žurnālistu interesi un jau no agra rīta pie tiesas nama durvīm pulcējas ļaudis, lai kaut uz mirkli redzētu apsūdzēto.

– Kliftona kungs, Ņujorkā pašlaik tiek izskatītas četrpadsmit slepkavību lietas, ieskaitot bēdīgi slaveno “šķērētāja” lietu. Ļoti šaubos, ka pat iesācējs reportieris vēlēsies atspoguļot jūsu lietu.

– Man nepieciešams mazliet laika par to padomāt.

Dželkss ieskatījās savā rokaspulkstenī. – Tiesneša Etkinsa priekšā mums jāstājas jau pusdienlaikā. Tātad, Klifton, jums ir tikai mazliet vairāk par stundu izlemšanai. – Viņš uzsauca cietumsargam, lai atver kameras durvis. – Ja izlemsiet neizmantot manus pakalpojumus, novēlu jums veiksmi, jo tādā gadījumā mēs vairs nesatiksimies, – viņš piebilda un izgāja no telpas.

Harijs sēdēja uz lāvas malas un apsvēra Seftona Dželksa priekšlikumu. Viņš nešaubījās, ka sirmais advokāts spēlē pats savu spēli, tomēr seši mēneši izklausījās daudzkārt ciešamāk nekā seši gadi. Un pie kā cita lai viņš vēl vērstos, ja ne pie šī pieredzējušā jurista? Harijs no sirds vēlējās, kaut varētu vien uz dažiem mirkļiem nokļūt kabinetā pie sera Voltera Beringtona un lūgt viņa padomu.

Pēc stundas Harijs, ģērbies tumši zilā uzvalkā, krēmkrāsas kreklā ar iestīvinātu apkaklīti un aplicis svītrotu kaklasaiti, rokudzelžos saslēgts, no kameras tika aizvests uz cietuma automašīnu un bruņotu sargu pavadībā nogādāts tiesas namā.

– Neviens neticēs, ka esat spējīgs kādu noslepkavot, – paziņoja Dželkss pēc tam, kad drēbnieks bija ieradies kamerā pie Harija ar pusduci uzvalku, kreklu un kaklasaišu izlasi.

– Es arī neesmu nevienu nonāvējis, – Harijs palika pie sava.

Gaitenī Harijs pievienojās Dželksam. Advokāts viņam atkal veltīja savu neīsto smaidu un tad iestūma cauri virpuļdurvīm tiesas zālē un virzīja uz priekšu pa centrālo ailu, līdz abi bija sasnieguši advokātam paredzēto galdu, kur jau gaidīja divas brīvas vietas.

Harijs ieņēma savējo un, kad bija atbrīvots no rokudzelžiem, pārlaida skatienu gandrīz tukšajai tiesas zālei. Dželksam bija izrādījusies taisnība šajā jautājumā. Daži vienkārši cilvēki, neviena masu medija pārstāvja. Patiešām likās, ka žurnālistus šī lieta neinteresē. Viņuprāt, tā bija kārtējā sadzīviskā slepkavība, kurā apsūdzētais, visticamāk, tiks attaisnots. Nebija gaidāmi nekādi virsraksti par Kainu un Ābelu. Ceturtajā tiesas zālē nevienam netiks piespriests nāvessods elektriskajā krēslā.

Zvans vēstīja, ka ir pusdienlaiks. Tālākajā zāles daļā atvērās durvis, un parādījās tiesnesis Etkinss. Viņš nāca lēnā solī, uzkāpa uz paaugstinājuma, apsēdās savā vietā pie galda un ar galvas mājienu deva zīmi apgabala prokuroram, it kā precīzi zinātu, kas viņam sakāms.

Piecēlās gados jauns prokurors un pavēstīja, ka tiek noņemta apsūdzība slepkavībā, bet Tomass Bredšovs tiek apsūdzēts dezertēšanā no Amerikas Savienoto Valstu Jūras spēkiem. Tiesnesis pamāja ar galvu un pievērsa skatienu Dželksam, kurš piecēlās kājās.

– Vai jūsu aizstāvamais atzīst sevi par vainīgu šajā otrajā apsūdzībā?

– Jā, Jūsu godība, – atteica Dželkss. – Ceru, ka būsiet iecietīgs pret manu klientu. Nav taču jums jāatgādina, ka viņš tiek tiesāts pirmo reizi un iepriekš vienmēr ir bijis likumam paklausīgs pilsonis ar nevainojamu uzvedību.

Tiesnesis Etkinss ar drūmu skatienu sejā atkal pievērsās advokātam. – Dželksa kungs, – viņš sacīja, – ir cilvēki, kuri noteikti uzskatīs, ka virsnieka dezertēšana no dienesta vietas ir daudz smagāks noziegums nekā slepkavība. Esmu pārliecināts, ka man nav jāatgādina jums par to, ka pavisam nesen šāda apsūdzība vainīgajam varēja beigties ar stāšanos ierindas priekšā, lai saņemtu nāvi.

Harijam kļuva slikti, kad viņš paraudzījās uz savu advokātu, kurš cieši raudzījās tiesnesī.

– Paturot prātā šo apstākli, – turpināja Etkinss, – es piespriežu leitnantam Tomasam Bredšovam sešus gadus cietumā. – Viņš uzsita ar āmuriņu un sacīja: – Nākamā lieta! – Harijam pat neradās iespēja kaut ko iebilst.

– Jūs man sacījāt… – Harijs mēģināja uzrunāt advokātu, taču viņš jau bija pagriezis bijušajam klientam muguru un soļoja projām. Harijs grasījās mesties aizstāvim pakaļ, bet divi apsargi sagrāba viņu aiz rokām, aizlauza tās viņam aiz muguras un uzlika rokudzelžus. Pēc tam notiesāto noziedznieku veda pāri tiesas zālei pie durvīm, kuras viņš iepriekš pat nebija pamanījis.

Atskatījies Harijs ieraudzīja, ka Seftons Dželkss sarokojas ar vidēja vecuma vīrieti. Bija skaidri redzams, ka šis cilvēks apsveic advokātu ar labi paveiktu darbu. “Kur gan es iepriekš esmu redzējis šo seju?” Harijs prātoja. Un piepeši viņš atskārta – tas bija Toma Bredšova tēvs.

Otrā nodaļa

Hariju gluži familiāri veda pa garu, pustumšu gaiteni līdz durvīm, uz kurām nebija uzraksta, bet pēc tam ārā tukšā pagalmā.

Tā centrā bija novietots dzeltens autobuss. Neviens uzraksts neliecināja par to, kāds ir šā transportlīdzekļa galamērķis. Pie durvīm stāvēja muskuļots autovadītājs, rokās sažņaudzis šauteni. Viņš ar galvas mājienu norādīja, lai Harijs rāpjas autobusā. Sargi viņam palīdzēja, pie viena nodrošinādamies pret negaidītiem izlēcieniem.

Apsēdies Harijs drūmi vērās ārā pa logu – uz dzelteno autobusu veda arī citus notiesātos. Daži gāja ar noliektām galvām, bet citi, kuri noteikti šādu ceļu mina ne pirmo reizi, izskatījās bezrūpīgi un plātīgi. Harijs nosprieda, ka nu jau vairs ilgi nebūs jāgaida un autobuss dosies ceļā uz nolikto mērķi. Taču nu viņam bija jāiegaumē pirmā mācība kā cietumniekam – ja reiz kāds bija notiesāts, tad vēlāk nekāda steiga vairs nebija manāma.

Harijs vēlējās pavaicāt sargiem, kurp viņus vedīs, taču neviens no tiem neizskatījās pēc laipna tūristu gida. Viņš satrūkās, jo kāds smagi atzvila viņam blakus sēdeklī. Nopētīt savu jauno kaimiņu viņam nebija ne mazākās vēlēšanās, taču otrs notiesātais nekavējoties uzsāka iepazīšanos un nācās vien uzlūkot viņu ciešāk.

– Mani sauc Pets Kvins, – viņš pavēstīja, un balsī bija jaušams neliels īru akcents.

– Toms Bredšovs, – Harijs atteica. Viņš labprāt būtu sarokojies ar savu kaimiņu, ja vien nebūtu saslēgts dzelžos.

Kvins pēc noziedznieka nemaz neizskatījās. Viņa kājas gandrīz nesniedzās līdz zemei, tātad augumā viņš nevarēja būt garāks par piecām pēdām. Pārējie ieslodzītie bija vai nu muskuļoti, vai vienkārši ar lieko svaru, bet Kvins izskatījās tik trausls, it kā viegla vēja pūsma varētu viņu aiznest pa gaisu. Paplānie rudie mati jau bija sākuši sirmot, lai gan viņam nevarēja dot vairāk par četrdesmit.

– Pirmā reize? – Kvins pārliecināti vaicāja.

– Vai tas ir tik acīmredzami? – Harijs atvaicāja.

– Tas rakstīts tavā sejā.

– Kas tieši tur ir rakstīts?

– Tev nav ne jausmas, kas gaidāms.

– Tad jau ir skaidrs, ka tev gan šī nav pirmā reize.

– Šajā autobusā esmu jau vienpadsmito reizi, vai varbūt pat divpadsmito.

Harijs pirmo reizi šās dienas laikā iesmējās.

– Par ko tad tevi ietupināja? – Kvins vaicāja.

– Par dezertēšanu, – Harijs noteica, neko vairāk nepaskaidrojot.

– Nekad vēl nebiju neko tādu dzirdējis, – attrauca Kvins. – Esmu aizlaidies no trijām sievām, bet neviena vēl nav mēģinājusi mani par to iebāzt aiz restēm.

– Es jau neaizlaidos no sievas, – paskaidroja Harijs un iedomājās par Emmu. – Es aizlaidos no Karaliskajiem… proti, no Jūras spēkiem.

– Un cik tev par to iedeva?

– Sešus gadus.

Kvins nosvilpās caur diviem vēl mutē palikušajiem zobiem. – Izklausās skarbi. Kurš tiesāja?

– Etkinss, – Harijs izjusti atbildēja.

– Ērnijs Etkinss? Tev bija ticis nepareizais tiesnesis. Ja vēl kādu reizi nonāksi tiesā, izvēlies īsto tiesnesi.

– Man nebija ne jausmas, ka tiesnesi var izvēlēties.

– Nevar jau arī, – skaidroja Kvins, – tomēr vienmēr ir iespēja no ļaunākajiem izvairīties. – Harijs ciešāk paskatījās uz sarunbiedru, tomēr nepārtrauca viņu. – Ir septiņi tiesneši, kuri nodarbojas ar lietu izskatīšanu. No diviem ir jāizvairās par katru cenu. Un viens no tiem ir Ērnijs Etkinss. Viņš nemaz nesaprot jokus, taču ļoti labi prot piespriest ilgus cietumsodus.

– Bet… kā tad es varēju no viņa izvairīties? – vaicāja Harijs.

– Jau gadiem Etkinss strādā ceturtajā tiesas zālē. Ja redzu, ka mani ved uz ceturto, man piemetas epilepsijas lēkme, un sargi mani aizved pie tiesas ārsta.

– Tu esi epileptiķis?

– Nē, – attrauca Kvins. – Tu neuzmanīgi klausies. – Likās, ka viņš ir aizkaitināts, un Harijs apklusa. – Brīdī, kad esmu atlabis, mana lieta jau nodota citam tiesnesim.

Harijs iesmējās otro reizi. – Un tas allaž nostrādā?

– Nē, ne vienmēr. Taču, kad sargi ir jauniņie, man parādās iespēja. Tiesa, ar katru reizi ir grūtāk izspēlēt vienu un to pašu triku. Šajā reizē gan nemaz nenācās pūlēties, jo mani veda taisnā ceļā uz otro tiesas zāli, kas ir tiesneša Rīgena teritorija. Viņš ir no īriem, gluži tāpat kā es… to es saku, ja pats vēl neesi pamanījis… un tak jau piespēlēs savam tautietim mazāku sodu.

– Un par ko tevi apsūdzēja?

– Esmu kabatzaglis, – Kvins paziņoja tādā tonī, it kā sacītu, ka ir arhitekts vai ārsts. – Mana specializācija ir ātrumsacīkstes vasarā un boksa mači ziemā. Vienmēr ir labāk, ja cilvēks kaut ko aizrautīgi vēro. Tiesa, pēdējā laikā veiksme sākusi man pagriezt muguru. Esmu tajās vietās kļuvis pārāk pazīstams. Tagad man vairāk jāstrādā metro stacijās un autobusu pieturās. Ķēriens tur nav nekāds lielais, un ir daudz vieglāk iekrist.

Harijs daudz ko vēlējās pavaicāt savam jaunajam skolotājam. Gluži kā centīgs students, kurš koncentrējas, lai uzdotu jautājumus, kas palīdzētu viņam nokārtot iestājeksāmenu. Turklāt viņu iepriecināja tas, ka Kvins netaujā par viņa akcentu.

– Vai zini, kurp mēs tagad braucam? – viņš prasīja.

– Uz Levenemu vai Pīrpointu, – atteica Kvins. – Viss atkarīgs no tā, kur nogriezīsimies no maģistrāles. Pa divpadsmito vai četrpadsmito nobrauktuvi.

– Vai kādā no tām vietām jau iepriekš esi bijis?

– Abās. Un vairākkārt, – Kvins gluži lietišķi paskaidroja. – Un, pirms tu vaicā, vai par šīm vietām ir ieteikumi tūristiem, es tev pateikšu. Levenemai varētu dot vienu zvaigzni, bet Pīrpointa būtu jāslēdz.

– Kāpēc mēs vienkārši nevaram pavaicāt sargam, kurp mūs ved? – tincināja Harijs, kurš vēlējās ātrāk tikt ārā no šā nožēlojamā stāvokļa.

– Tāpēc, ka viņš pateiktu nepareizi. Vienkārši tāpat, lai mūs pakaitinātu. Ja mēs braucam uz Levenemu, tev jāraizējas tikai par to, kādā korpusā nokļūsi. Tā kā esi jauniņais, droši vien tiksi ievietots A korpusā. Tur dzīve ir krietni vieglāka. Rūdītie vīri, tādi kā es, parasti nonāk D korpusā. Tur nav ieslodzīto, kuri jaunāki par trīsdesmit, un neviens nav sodīts par vardarbību. Tā ir ideāla vieta, ja pratīsi turēt galvu noliektu un darīt, ko liek. Centies izvairīties no B un C korpusiem. Tur ir pa pilnam narkomānu un visādu psiho.

– Un kas man jādara, lai nokļūtu A korpusā?

– Pasaki atbildīgajam virsniekam, ka esi pārliecināts kristietis, ka nelieto alkoholu un nesmēķē.

– Nemaz nezināju, ka cietumā atļauts dzert grādīgos, – noteica Harijs.

– Nav jau arī, tu muļķa ķēms, – attrauca Kvins. – Bet… ja tev ir kāds nieks zaļo, – viņš piebilda un paberzēja pirkstus raksturīgā žestā, – sargi gluži negaidīti pārtop par bārmeņiem. Nekādi aizliegumi viņus nekavē.

– Un kas man pirmajā dienā jāievēro viscītīgāk?

– Tiec pie pareizā darba.

– Kāda ir izvēle?

– Apkopšana, virtuve, slimnīca, veļas mazgātava, bibliotēka, dārza darbi un kapela.

– Kas man jādara, lai tiktu bibliotēkā?

– Pasaki viņiem, ka proti lasīt.

– Un ko tu viņiem saki? – Harijs tincināja.

– Ka esmu mācījies par šefpavāru.

– Tas noteikti bija interesanti.

– Tu joprojām neko neapjēdz, vai ne? – teica Kvins. – Es nekad neesmu mācījies par šefpavāru, taču tas nozīmē, ka mani vienmēr norīko uz virtuvi. Un tas ir cietumā labākais darbs.

– Kāpēc tā?

– No kameras tevi izlaiž vēl pirms brokastīm, un atpakaļ jāatgriežas tikai pēc vakariņām. Tur ir silts un vari izvēlēties vislabāko ēdienu. O, mēs braucam uz Levenemu, – paziņoja Kvins, jo autobuss noripoja pa divpadsmito nobrauktuvi. – Labi gan, jo citādi man nāktos atbildēt uz dumjiem jautājumiem par Pīrpointu.

– Kas vēl man būtu jāzina par Levenemu? – vaicāja Harijs, Kvina sarkasma netraucēts, jo manīja, ka pieredzējušais blakussēdētājs tīri labprāt izbauda savu visgudreļa statusu un dalās zinībās ar jauniņo.

– Pārāk daudz, lai visu tev izstāstītu. – Viņš nopūtās. – Tikai atceries turēties man blakus, kad mūs reģistrēs.

– Vai tad viņi tevi jau automātiski nesūtīs uz D korpusu?

– Ja dežurēs Meisona kungs, tad ne, – Kvins bez tālākiem paskaidrojumiem pavēstīja.

Pirms autobuss apstājās pretī cietumam, Harijs bija paguvis uzdot vēl vairākus jautājumus. Viņam bija sajūta, ka šajās pāris stundās no Kvina ir iemācījies vairāk, nekā ducī privātstundu Oksfordā.

– Turies pie manis, – Kvins atkārtoja, kad atvērās masīvie cietuma vārti. Autobuss lēnām brauca nožēlojama, krūmiem noauguša, dārznieka rokas nekad nemanījuša laukumiņa virzienā un apstājās pie milzīgas ķieģeļu ēkas ar šauru un netīru lodziņu rindām. Pa dažiem no tiem atbraucējus vēroja vairāki acu pāri.

Sargi izveidoja norobežotu eju līdz pat cietuma durvīm. Divi ar šautenēm bruņoti vīri nostājās pie autobusa durvīm.

– Pa diviem izkāpt no autobusa! – viens no viņiem skarbi pavēlēja. – Ievērojiet piecu minūšu intervālu. Neviens nekustas ne collu, ja neesmu licis!

Gan Harijs, gan Kvins autobusā pavadīja vēl stundu. Kad viņus beidzot aicināja kāpt ārā, Harijs pacēla skatienu pret augstajām sienām, kurām augšpusē bija izvīta dzeloņstieple. Žogs ieskāva visu cietuma teritoriju. Pat pasaules labākajam kārtslēcējam nebūtu pa spēkam aizbēgt no Levenemas.

Harijs sekoja Kvinam cietuma ēkā, kur viņi apstājās dežurējošā virsnieka priekšā. Virsnieks sēdēja pie rakstāmgalda, un mugurā viņam bija krietni panēsāta koši zila uniforma ar pogām, kuras nepavisam nebija mirdzošas. Viņš pētīja ieslodzīto sarakstu un izskatījās tik drūms, it kā pats būtu nopelnījis mūža ieslodzījumu. Ieraudzījis nākamo cietumnieku, viņš pasmaidīja.

– Laipni lūgts atpakaļ, Kvin! – viņš sacīja. – Kopš tavas pēdējās viesošanās reizes te nekas daudz nav mainījies.

Kvins pasmaidīja. – Arī es priecājos jūs redzēt, Meisona kungs! Varbūt jūs būsiet tik laipns un palūgsiet kādu no izsūtāmajiem zēniem, lai uznes mantas uz manu parasto numuru.

– Neizaicini likteni, Kvin, – noteica Meisons, – citādi vēl man uznāks vēlēšanās jaunajam ārstam pateikt, ka neesi epileptiķis.

– Meisona kungs! Man taču ir oficiāla izziņa, kas to apliecina.

– Laikam jau no tās pašas iestādes, kur tapis sertifikāts par tavām šefpavāra prasmēm, – noteica Meisons un pievērsās Harijam. – Un kas tu tāds?

– Tas ir mans draugs Toms Bredšovs. Viņš nepīpē, nelieto grādīgos, nelamājas un nespļaudās, – pavēstīja Kvins, iekams Harijs paguva kaut vārdu bilst.

– Laipni lūdzam Levenemā, Bredšov.

– Vispār jau viņš ir kapteinis Bredšovs, – iestarpināja Kvins.

– Es biju leitnants, – izlaboja Harijs, – nekad neesmu bijis kapteinis. – Kvins izskatījās vīlies par sava aizbilstamā uzvedību.

– Pirmā sodāmība? – vaicāja Meisons un ciešāk paraudzījās uz Hariju.

– Jā, kungs.

– Likšu tevi A korpusā. Pēc tam, kad būsi nomazgājies dušā un noliktavā saņēmis cietuma drēbes, Heslera kungs tevi pavadīs uz kameru trīs divi septiņi. – Meisons vēlreiz ieskatījās savā sarakstā un tad pievērsās jaunam virsniekam, kurš stāvēja viņam aiz muguras, labajā rokā šūpodams steku.

– Vai man ir kādas cerības pievienoties, draugs? – vaicāja Kvins, kad Harijs bija parakstījies reģistrā. – Leitnantam Bredšovam galu galā būs vajadzīgs raitnieks.

– Tu esi pēdējais cilvēks, kurš viņam būtu vajadzīgs, – noteica Meisons. Harijs jau grasījās bilst kādu vārdu, kad kabatzaglis noliecās, no zeķes izvilka sarotītu naudaszīmi un ieslidināja to Meisona formastērpa žaketes augšējā kabatā. Tas viss notika vienā acumirklī. – Kvins arī mitināsies kamerā trīs divi septiņi, – Meisons pateica jaunākajam virsniekam. Ja Heslers bija pamanījis darījumu, tad neko nelikās zinām. – Abi sekojiet man! – Tas bija viss, ko viņš pateica.

Kvins aizsteidzās Harijam pakaļ, lai Meisons piepeši nepārdomātu. Cietumniekus veda pa garu gaiteni ar zaļām ķieģeļu sienām, un tad Heslers apstājās pie nelielas dušas telpas, kurā bija divas šauras koka lāviņas, kas piestiprinātas pie sienas. Telpā bija izmētāti jau lietoti dvieļi.

– Izģērbieties un nomazgājieties! – izrīkoja Heslers.

Harijs lēnām novilka drēbnieka šūto uzvalku, eleganto krēmkrāsas kreklu ar iestīvināto apkaklīti un noņēma svītroto kaklasaiti, ko Dželksa kungs viņam bija laipni sagādājis, lai atstātu iespaidu uz tiesnesi. Problēma bija vien tā, ka viņš izraudzījies nepareizu tiesnesi.

Iekams Harijs paguva atsaitēt kurpju auklas, Kvins jau bija nostājies zem dušas. Viņš atgrieza krānu, un neliela ūdens strūkliņa negribīgi sāka tecēt uz viņa paplikās galvas. No grīdas viņš pacēla ziepju skaidu un sāka mazgāties. Harijs nostājās zem aukstā ūdens strūklas otrā dušas vietā, un pēc mirkļa Kvins viņam pasniedza to, kas bija palicis pāri no tā saucamajām ziepēm.

– Atgādini man, lai parunāju ar vadību par labierīcībām, – Kvins noteica, pacēla no grīdas dvieli, kas nebija lielāks par trauku lupatu, un mēģināja noslaucīties.

Heslera lūpas palika sakniebtas. – Saģērbieties un sekojiet man, – viņš ierunājās, kad Harijs vēl nebija beidzis ieziepēties.

Jau nākamajā mirklī Heslers možā solī devās uz priekšu pa gaiteni, un pusapģērbtais, joprojām slapjais Harijs steidzās turēties viņam līdzi. Viņi apstājās tikai tad, kad bija nonākuši līdz dubultajām durvīm, uz kurām bija liels uzraksts “Noliktavas”. Heslers spēcīgi pieklauvēja, un pēc neilga brīža durvis atvērās, atklājot skatienam pārgurušu virsnieku, kurš ar elkoņiem bija atbalstījies uz letes un smēķēja paštītu cigareti. Ieraudzījis Kvinu, virsnieks pasmaidīja.

– Īsti neesmu pārliecināts, ka tavs iepriekšējās reizes apģērbs un veļa jau atvesti no veļas mazgātavas, Kvin, – viņš sacīja.

– Tad jau man vajadzēs jaunu komplektu, Ņūbolda kungs, – noteica Kvins, kurš atkal bija noliecies un kaut ko izņēmis no otras zeķes. Un vēlreiz tas viss pazuda bez pēdām. – Manas prasības ir gaužām vienkāršas, – viņš pavēstīja. – Viena sega, divi kokvilnas palagi, viens spilvens, viena spilvendrāna… – Virsnieks no plaukta, kas atradās viņam aiz muguras, ņēma visu prasīto un krāva glītā kaudzītē uz letes. – …divi krekli, trīs zeķu pāri, sešas apakšbikses, divi dvieļi, viena bļoda, viens šķīvis, viens nazis, viena dakšiņa, viena karote, viens bārdas asmens, viena tūbiņa zobu pastas… Es dodu priekšroku Colgate.

Ņūbolds neteica neko par to, ka Kvinam domātā kaudzīte auga augumā. – Vai vēl kaut ko? – viņš galu galā vaicāja, it kā Kvins būtu vērtīgs klients un būtu svarīgi, lai viņš atgriežas atkal.

– Jā, manam draugam leitnantam Bredšovam visu to pašu. Tā kā viņš ir virsnieks un džentlmenis, pieraugi, lai viņam tiek pats labākais.

Harijam par pārsteigumu Ņūbolds sāka veidot nākamo kaudzīti, turklāt lēnām izvēloties no piedāvājuma un tikai pateicoties vienam cietumniekam, kurš bija apsēdies Harijam blakus autobusā.

– Nāciet man pakaļ, – nokomandēja Heslers, kad Ņūbolds savu darbu bija paveicis. Harijs un Pets paķēra katrs savu kaudzīti un steidzās viņam pakaļ pa gaiteni. Vairākkārt nācās apstāties, jo virsnieks atslēdza un atkal aizslēdza aizsargrežģus, kas atradās gaitenī jau tuvāk kamerām. Kad viņi galu galā nonāca īstajā cietuma spārnā, apkārt atskanēja daudzbalsīgs cietumnieku sveiciens.

Kvins ierunājās: – Kā redzu, esam augšējā stāvā. Es liftu neizmantošu, jo man nepieciešams treniņš. – Virsnieks neatbildēja, vien turpināja iet garām klaigājošajiem ieslodzītajiem.

– Manuprāt, tu sacīji, ka šis ir kluss cietuma spārns, – Harijs bija neizpratnē.

– Ir skaidrs, ka Heslera kungs nav viens no iecienītākajiem virsniekiem, – nočukstēja Kvins, kad visi trīs bija nonākuši pie trīs simti divdesmit septītās kameras. Virsnieks atslēdza smagās dzelzs durvis un tās atvēra, lai vecais un jaunais cietumnieks varētu ieiet miteklī, ko Harijam nāksies izmantot nākamos sešus gadus.

Durvis aizcirtās viņam aiz muguras. Harijs paraudzījās apkārt un pamanīja, ka no iekšpuses durvīm nav roktura. Divas lāvas viena virs otras, pie sienas piestiprināta tērauda izlietne, koka galds, kurš gluži tāpat piestiprināts pie sienas, un koka krēsls. Beidzot viņa skatiens nonāca līdz tērauda traukam, kas bija nolikts zem apakšējās lāvas. Harijam likās, ka viņam tūdaļ kļūs nelabi.

– Tu ņem augšējo lāvu, – teica Kvins, pārtraucot viņa pārdomas, – ņemot vērā, ka esi jauniņais. Ja es tikšu ārā ātrāk par tevi, tu pārcelsies uz apakšējo, bet tavs jaunais kameras biedrs ieņems augšējo. Cietuma etiķete, – viņš paskaidroja. Harijs nostājās pie apakšējās lāvas un lēnām saklāja savējo, tad uzrāpās augšā, apgūlās un nolika galvu uz ļoti plānā, cietā spilvena. Viņš skaudri apzinājās, ka, visticamāk, paies kāds laiks, līdz viņam izdosies naktī izgulēties. – Vai drīkstu uzdot tev vēl vienu jautājumu? – viņš vērsās pie Kvina.

– Jā, bet tad vairs never muti vaļā līdz rīta gaismai. – Harijs atcerējās, kā Fišers bija sacījis gandrīz tādus pašus vārdus viņa pirmajā vakarā Svētā Bedas skolā.

– Ir acīmredzams, ka tev izdevās ienest vērā ņemamu naudas summu cietumā. Kāpēc sargi tev to neatņēma jau brīdī, kad tu izkāpi no autobusa?

– Ja viņi tā izdarītu, – paskaidroja Kvins, – neviens cietumnieks vairs naudu neievestu, un visa sistēma gluži vienkārši sabruktu.

Trešā nodaļa

Harijs gulēja uz augšējās lāvas un skatījās griestos, ko klāja viena plāna kaļķa kārtiņa un ko viņš varēja aizsniegt, tikai pastiepjot pirkstus uz augšu. Matracis bija kunkuļains, bet spilvens tik ciets, ka viņam izdevās iemigt vien uz dažām minūtēm vienā reizē.

Domas aizklīda pie Seftona Dželksa un tā, cik viegli vecajam advokātam bija izdevies viņu piemuļķot. “Panāc, lai manu dēlu vairs neapvainotu slepkavībā, tas ir viss, ko es no tevis prasu,” Harijs teju vai dzirdēja veco Bredšovu sakām Dželksam. Harijs pūlējās nedomāt par nākamajiem sešiem gadiem, par kuriem Bredšova kungam nebija nekādas daļas. Vai tas bija desmit tūkstošu dolāru vērts?

Viņš aizgainīja no prāta savu advokātu un atcerējās Emmu. Harijam viņas ļoti pietrūka, gribējās viņai uzrakstīt un pavēstīt, ka joprojām ir dzīvs, taču viņš zināja, ka to nedrīkst. “Interesanti, ko gan viņa dara šajā rudenīgajā dienā Oksfordā? Kā viņai sokas mācībās pirmajā studiju gadā? Vai viņa jau satiekas ar kādu citu puisi? Un kā klājas viņas brālim, Džailsam, manam tuvākajam draugam? Vai Džailss ir pārtraucis studijas un pieteicies armijā, lai cīnītos pret vāciešiem?” Harijs lūdzās, lai Dievs viņu pasargā un lai viņš joprojām ir dzīvs, ja viņš ir spēris šādu soli. Tad Harijs ar dūri iedunkāja lāvas malu, niknodamies, ka viņam nav dota iespēja piedāvāt savu artavu. Kvins neko neteica, jo pieņēma, ka Harijam ir “pirmās nakts sindroms”.

Un Hugo Beringtons? “Vai kāds viņu vēl ir redzējis vaigā pēc tam, kad viņš nozuda dienā, kurā man vajadzēja kļūt par viņa meitas vīru?” Harijs prātoja. “Vai Hugo Beringtons ir atradis veidu, kā atgūt visu labvēlību, kad tika uzskatīts, ka es esmu gājis bojā?” Viņš aizgainīja arī Hugo Beringtonu no prāta, joprojām nespēdams pieņemt iespēju, ka šis cilvēks varētu būt viņa tēvs.

Iedomājies par māti, Harijs pasmaidīja, jo cerēja, ka viņa lietderīgi izmantos desmit tūkstošus dolāru, ko Dželkss bija apsolījis viņai nosūtīt, kad viņš piekrita ieņemt Toma Bredšova vietu. Harijs cerēja, ka ar vairāk nekā diviem tūkstošiem mārciņu bankā viņa aizies no viesmīles darba Grand Hotel un nopirks to mazo mājiņu laukos, par kādu allaž bija sapņojusi. Un tas būtu vienīgais labums no visas tās šarādes.

“Bet sers Volters Beringtons, kurš allaž izturējās pret mani kā pret savu mazdēlu? Ja Hugo ir mans tēvs, tad sers Volters patiešām ir mans vectēvs. Ja viss izrādās tieši tā, es esmu galvenais mantinieks, kurš saņems gan Beringtonu muižu, gan ģimenes titulu un ar laiku kļūšu sers Harijs Beringtons.” Tomēr Harijs vēlējās, lai visu mantotu viņa labākais draugs Džailss, Hugo Beringtona likumīgais dēls, turklāt izmisīgi alka pierādīt, ka viņa tēvs ir Arturs Kliftons.

Tas viņam dotu kāroto iespēju apprecēt savu mīļoto Emmu. Harijs pūlējās aizmirst, kur viņam būs jāpavada nākamie seši gadi.

Septiņos no rīta iegaudojās sirēna un pamodināja tos cietumniekus, kuri bija atradušies ieslodzījumā jau tik ilgi, ka spēja izbaudīt naktsmieru. – Kamēr tu guli, tu neesi ieslodzīts. – Tādi bija pēdējie vārdi, ko iepriekšējā vakarā Kvins nomurmināja, pirms iekrita ciešā miegā un jau drīz pēc tam sāka skaļi krākt. Harijam tas nelikās traucējoši. Krācēju hierarhijā viņa tēvocis Stens atradās daudz augstākā pakāpē.

Garās bezmiega nakts laikā Harijs savā prātā bija ticis skaidrībā ar vairākām lietām. Bija žēl, ka tik daudz laika nāksies izšķiest truli un bezjēdzīgi. “Toms” būs paraugieslodzītais un tādējādi varēs cerēt uz ātrāku atbrīvošanu. Viņš dabūs darbu bibliotēkā un rakstīs dienasgrāmatu, iemūžinot tajā visu, kas notika pirms ieslodzījuma, kā arī visu, ko nāksies piedzīvot aiz restēm. Viņš būs labā fiziskā formā, jo Eiropā joprojām plosās karš. Un, ticis brīvībā, viņš uzreiz pieteiksies bruņotajos spēkos.

Kad Harijs norāpās no savas augšējās lāvas, Kvins jau bija pilnībā saģērbies.

– Kas tagad? – vaicāja Harijs, un izklausījās, ka tā vaicā jauniņais skolā mācību semestra pirmajā dienā.

– Brokastis, – atteica Kvins. – Apģērbies, paķer savu šķīvi un krūzi. Tev jābūt gatavam, kad cietumsargs atslēgs kameru. Ja dažas sekundes nokavēsies, var gadīties, ka virsnieks aizcērt kameras durvis tev tieši deguna priekšā. Daži tādi te ir. – Harijs sāka vilkt kājās bikses. – Un ceļā uz ēdnīcu nevirini muti, – piebilda Kvins. – Tā tu pievērsīsi uzmanību, un tas kaitina vecos bukus, kas te sēž jau ilgi. Vispār nerunā ne ar vienu nepazīstamo, kamēr nebūsi ticis līdz otrajam gadam.

Harijs būtu smējies, tomēr nejutās pārliecināts, ka Kvins to domājis kā joku. Viņš dzirdēja, kā slēdzenē noskrapst atslēga, un kameras durvis atvērās. Kvins gluži kā dzinējsuns medībās izšāvās ārā, kamēr viņa kameras biedrs tikai turējās nopakaļ. Viņi pievienojās garai klusējošu cietumnieku rindai, kas gāja garām tukšo kameru atvērtajām durvīm, tad lejup pa spirālveida kāpnēm uz pirmo stāvu, kur piepulcējās pārējiem ieslodzītajiem brokastīs.

Līdz ēdnīcas durvīm bija vēl krietns gabals, kad rinda vairs nevirzījās uz priekšu. Harijs vēroja, kā īsos baltos uzsvārčos tērpušies vīri, kas stāvēja aiz elektriskajām plītīm, izsniedza ēdienu. Apsargs ar steku rokā un garu baltu uzsvārci mugurā uzmanīja, lai neviens nedabūtu papildporciju.

– Patīkami jūs atkal redzēt, Sidl, – Pets klusi vērsās pie uzrauga, kad viņi bija sasnieguši rindas sākumu. Abi vīri sarokojās kā seni draugi. Harijs nepamanīja mirkli, kad viņiem rokās būtu parādījusies nauda, tomēr īss Sidla kunga galvas mājiens liecināja, ka darījums ir noticis.

Kvins devās uz priekšu, un viņa šķīvī uzradās ceptas olas ar kārtīgiem dzeltenumiem, vairāk melnu nekā gaišu ceptu kartupeļu grēda un, kā pienācās pēc noteikumiem, divas šķēles apkaltušas maizes. Harijs nokļuva pie Kvina brīdī, kad pieredzējušā drauga krūze bija līdz pusei pielieta ar kafiju. Ēdiena izsniedzēji izskatījās visai pārsteigti, kad Harijs viņiem citam pēc cita pateicās, it kā atrastos viesībās pie vikāra.

– Sasodīts! – viņš nolamājās, kad nākamais izsniedzējs grasījās ieliet viņam kafiju. – Krūzi aizmirsu kamerā.

Izsniedzējs pielēja Kvina krūzi līdz malām. – Nākamreiz atceries krūzi paņemt! – aizrādīja viņa kameras biedrs.

– Nekādas runāšanas rindā! – uzkliedza Heslers un uzsita ar steku pa savu cimdoto plaukstu. Kvins veda Hariju uz garā galda galu un apsēdās viņam pretī. Harijs bija tik ļoti izsalcis, ka apēda visu, kas atradās uz šķīvja, pat taukainākās olas, kādas jebkad bija redzējis. Viņš pat apsvēra domu par to, ka vajadzētu nolaizīt šķīvi, taču tad atcerējās savu draugu Džailsu un kādu citu pirmo brokastošanas reizi.

Kad Harijs un Pets bija beiguši piecu minūšu ilgo brokastošanu, viņus pa spirālveida kāpnēm atkal pavadīja uz augšējo stāvu. Tiklīdz kameras durvis bija aizcirtušās, Kvins rūpīgi nomazgāja savu šķīvi un krūzi, bet pēc tam tos kārtīgi nolika zem savas lāvas.

– Gadiem ilgi mitinoties četras reiz astoņas pēdas mazā telpā, iemācies izmantot katru collu. – viņš paskaidroja. Harijs sekoja viņa paraugam un prātoja, cik gan daudz laika paies, līdz arī viņš Kvinam varēs kaut ko iemācīt.

– Un tagad? – viņš taujāja.

– Darbu sadale, – atteica Kvins. – Es pievienošos Sidlam virtuvē. Mums tikai jāparūpējas, lai tevi norīkotu uz bibliotēku. Viss atkarīgs no atbildīgā virsnieka. Ķibele vien tā, ka man sāk aptrūkties naudas. – Kvins tikko bija paguvis izrunāt šos vārdus, kad kameras durvis atkal atsprāga vaļā un tajās parādījās Heslera stāvs. Viņa cimdotajā rokā bija steks.

– Kvin, – viņš nokomandēja, – nekavējoties dodies uz virtuvi! – Bredšov, tev jādodas uz devīto posteni un jāpievienojas pārējiem korpusa uzkopējiem.

– Es cerēju, ka varēšu strādāt bibliotēkā. Kungs…

– Man tavas cerības ir pie vienas vietas, Bredšov, – atteica Heslers. – Es esmu atbildīgais šajā ēkas spārnā un es arī nosaku šeit kārtību. Uz bibliotēku varēsi iet otrdienās, ceturtdienās un svētdienās laikā no sešiem līdz septiņiem. Gluži kā visi pārējie ieslodzītie. Vai skaidrs? – Harijs pamāja ar galvu – Tu, Bredšov, vairs neesi nekāds virsnieks. Tikai vienkāršs cietumnieks, un viss. Tāds pats kā ikviens šajā vietā. Un netērē laiku ar domām par to, ka varētu mani uzpirkt, – viņš vēl piebilda un tad aizsoļoja uz nākamo kameru.

– Heslers ir viens no tiem dažiem virsniekiem, kurus nevar piekukuļot, – nočukstēja Kvins. – Tagad tava vienīgā cerība ir Svonsona kungs, cietuma priekšnieks. Tikai atceries, ka viņš sevi uzskata par tādu kā intelektuāli, kas šajā gadījumā laikam nozīmē, ka viņš spēj savienot burtus vārdos un uzrakstīt saistītu tekstu. Turklāt viņš ir pārliecināts baptists. Aleluja!

– Kad man radīsies iespēja ar viņu satikties?

– Jebkurā laikā. Tikai noteikti paziņo viņam, ka vēlies strādāt bibliotēkā. Ikvienam jauniņajam viņš atvēl tikai piecas minūtes.

Harijs sabruka uz koka krēsla un saņēma galvu rokās. Ja nebijis to desmit tūkstošu dolāru, ko Dželkss apsolīja nosūtīt viņa mātei, šīs piecas minūtes varētu izmantot, lai paskaidrotu cietuma priekšniekam, kāpēc vispār nonācis Levenemā.

– Un pagaidām darīšu, ko varēšu, lai tevi dabūtu uz virtuvi, – piebilda Kvins. – Nebūs tas, uz ko cerēji, tomēr noteikti labāk nekā apkopēja pienākums.

– Paldies! – sacīja Harijs, un Kvins aizsteidzās uz virtuvi. Viņam nebija nepieciešams skaidrot, kur tā atrodas. Harijs kāpa lejup uz pirmo stāvu un meklēja devīto posteni.

Divpadsmit jauniņo, barā sastājušies, gaidīja norādījumus. Levenemā iniciatīva netika atbalstīta – tā varēja novest pie dumpja vai gluži vienkārši norādīt, ka ieslodzītais ir gudrāks nekā virsnieks.

– Paņemiet spaini, piepildiet to ar ūdeni un ķerieties pie beržamā vīkšķa, – komandēja Heslers. Viņš pasmaidīja, ieraudzījis Hariju, un ievilka sarakstā ķeksīti iepretī viņa vārdam. – Tā kā tu, Bredšov, ieradies pēdējais, tad nākamos divus mēnešus berzīsi atejas.

– Es taču nemaz nebiju pēdējais! – mēģināja iebilst Harijs.

– Man gan likās, ka biji, – attrauca Heslers, un smaids nepagaisa no viņa sejas.

Piepildījis spaini ar aukstu ūdeni, Harijs paņēma beržamo vīkšķi. Nebija nepieciešams skaidrot, kurp jāiet. Tas bija nosakāms pēc smakas pat daudzu soļu attālumā. Vēl pat neiegājis lielajā taisnstūra telpā ar trīsdesmit caurumiem grīdā, Harijs sāka rīstīties. Viņš aizspieda degunu, tomēr bieži nācās mesties no telpas ārā, lai ievilktu plaušās kaut mazliet gaisa. Heslers stāvēja mazliet nostāk un smējās.

– Tu pie tā pieradīsi, Bredšov, – viņš sacīja. – Ar laiku.

Harijs nožēloja, ka ieturējis tik pamatīgas brokastis, kuras viņš izvēma jau pēc dažām minūtēm. Bija aizritējusi apmēram stunda, kad Harijs dzirdēja kāda cita virsnieka balsi, kas sauca viņa vārdu. – Bredšov!

– Es! – Harijs, gluži bāls kļuvis, izstreipuļoja no atejas telpas.

– Cietuma priekšnieks vēlas tevi redzēt. Tad nu iesim.

Ar katru soli Harijs spēja arvien dziļāk ievilkt elpu un, nokļuvis pie cietuma priekšnieka kabineta durvīm, jutās jau gandrīz kā cilvēciska būtne.

– Gaidi, kamēr tevi pasauks! – virsnieks norādīja.

Harijs apsēdās brīvā krēslā starp diviem citiem ieslodzītajiem, kuri ātri vien aizgriezās. Un viņus nebija par ko vainot. Ieslodzītie gāja iekšā un ārā no cietuma priekšnieka kabineta. Harijs pūlējās sakopot domas. Kvinam bija taisnība. Saruna ilga tikai piecas minūtes. Dažas pat bija vēl īsākas. Harijs saprata, ka nedrīkst zaudēt ne sekundi no viņam atvēlētā laika.

– Bredšov! – sauca virsnieks, atvēra durvis un pakāpās malā, ļaudams Harijam ieiet kabinetā. Harijs nolēma neiet pārāk tuvu Svonsona kungam un palika dažus soļus atstatu no viņa milzīgā rakstāmgalda, kura virsma bija apšūta ar ādu. Lai gan cietuma priekšnieks palika sēžam, Harijs varēja saskatīt, ka viņam bijis grūti aizpogāt žaketes vidējo pogu. Viņa mati bija nokrāsoti melni. Droši vien tāpēc, lai iegūtu jauneklīgāku izskatu. Taču tas nebija izdevies. Iespaids bija mazliet smieklīgs. Ko Bruts bija sacījis par Cēzara iedomību? Rotāja uzvaras vainagiem un dāsni slavēja gluži kā dievu. Un tas viņu pazudināja.

Svonsons atvēra Bredšova lietu un dažus mirkļus to pētīja, bet pēc tam paraudzījās uz Hariju.

– Redzu, tev piespriesti seši gadi par dezertēšanu. Tāda gadījuma man te vēl nav bijis, – viņš atzina.

– Jā, kungs – atteica Harijs, nevēlēdamies tērēt ne sekundi viņam atvēlētā dārgā laika.

– Un nepūlies man iestāstīt, ka neesi vainīgs, – Svonsons turpināja, – jo tikai viens no tūkstoša tāds ir. Tā ka apstākļi ir pret tevi. – Harijs nevilšus pasmaidīja. – Ja nemeklēsi nepatikšanas un netaisīsi tračus, domāju, nebūs iemesla tevi te paturēt visus sešus gadus.

– Paldies, kungs!

– Vai tev ir kādas īpašas intereses? – Svonsons pavaicāja, lai gan pēc izskata likās, ka viņam Harija atbilde ir gluži vienaldzīga.

– Lasīšana, mākslas baudīšana un kora dziedāšana, kungs.

Cietuma priekšnieks neticīgi paraudzījās uz Hariju, nespēdams saprast, vai tiešām šis cietumnieks pūlētos viņu sakaitināt. Viņš norādīja uz kādu uzrakstu, kas piesprausts pie sienas aiz viņa galda. – Bredšov, vai vari pateikt, kāda ir nākamā rinda?

Izšūts bija teksts: “Es paceļu savas acis uz kalniem…” Harijs klusi pateicās Eleanorai Mandejas jaunkundzei un tām stundām, ko bija pavadījis kora mēģinājumos. – “No kurienes gan man nāks palīdzība? Mana palīdzība nāk no Tā Kunga, kas radījis debesis un zemi.” Simtu divdesmit pirmais psalms.

Cietuma priekšnieks pasmaidīja. – Pasaki man, Bredšov, kuri ir tavi iemīļotākie rakstnieki?

– Šekspīrs, Dikenss, Ostina, Trolops un Tomass Hārdijs.

– Mūsu zemes autori tev neliekas gana labi?

Harijam gribējās balsī izgrūst lāstu. Pieļaut tik acīmredzamu un rupju kļūdu! Viņš uzmeta skatienu cietuma priekšnieka pustukšajam grāmatu plauktam. – Nekādā ziņā tā nav, – viņš sacīja. – Uzskatu, ka Frānsiss Skots Ficdžeralds, Hemingvejs un Olivjē Henrijs ir autori, kuriem līdzīgu ir maz. Un, manuprāt, Džons Steinbeks ir Amerikas modernās literatūras smalkākais paraugs. – Harijs cerēja, ka pareizi izrunājis šo uzvārdu. “Par pelēm un cilvēkiem” nāksies izlasīt pirms nākamās tikšanās ar cietuma priekšnieku.

Svonsona lūpās atgriezās smaids. – Kādu darbu Heslera kungs tev iedalījis? – viņš vaicāja.

– Korpusa apkopšanu, lai gan es vēlētos strādāt bibliotēkā, kungs.

– Tiešām? – pārvaicāja cietuma priekšnieks. – Man būs jāpaskatās, vai tur ir kāda brīva vieta. – Viņš kaut ko ierakstīja iepretī Bredšova uzvārdam.

– Paldies, kungs!

– Ja tāda būs, tevi šodien par to informēs, – cietuma priekšnieks vēl piebilda un aizvēra dokumentu mapi.

– Paldies, kungs! – atkārtoja Harijs un ātri izgāja no kabineta, apzinādamies, ka viņam atvēlētās piecas minūtes iestiepušās mazliet ilgāk.

Tiklīdz Harijs bija iznācis gaitenī, dežurējošais virsnieks aizveda viņu atpakaļ uz korpusu. Harijs pateicībā nopriecājās, ka Heslers nekur tuvumā nav redzams, un apkopēju komanda jau pārcēlusies uz otro stāvu. Viņš tiem pievienojās.

Vēl ilgi pirms tam, kad sirēna vēstīja par pusdienu laiku, Harijs jutās pārguris. Viņš iestājās rindā un pamanīja, ka Kvins jau iekārtojies pie elektriskajām plītīm un pasniedz ēdienu ieslodzītajiem. Uz Harija šķīvja nonāca liela porcija kartupeļu un pārceptas gaļas. Viņš viens apsēdās garā galda galā un ķērās pie ēšanas. Biedēja Heslera ierašanās, jo tas nozīmētu, ka pēcpusdienā viņš atkal tiks nosūtīts uz atejas telpu pirmajā stāvā un turpat paliks arī viņa apēstās pusdienas.

Kad Harijs atgriezās darba vietā, dežurēja jau cits virsnieks, un cits jauniņais tika norīkots tīrīt atejas. Visu pēcpusdienu Harijs slaucīja gaiteņus un iztukšoja atkritumu tvertnes. Viņš domāja tikai par to, ka cietuma priekšnieks varbūt pavēlēs norīkot viņu darbā uz bibliotēku. Ja tā nenotiks, palika cerība par strādāšanu virtuvē.

Pēc pusdienām Kvins atgriezās kamerā, un viņa sejas izteiksme liecināja, ka Harijam nav cerību pievienoties viņam virtuvē.

– Bija viena trauku mazgātāja vieta, – viņš stāstīja.

– Es labprāt, – noteica Harijs.

– Sidla kungs gan nosauca tavu vārdu, bet Heslers noprotestēja. Viņš sacīja, ka tev vismaz trīs mēneši jāpastrādā par korpusa apkopēju un tikai tad viņš varbūt apsvērs iespēju tevi pārcelt uz virtuvi.

– Kas tam cilvēkam uznācis? – Harijs izmisumā vaicāja.

– Klīst baumas, ka viņš pieteicies par virsnieku flotē, bet nav izturējis eksāmenu un tālab viņam nācies samierināties ar dienestu cietumā. Tāpēc leitnantam Bredšovam jāizbauda sekas.

Ceturtā nodaļa

Nākamās divdesmit deviņas dienas Harijs berza atejas A korpusā. Tad ieradās citi jauniņie, un Heslers atbrīvoja Hariju no šā pienākuma, lai pārvērstu par elli atkal kāda cita dzīvi.

– Tas nolādētais taču ir psihopāts! – lamājās Kvins. – Sidls joprojām ir gatavs piedāvāt tev to darbu virtuvē, bet Heslers neļauj. – Harijs no komentāriem atturējās. – Taču ziņas nav tikai sliktas vien, – Kvins turpināja, – jo dzirdēju, ka Endijs Savatori, bibliotekāra palīgs, tikšot atbrīvots. Tas būs jau nākamajā mēnesī. Un pats labākais ir tas, ka nav neviena cita, kas šo darbu iekārotu.

– Dīkinss gan gribētu, – Harijs čukstus noteica. – Un kas man jādara, lai to dabūtu?

– Nekas. Vispār būs labāk, ja izliksies, ka tas tevi nemaz tik ļoti neinteresē. Un centies mazāk rādīties acīs Hesleram. Mums zināms, ka cietuma priekšnieks ir tavā pusē.

Nākamais mēnesis vilkās nežēlīgi ilgi. Ik diena likās garāka par iepriekšējo. Harijs gāja uz bibliotēku katru otrdienu, ceturtdienu un svētdienu laikā no sešiem līdz septiņiem, taču vecākais bibliotekārs Makss Loids nedeva viņam ne mazāko iemeslu ticēt, ka viņa kandidatūra tiktu virzīta kārotajam amatam. Viņa palīgs Savatori turēja muti, lai gan bija skaidri redzams, ka viņam kaut kas ir zināms.

– Nedomāju, ka Loids vēlas mani par savu palīgu, – kādu vakaru, kad gaismas jau bija nodzēstas, sacīja Harijs.

– Loidam neviens neko neprasīs, – atteica Kvins. – Lēmumu pieņem cietuma priekšnieks.

– Man ir aizdomas, – Harijs šaubu pilnā balsī sacīja, – ka Heslers un Loids ir sametušies uz vienu roku, lai parūpētos, ka es to darbu nedabūju.

– Tu kļūsti para… Kāds bija tas vārds? – Kvins vaicāja.

– Paranoisks.

– Jā, tāds tu kļūsti. Lai gan neesmu drošs, ka zinu, ko tas nozīmē.

– Tas nozīmē, ka cilvēku apsēdušas nepamatotas aizdomas, – paskaidroja Harijs.

– Es nebūtu varējis pateikt labāk.

Harijs nepavisam nejutās pārliecināts, ka viņa aizdomas ir nepamatotas, un pēc nedēļas Savatori paaicināja viņu sānis, lai apstiprinātu viņa ļaunākās nojausmas.

– Heslers ir ieteicis trīs ieslodzītos, lai cietuma priekšnieks apsvērtu viņu kandidatūras. Tava vārda sarakstā nav.

– Tad nu tā… – Harijs ar dūri iebelza sev pa kāju. – Man līdz pēdējai dienai būs jāpaliek par apkopēju.

– Nav teikts, – iebilda Savatori. – Pienāc pie manis dienu pirms tam, kad došos prom no šīs vietas.

– Tad taču jau būs par vēlu!

– Es gan tā nedomāju, – Savatori attrauca, bet neko nepaskaidroja. – Līdz tam uzmanīgi izlasi katru lappusi. – Viņš pasniedza Harijam biezu, ādas vākos iesietu grāmatu, kura reti tika iznesta ārpus bibliotēkas sienām.

Harijs apsēdās uz savas lāvas un atvēra divi simti septiņdesmit trīs lappušu biezo cietumnieka rokasgrāmatu. Vēl neticis līdz sestajai lappusei, viņš sāka rakstīt piezīmes. Ilgi pirms tam, kad viņš bija sācis lasīt visu otru reizi, viņa prātā jau sāka veidoties kāds plāns.

Viņš apzinājās, ka laikam būs izšķiroša nozīme un abas darbības nāksies izmēģināt tieši tāpat, kā to darītu uz skatuves, lai brīdī, kad paceļas priekškars, viss būtu sagatavots. Viņš saprata, ka patiešām nevar realizēt šo plānu pirms Savatori atbrīvošanas, pat ja tikko būs iecelts jaunais bibliotekāra palīgs.

Kad Harijs jau ar visu ieplānoto tērpu vienu plāna daļu izmēģināja kamerā, Kvins sacīja, ka viņš ir ne tikai paranoisks, bet arī pilnīgi jucis, jo savu nākamo priekšnesumu izrādīs pilnīgā vientulībā un varēs paļauties tikai uz sevi.

Cietuma priekšnieks katru mēnesi pirmdienas rītā apmeklēja kādu no cietuma korpusiem, tāpēc Harijs zināja, ka pēc Savatori atbrīvošanas jāpaiet trijām nedēļām līdz viņa vizītei A blokā. Svonsons allaž gāja pa vienu un to pašu ceļu, un cietumnieki zināja – ja viņi vēlas palikt ar veselu ādu, tad priekšniekam acīs labāk netrāpīties.

Kad tajā rītā Svonsons ieradās A bloka augšējā stāvā, Harijs ar beržamo vīkšķi rokā jau gaidīja, lai ar viņu sasveicinātos. Heslers ieslīdēja Svonsonam aiz muguras un pavicināja steku, norādīdams, ka Bredšovam jāpazūd no ceļa, ja viņam dzīvība dārga. Harijs neizkustējās no vietas, un cietuma priekšniekam neatlika nekas cits, kā vien apstāties.

– Labrīt, cietuma priekšniek! – Harijs sveicināja, it kā viņu tikšanās būtu gluži regulāra un ierasta parādība.

Svonsons bija pārsteigts, ka savā apgaitā sastapis ieslodzīto, turklāt vēl tādu, kurš uzdrošinās viņu uzrunāt. Viņš ieskatījās ciešāk. – Bredšovs, vai ne?

– Jums ir laba atmiņa, kungs.

– Es atceros arī to, ka tevi interesēja literatūra. Tiešām brīnījos, kad tu noraidīji iespēju kļūt par bibliotekāra palīgu.

– Man šis darbs nemaz netika piedāvāts, – atteica Harijs. – Ja tas būtu noticis, es šo amatu pieņemtu ar vislielāko dedzību, – viņš piebilda, pārsteigdams cietuma priekšnieku.

Svonsons pagriezās pret Hesleru un teica: – Jūs man sacījāt, ka Bredšovs nevēlas to darbu.

Pirms Heslers paguva kaut ko bilst, sarunā atkal iespraucās Harijs. – Iespējams, ka pats biju vainīgs. Nezināju, ka man jāpiesakās šim amatam.

– Saprotu, – noteica cietuma priekšnieks. – Nu jā, tas laikam visu izskaidro. Varu sacīt, Bredšov, ka tas jauniņais neprot atšķirt Pluto no Platona. – Harijs iesmējās. Heslers stāvēja, lūpas sakniebis.

– Laba analoģija, kungs, – uzslavēja Harijs, kad cietuma priekšnieks grasījās doties tālāk. Harija uznāciens vēl nebija beidzies. Viņam likās, ka Heslers tūdaļ eksplodēs, kad viņš no jakas kabatas izņēma aploksni un pasniedza to cietuma priekšniekam.

– Kas tas ir? – Svonsons aizdomīgi noprasīja.

– Oficiāla vēstule Ieslodzījuma vietu pārvaldei, ko iesniegt viņiem, kad viņu pārstāvji nākamajā otrdienā ieradīsies cietumā savā ik ceturkšņa vizītē. Izmantoju savas tiesības, kā noteikts Krimināllikuma trīsdesmit otrajā pantā. Vēstules kopiju esmu nosūtījis savam advokātam Seftonam Dželksa kungam. – Pirmo reizi šās sarunas laikā cietuma priekšnieks izskatījās nobažījies. Heslers tik tikko valdījās.

– Vai tā ir sūdzība? – cietuma priekšnieks piesardzīgi vaicāja.

Harijs paskatījās tieši uz Hesleru un pēc tam atbildēja: – Simt sešpadsmitajā paragrāfā ir sacīts, ka man ir tiesības neatklāt cietuma personālam, kāda iemesla pēc es vēršos pie Ieslodzījuma vietu pārvaldes. Esmu pārliecināts, ka jums tas ir zināms, priekšnieka kungs.

– Jā, protams, Bredšov, – manāmi uztraucies, sacīja Svonsons.

– Tomēr mans nolūks, cita starpā, ir informēt pārvaldi par to, cik lielu uzmanību jūs pievēršat literatūrai un reliģijai kā mūsu ikdienas dzīves svarīgai sastāvdaļai. – Harijs pakāpās sāņus, lai cietuma priekšnieks varētu paiet garām.

– Paldies, Bredšov! Tā ir laba rīcība.

– Mēs parunāsim vēlāk, Bredšov, – gandrīz čukstus nošņāca Heslers.

– Nevaru vien sagaidīt, – Harijs atbildēja gana skaļi, lai to saklausītu arī cietuma priekšnieks.

Šī saruna ar cietuma priekšnieku kļuva par galveno apspriežamo tematu cietumnieku rindā pēc pusdienām. Atgriezies no virtuves kamerā, Kvins brīdināja Hariju, ka paklīdušas runas par Heslera nodomu pēc gaismas nodzēšanas viņu nogalināt.

– Es tā nedomāju, – Harijs rāmi atteica. – Cilvēki, kuri terorizē citus, ir gluži kā monētas divas puses. Vienā pusē terorizētājs, bet otrā – gļēvulis.

Kvins neizskatījās pārliecināts.

Harijam nenācās ilgi gaidīt, līdz radās iespēja pierādīt sava uzskata patiesumu. Tiklīdz gaismas bija nodzēstas, kameras durvis atsprāga vaļā, un tajās nostājās Heslers ar steku rokā.

– Kvin, ārā no kameras! – viņš pavēlēja, nenovērsdams skatienu no Harija. Kad īrs bija izsteidzies gaitenī, Heslers sacīja: – Es visu dienu gaidīju šo brīdi, Bredšov. Tagad tev nāksies uzzināt, cik kaulu ir tavā ķermenī.

– Diezin vai, Heslera kungs, – Harijs attrauca, pat nenodrebējis.

– Un kas, pēc tavām domām, tevi no tā paglābs? – Heslers vaicāja. – Cietuma priekšnieka, kurš varētu tevi pasargāt, te tuvumā nav.

– Cietuma priekšnieks man nemaz nav vajadzīgs, – atteica Harijs. – Ne jau tagad, kad esat izvirzīts paaugstināšanai, – viņš piebilda, cieši raudzīdamies Hesleram acīs. – No uzticama avota man ir zināms, ka jūs nākamajā otrdienā pulksten divos stāsieties Ieslodzījuma vietu pārvaldes komisijas priekšā.

– Un kas par to? – vaicāja Heslers, kurš tagad jau atradās mazāk nekā pēdas attālumā no Harija.

– Jūs aizmirstat, ka es tajā pašā rītā pulksten desmitos vērsīšos ar iesniegumu pie šīs pašas komisijas. Kādam no komisijas varētu likties interesanti, kālab tik daudzi mani kauliņi piepeši ir lauzti pēc tam, kad esmu uzdrošinājies uzrunāt cietuma priekšnieku. – Heslera steks atsitās pret lāvas malu tikai dažas collas nostāk no Harija sejas. Viņš nenodrebēja. – Protams, – Harijs turpināja, – ir jau iespējams, ka vēlaties palikt par korpusa atbildīgo virsnieku līdz sava mūža galam. Tomēr es par to šaubos. Pat jūs taču nevarētu būt tik dumjš, lai izpostītu savu vienīgo iespēju tikt pie paaugstinājuma. – Heslers atkal pacēla steku, tomēr vilcinājās to lietot. Harijs no spilvena apakšas izņēma biezu piezīmju burtnīcu.

– Esmu pierakstījis, kādus noteikumus jūs pagājušā mēneša laikā esat pārkāpis, Heslera kungs. Dažus no tiem pat vairākas reizes. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka komisijai tā būs interesanta lasāmviela. Šajā vakarā es sarakstu papildināšu ar vēl divām piezīmēm. Atrašanās kamerā viens pret vienu ar ieslodzīto, kamēr kameras durvis ir aizvērtas. Četri simti deviņpadsmitais punkts. Un fizisku draudu lietošana pret ieslodzīto, kad viņš nespēj sevi aizsargāt. Pieci simti divpadsmitais punkts. – Heslers pakāpās soli atpakaļ. – Tomēr esmu pārliecināts, ka uz komisiju, apsverot jūsu paaugstinājuma iespēju, vislielāko iespaidu atstās jautājums par to, kālab jums nācās aiziet no Jūras spēkiem, nodienējot tik ļoti īsu laiku. – Heslers nobālēja. – Iemesls noteikti nebija tikai izkrišana virsnieka kvalifikācijas eksāmenā.

– Kurš izpļāpājās? – Heslers noprasīja, bet viņa balss bija tikai nedaudz skaļāka par čukstu.

– Kāds jūsu bijušais kuģa biedrs, kuram tik ļoti nepaveicās, ka viņš nokļuva šeit. Jūs parūpējāties, lai viņš turētu muti, un tālab piedāvājāt viņam bibliotekāra palīga vietu. Arī es sagaidu to pašu. – Harijs pasniedza savu pēdējā mēneša veikumu Hesleram, pagaidīja, līdz viņš aptver tikko dzirdēto, un tad piebilda: – Es turēšu muti līdz savai atbrīvošanas dienai. Protams, ja vien jūs nedosiet man iemeslu mainīt nostāju. Un pamēģiniet man kaut pirkstu piedurt! Es panākšu, lai no dienesta ieslodzījuma vietā jūs izlidotu vēl ātrāk nekā no Jūras spēkiem. Vai es izteicos gana skaidri? – Heslers pamāja ar galvu, taču nesacīja ne vārda – Un, ja atkal no jaunpienācējiem izvēlēsieties sev kādu rotaļlietu, darījums vairs nebūs spēkā. Un tagad lasieties ārā no manas kameras!

Piektā nodaļa

Kad Loids piecēlās kājās, lai sveiktu Hariju viņa pirmajā darba dienā bibliotekāra palīga amatā, Harijs atskārta, ka parasti redzējis viņu tikai sēžam. Loids izrādījās garāks, nekā viņam licies. Augums bija krietni pāri sešām pēdām. Par spīti neveselīgajam cietuma uzturam, viņš izskatījās labi un bija viens no nedaudzajiem ieslodzītajiem, kurš katru rītu skuvās. Viņam bija ļoti melni, atpakaļ atķemmēti mati, un viņš vairāk līdzinājās lēnām novecojošai skatuves zvaigznei, nevis cietumniekam, kurš izcieš sodu piecu gadu garumā par krāpniecību. Kvins nebija varējis noskaidrot viņa pastrādātā nozieguma nianses, un tas nozīmēja, ka neviens, izņemot cietuma priekšnieku, nezina visu stāstu pilnībā. Cietuma likums bija ļoti vienkāršs – ja ieslodzītais pats nevēlas stāstīt, par ko iesēdināts, nedrīkst uzdot nekādus jautājumus.

Loids iepazīstināja palīgu ar darba kārtību, kuru Harijs pilnībā apguva jau līdz brīdim, kad abi todien devās vakariņās. Dažas nākamās dienas Harijs uzdeva Loidam jautājumus par to, kā savācamas grāmatas, kuru lasītājs iekavējis nodošanas termiņu, par soda naudām, par to, kā mudināt ieslodzītos ziedot savas personīgās grāmatas cietuma bibliotēkai, kad pienāk laiks atgriezties brīvībā. Par šādu iespēju Loids pat nebija iedomājies. Lielākā daļa Loida atbilžu bija vienzilbīgas, tālab Harijs viņam ātri vien ļāva atgriezties iesildītajā vietā pie rakstāmgalda, kur varēja droši paslēpties aiz New York Times numura.

Levenemā bija gandrīz tūkstotis ieslodzīto, tomēr mazāk nekā viens no desmit prata lasīt un rakstīt. To neprata pat visi tie, kas papūlējās otrdienās, ceturtdienās un svētdienās ierasties bibliotēkā.

Harijs ātri atskārta, ka Makss Loids ir slinks un viltīgs cilvēks. Viņš neiebilda ne pret vienu jaunievedumu, ko ierosināja palīgs. Galvenais nosacījums bija viens – lai pašam nav jāiesaistās un jāveic kāds papildu darbs.

Likās, ka Loida galvenais uzdevums ir allaž parūpēties par to, lai būtu pagatavota kafija, gadījumam, ja bibliotēkā iegriežas kāds virsnieks. Kad bibliotēkā tika nogādāta cietuma priekšnieka izlasītā iepriekšējās dienas New York Times, Loids uz visu atlikušo rīta cēlienu iekārtojās pie rakstāmgalda. Vispirms viņš pievērsās grāmatu apskatam un, kad bija to rūpīgi izpētījis, ķērās pie reklāmu lasīšanas, tad sekoja ziņas un pašās beigās sporta jaunumi. Pēc pusdienām viņš sāka minēt krustvārdu mīklas, ko Harijam nākamajā rītā bija ļauts pabeigt.

Kad Harijs tika pie laikraksta lasīšanas, tas bija jau divas dienas vecs. Viņš vienmēr lasīšanu sāka ar starptautiskajām ziņām, jo gribēja būt informēts, kā norisinās karadarbība Eiropā. Tā viņš uzzināja par iebrukumu Francijā un to, ka Nevils Čemberlens demisionējis no premjerministra posteņa un viņa vietā stājies Vinstons Čērčils. Ne visiem viņa kandidatūra bija pa prātam, tomēr Harijam labā atmiņā bija viņa runa, kas sacīta Bristoles klasiskajā ģimnāzijā, kad viņš pasniedza audzēkņiem balvas. Harijs nešaubījās, ka Lielbritānijas vadība ir īstā vīra rokās. Kārtējo reizi Harijs nolādēja likteni par to, ka ir kļuvis par ieslodzīto Amerikas cietumā, bet ne par virsnieku Apvienotās Karalistes Jūras spēkos.

Dienas nogalē, kad pat Harijam bija grūti atrast sev nodarbošanos, viņš ķērās pie dienasgrāmatas.

Harijam bija nepieciešams vairāk nekā mēnesis, lai grāmatas sakārtotu divās lielās grupās – daiļliteratūra un pārējā literatūra. Nākamā mēneša laikā viņš visu klasificēja vēl sīkākās sadaļās, lai ieslodzītajiem lieki nenāktos tērēt laiku, piemēram, meklējot vienīgās trīs grāmatas par galdniecību, kādas vispār pieejamas bibliotēkā. Viņš Loidam izskaidroja, ka, runājot par grāmatām, kas neietilpst daiļliteratūras grupā, svarīgākais nav autora vārds, bet gan kategorija. Loids tikai paraustīja plecus.

Svētdienu rītos Harijs stūma grāmatu ratiņus pa visiem četriem cietuma korpusiem un savāca grāmatas, kuru nodošanas termiņš bija nokavēts. Dažas no tām nebija atgriezušās bibliotēkā pat vairāk nekā gadu. Viņš bija gaidījis, ka ieslodzītie ar stāžu D korpusā pret viņu izturēsies naidīgi vai jutīsies aizvainoti un mēģinās izrādīt agresiju, tomēr viņi visi vēlējās iepazīties ar cilvēku, kurš panācis, ka Hesleru pārceļ uz Pīrpointu.

Pēc tikšanās ar Ieslodzījuma vietu pārvaldes komisiju Hesleram tika piedāvāta vecākā virsnieka vieta Pīrpointā. Viņš pieņēma šo piedāvājumu, jo Pīrpointa atradās tuvāk viņa dzimtajai pilsētai. Harijs nemēdza pieminēt, ka viņam būtu kāda saistība ar Heslera pārcelšanu, bet Kvins to nemitējās čukstēt no vienām ausīm nākamajās, līdz šis stāsts kļuva par leģendu.

Ar ratiņiem apstaigājot korpusus un savācot grāmatas, Harijs saklausījās arī dažādas anekdotes, kuras vēlāk vakarā pierakstīja savā dienasgrāmatā.

Bibliotēkā reizumis iegriezās arī cietuma priekšnieks, un viens no iemesliem, turklāt ne jau tas mazākais, bija Harija atsauksme Ieslodzījuma vietu pārvaldes komisijas priekšā. Viņš bija sacījis, ka Svonsona kungs attieksmē pret ieslodzīto izglītošanu nebaidās spert drosmīgus soļus, ir iniciatīvas un izdomas bagāts, turklāt arī tālredzīgs. Harijam bija pat grūti noticēt, cik lielu nepelnītu glaimu devu cietuma priekšnieks ir spējīgs gluži mierīgi pieņemt.

Pēc trīs mēnešiem, ko Harijs bija nostrādājis bibliotēkā, grāmatu aprite bija pieaugusi par četrpadsmit procentiem. Kad Harijs vaicāja, vai drīkstēs organizēt lasīšanas nodarbības vakaros, Svonsons sākumā šaubījās, bet Harijs neaizmirsa atkārtot tik nozīmīgos vārdus “drosmīgi soļi, izdomas bagāts un tālredzīgs”, un cietuma priekšnieks padevās.

Pirmo nodarbību apmeklēja tikai trīs cietumnieki, un viens no viņiem bija Pets Kvins, kurš jau prata gan lasīt, gan rakstīt. Līdz nākamā mēneša beigām mācīties gribētāju skaits bija pieaudzis līdz sešpadsmit. Tiesa, vairāki no tiem būtu gatavi darīt teju jebko, lai vakaros tiktu ārā no savām kamerām. Tomēr Harijam jau bija vērā ņemami sasniegumi dažu jaunāko ieslodzīto izglītošanā, un viņš nemitējās atkārtot, ka “cilvēks, kas nav gājis pareizajās skolās vai skolas nav apmeklējis vispār, nav automātiski uzskatāms par muļķi”.

Un Kvins viņam atgādināja: – Vai arī otrādi.

Par spīti tam, ka Harijs bija iesācis tik daudz jauna, viņam joprojām palika brīvs laiks, un tāpēc viņš izvirzīja sev uzdevumu izlasīt nedēļā divas jaunas grāmatas. Iepazinies ar amerikāņu klasiķiem, viņš pievērsās kriminālromāniem. Šī literatūras daļa bija visiecienītākā viņa ieslodzījuma biedru vidū un aizņēma septiņus no bibliotēkā esošajiem deviņpadsmit plauktiem.

Harijam vienmēr bija paticis Konans Doils, un tāpēc viņš ar lielu dedzību ķērās pie šā autora konkurentiem amerikāņiem.

Stundu pirms bibliotēkas slēgšanas Harijs papildināja savu dienasgrāmatu. Kādu vakaru, pabeidzis lasīt laikrakstu, Loids pavaicāja Harijam, vai drīkstētu ieskatīties viņa dienasgrāmatā. Tas Hariju ļoti pārsteidza. Harijs zināja, ka Loids brīvībā ir bijis literārais aģents un tieši tādēļ ieguvis darbu cietuma bibliotēkā. Reizēm viņš pieminēja tos autorus, kurus bija pārstāvējis un kurus lielākoties Harijs nepazina. Tikai vienu reizi Loids runāja par to, kā nokļuvis Levenemā, un nemitīgi skatījās uz durvīm, lai pārliecinātos, ka neviens cits nenoklausās.

– Mazliet nepaveicās, – viņš paskaidroja. – Ieguldīju dažu savu klientu naudu biržā, bet viss negāja kā iecerēts, un es paliku ar tukšām rokām.

Kad Harijs tajā vakarā atkārtoja šo stāstu Kvinam, viņš iepleta acis teju līdz griestiem.

– Drīzāk gan viņš to naudu notrallināja.

– Tad kāpēc bija vajadzīga tāda iedziļināšanās detaļās? – vaicāja Harijs. – Līdz šim taču viņš nevienam nebija minējis ne pušplēsta vārda par iemesliem, kas viņu atveduši šurp.

– Reizēm tu mēdz būt tik ļoti naivs! – iesaucās Kvins. – Ja tu šo pasaku stāsti tālāk, ir daudz lielāka iespēja, ka pārējie tai noticēs. Nekad neielaidies darīšanās ar šo cilvēku, jo viņam katrai rokai ir pa sešiem pirkstiem. – Tas bija kabatzagļu izteiciens, kuru Harijs apguva tajā naktī un ierakstīja savā dienasgrāmatā. Pārāk lielu uzmanību Kvina padomam gan viņš nepievērsa, jo nespēja iedomāties apstākļus, kādos viņam vajadzētu iesaistīties darījumā ar Maksu Loidu. Ja nu vienīgi vienoties par to, kuram kārta ieliet kafiju krūzē un pasniegt virsniekam, kas ienācis bibliotēkā.

Kad tuvojās beigām pirmais Harija Levenemā pavadītais gads, viņam bija jau trīs pilnas burtnīcas ar pierakstiem par cietumā novēroto. Viņš varēja vien minēt, cik lappušu vēl taps līdz pilnīgai soda izciešanai.

Viņš bija pārsteigts par to, ar kādu entuziasmu Loids katru reizi vēlējās izlasīt jaunāko ierakstu. Viņš pat ierunājās par to, ka vajadzētu Harija darbu parādīt izdevējam. Harijs tikai smējās.

– Nespēju iedomāties nevienu, kuram mani ķeburi varētu likties interesanti!

– Tad tevi gaida pārsteigums.

EMMA BERINGTONE

1939-1941

Sestā nodaļa

– Sebastjans Arturs Kliftons, – sacīja Emma un ielika guļošo bērnu viņa vecmāmiņas rokās.

Meizija smaidīja un pirmo reizi auklēja savu mazdēlu.

– Pirms brauciena uz Skotiju viņi man nedeva iespējas pie jums atnākt, – sacīja Emma, pat nemēģinādama noslēpt savu nicinājumu. – Tieši tāpēc es ierados, tiklīdz biju atgriezusies Bristolē.

– Tas ir patiešām mīļi, – noteica Meizija, cieši raudzīdamās uz mazo puisēnu un pūlēdamās pārliecināt pati sevi, ka Sebastjans ir mantojis viņas vīra gaišos matus un skaidrās zilās acis.

Emma apsēdās un iemalkoja tēju. Earl Grey. Meizijai bija raksturīgi visu paturēt atmiņā. Bija arī sviestmaizes ar gurķi un maizītes ar lasi. Harija iemīļotākās. Šis cienasts noteikti pamatīgi patukšojis Meizijas pārtikas kartīšu krājumu. Emma pārlaida skatienu istabai un uz kamīna malas pamanīja sēpijas fotogrāfiju, kurā bija redzams Pirmā pasaules kara ierindnieks. Emmai būtu ļoti gribējies redzēt viņa matu krāsu, tomēr to sedza ķivere. Viņa nevarēja saskatīt arī acu toni. Vai tās ir zilas kā Harijam, vai arī brūnas kā viņai? Arturs Kliftons armijas uniformā – iespaidīgs un glīts stāvs. Stūrainais zods un apņēmības pilnais skatiens liecināja, ka viņš bijis lepns par kalpošanu savai valstij. Viņa pievērsās jaunākai fotogrāfijai, uz kuras bija iemūžināts Harijs, īsi pirms balss lūzuma dziedot Svētā Bedas skolas korī. Un šai fotogrāfijai blakus pret sienu atbalstīta bija aploksne, uz kuras vīdēja ne ar ko nesajaucamais Harija rokraksts. Laikam jau pēdējā vēstule, ko viņš sūtījis savai mātei pirms aiziešanas mūžībā. Emma iedomājās, ka Meizija varbūt atļaus viņai to izlasīt. Viņa piecēlās kājās, piegāja pie kamīna un ar pārsteigumu atklāja, ka aploksne nemaz nav atvērta.

– Man bija patiešām žēl, ka tev nācies pamest Oksfordu, – Meizija ierunājās, pamanījusi, ka Emma pievērsusi skatienu vēstulei.

– Kad bija jāizvēlas, vai turpināt izglītošanos vai dāvāt dzīvību Harija bērnam, viss likās gluži pašsaprotami, – atbildēja Emma, joprojām lūkodamās uz aploksni.

– Un sers Volters man sacīja, ka tavs brālis Džailss ir iestājies Veseksas pulkā un diemžēl…

– Redzu, ka esat saņēmusi vēstuli no Harija, – Emma pārtrauca Meiziju pusteikumā, vairs nespēdama valdīties.

– Nē, tā nav no Harija, – atteica Meizija. – To rakstījis leitnants Tomass Bredšovs, kurš kopā ar manu dēlu kalpoja uz kuģa “Devonietis”.

– Un ko raksta leitnants Bredšovs? – vaicāja Emma, labi manīdama, ka aploksne nav bijusi atplēsta.

– Man nav ne jausmas, – atbildēja Meizija. – Doktors Volless man to iedeva un sacīja, ka tā ir līdzjūtības vēstule. Nevēlējos vēl kādu atgādinājumu par to, ka Harija vairs nav, un tālab atstāju to neatplēstu.

– Bet ir taču iespējams, ka tajā ir ziņas, kas izgaismotu notikumus uz “Devonieša”, viestu lielāku skaidrību.

– Ļoti šaubos, – iebilda Meizija, – galu galā viņi bija pazīstami vien dažas dienas.

– Kliftones kundze, varbūt jūs vēlētos, lai nolasu jums šo vēstuli? – vaicāja Emma, apjauzdama, ka Meizija varbūt kautrējas atzīties savā neprasmē lasīt.

– Nē, paldies! – Meizija atteica. – Mana mīļā, tā taču nekādi vairs nespēj atsaukt Hariju atpakaļ, vai ne?

– Te nu man jāpiekrīt, – sacīja Emma. – Bet varbūt jūs atļautu man to izlasīt, lai es gūtu dvēseles mieru? – viņa piebilda.

– Naktī vācieši apšauda dokus, – ierunājās Meizija. – Ceru, ka Beringtoniem tas nav nodarījis pārāk lielus zaudējumus.

– No tiešiem triecieniem ir izdevies izvairīties, – Emma gaužām negribīgi atteica, skaidri saprazdama, ka viņai netiks ļauts izlasīt vēstuli. – Laikam jau pat vācieši neuzdrošinātos uzmest bumbu uz vecātēva valdījumiem.

Meizija iesmējās, un Emmai ienāca prātā mirklīga doma, ka vajadzētu paķert vēstuli no kamīna malas un atplēst to, pirms Meizija paguvusi iejaukties. Tādu rīcību Harijs noteikti nebūtu atbalstījis. Ja Meizija uz brīdi izietu no istabas, Emma ar karstajiem tējas tvaikiem varētu atdarīt vēstules zīmogu, paskatīties uz autora parakstu un visu atkal aizlīmēt ciet, lai Harija māte neko nemanītu.

Likās, ka Meizija lasa Emmas domas. Viņa stāvēja pie kamīna un pat nedzīrās izkustēties no vietas.

– Vectēvs man sacīja, ka ir pamats jūs apsveikt, – sacīja Emma, negrasīdamās padoties.

Meizija nosarka un sāka stāstīt par saviem jaunajiem pienākumiem Grand Hotel. Emmas skatiens joprojām bija pievērsts aploksnei. Viņa uzmanīgi izpētīja burtu izliekumus, slīpumus un vijumus, lai paturētu tos prātā, līdz būs atgriezusies Menorhausā. Kad Meizija atdeva mazo Sebastjanu mātei un sacīja, ka viņai diemžēl jāatgriežas darbā, Emma negribīgi piecēlās, pirms tam uzmetusi vēl pēdējo skatienu aploksnei.

Mājupceļā uz Menorhausu Emma pūlējās saglabāt atmiņā visas rokraksta nianses un jutās pateicīga par to, ka Sebastjans ir cieši iemidzis. Tiklīdz automašīna nobremzēja uz grantētā piebraucamā ceļa pie mājas, Hadsons atvēra Emmai durvis, lai viņa varētu izkāpt no auto un ienest dēlu mājā. Viņa taisnā ceļā devās uz bērnistabu, kur Beringtonu auklīte jau viņus gaidīja. Auklītei par izbrīnu, Emma tikai noskūpstīja dēlu uz pieres un, ne vārda nesacījusi, izgāja no telpas.

Savā istabā Emma atslēdza rakstāmgalda vidējo atvilktni un izņēma kaudzīti vēstuļu, ko gadu gaitā bija saņēmusi no Harija.

Vispirms viņa pārliecinājās par to, kā bija uzrakstīts burts “H”. Bez izskaistinājumiem, vienkāršs un izteiksmīgs. Tas deva viņai pārliecību, ka jāsalīdzina tālāk. Nākamais bija “K”. Uz Harija mātei adresētās vēstules vārdā “Kliftones” tas bija tieši tāds pats kā uz Emmai adresētās kartītes, kur bija vēl arī lielais burts “M”. “Harijs noteikti ir dzīvs,” viņa skaļi atkārtoja vēl un vēlreiz. Vārdu “Bristole” atrast nebija tik grūti, taču ar vārdu “Anglija” vairs negāja tik viegli. Un tad viņa atrada vēstuli, kuru Harijs bija viņai sūtījis no Itālijas, kad abi vēl bija skolēni. Vairāk nekā stunda bija nepieciešama, lai viņa atrastu visus nepieciešamos burtus un skaitļus, bet pēc tam rūpīgi tos izgrieztu, lai atveidotu adresi, kas bija uz Harija mātei atsūtītās vēstules.

KLIFTONES KUNDZEI

STILHAUSLEINA 27

BRISTOLE

ANGLIJA

Pārgurumā Emma atkrita gultā. Viņai nebija ne jausmas, kas ir Tomass Bredšovs, taču viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka vēstuli, kura nolikta uz Meizijas kamīna malas, rakstījis Harijs. Un kaut kādu, viņam vien saprotamu iemeslu pēc viņš nevēlējās, lai Emma zinātu, ka viņš joprojām ir dzīvs. Viņai ienāca prātā doma, ka varbūt Harijs būtu izlēmis citādi, ja pirms došanās savā liktenīgajā ceļojumā zinātu, ka Emma gaida bērnu.

Emmai izmisīgi gribējās dalīties jaunumos un pavēstīt savai mātei, vecvecākiem, Greisai un, protams, Meizijai, ka Harijs droši vien tomēr ir dzīvs. Tikai viņa apzinājās, ka pagaidām pareizāk būtu klusēt, līdz tiktu iegūti pārliecinošāki pierādījumi, nevis tikai neatvērta un neizlasīta vēstule. Pamazām viņas prātā sāka veidoties kāds plāns.

Tajā vakarā Emma neaizgāja vakariņot kopā ar visiem, bet palika savā istabā. Viņa joprojām pūlējās izprast, kālab Harijs vēlējās, lai visi, ieskaitot pat viņa māti, domātu, ka viņš ir miris.

Kad viņa devās gulēt, vienīgais puslīdz saprātīgais pieņēmums, kas viņai ienāca prātā, bija tas, ka Harijs šādu rīcību uzskatījis par goda jautājumu. Varbūt viņš bija iedomājies, ka tādējādi atbrīvos Emmu no jebkādām saistībām pret viņu. “Vai gan viņš patiešām nesaprata, ka jau brīdī, kad es pirmo reizi viņu ieraudzīju sava brāļa dzimšanas dienas svinībās vēl skolas laikā, es viņu iemīlēju un nespēju iedomāties kādu citu viņa vietā?”

Par Emmas un Harija saderināšanos pēc desmit gadiem viņas ģimene tikai priecājās. Visi, izņemot viņas tēvu, kurš jau pārāk ilgi bija dzīvojis melos. Un šie meli tika atklāti vienīgi viņu kāzu dienā. Emma un Harijs pie altāra solījās viens otram, un tad piepeši Vecais Džeks gluži negaidot, pārsteidzot visus, pārtrauca ceremoniju. Atklājums, ka Emmas tēvs varētu būt arī Harija tēvs, nespēja izgaisināt viņas mīlestību. Viņa nespēja pārstāt Hariju mīlēt un nekad to arī nespēs. Nevienu nepārsteidza fakts, ka Harijs rīkojās kā džentlmenim pieklājas, bet Emmas tēvs, atbilstīgi savam raksturam, tā arī palika nelietis. Harijs uzklausīja visu nepatīkamo patiesību, bet tēvs, neviena nemanīts, izlavījās pa durvīm, un kopš tā brīža neviens nav viņu manījis.

Jau ilgi pirms tam, kad abi nolēma apprecēties, Harijs pilnīgi skaidri bija paudis savu nostāju. Viņš sacīja, ka noteikti pametīs Oksfordu un iestāsies Karaliskajos Jūras spēkos, ja valsts tiks ierauta karā ar Vāciju. Pat labos laikos Harijs bija stūrgalvīgs. Un laiki nebija tie labākie. Emma saprata, ka mēģinājumi viņu atrunāt būtu bezjēdzīgi. Nekas, ko viņa pateiktu vai izdarītu, nespētu mainīt Harija lēmumu. Viņš bija brīdinājis Emmu, ka Oksfordā neatgriezīsies, kamēr Vācija nebūs sakauta un padevusies.

Arī Emmai Oksfordu nācās pamest ātrāk, nekā bija plānots, tomēr, atšķirībā no Harija, viņai izvēles iespēja nemaz netika dota. Viņa turp atgriezties vairs nevarēs. Samervilā studentes grūtniecība netika uztverta pozitīvi un jo īpaši tad, ja viņa nebija precējusies ar gaidāmā bērna tēvu. Šāds Emmas lēmums salauza viņas mātes sirdi. Elizabete Beringtone ļoti bija vēlējusies, lai meita sasniegtu tādus akadēmiskās izglītības augstumus, kuri viņai pašai reiz bija liegti tikai dzimuma dēļ. Viņas dzīvē iespīdēja tik retais gaismas stars, kad pēc gada viņas jaunākā meita Greisa nopelnīja nepiesaistīto stipendiju mācībām Gērtonas koledžā Kembridžā un jau kopš ierašanās dienas spēja pierādīt, ka prāta asuma ziņā aizēno jebkura šās mācību iestādes labākā studenta intelektu.

Kad kļuva skaidrs, ka Emma gaida bērnu, viņa tika nosūtīta uz vecvecāku īpašumiem Skotijā, lai tur laistu pasaulē Harija mazuli. Beringtoni nedzemdēja ārlaulības bērnus. Vismaz noteikti to nedarīja Bristolē. Atgriezties mājās neapdomīgajai meitai tika ļauts vien tad, kad mazais Sebastjans jau rāpoja. Elizabete vēlējās, lai abi paliek Malgelrijā līdz kara beigām, tomēr Emmai jau bija apnicis vadīt dienas, paslēptai no visu acīm tālajā Skotijas pilī.

Viens no pirmajiem cilvēkiem, kuru viņa apciemoja pēc atgriešanās, bija sers Volters Beringtons. Tieši viņš Emmai pavēstīja, ka Harijs pievienojies “Devonieša” komandai un Bristolē atgriezīsies pēc mēneša, lai pieteiktos dienestā uz kara kuģa “Rezolūcija”. Harijs tā arī neatgriezās, un pēc sešām nedēļām Emma uzzināja, ka viņas mīļotā dzīvību paņēmusi jūra.

Skumjo pienākumu informēt ģimenes locekļus uzņēmās pats sers Volters un citu pēc cita apciemoja visus piederīgos, lai personīgi pavēstītu traģiskos jaunumus. Vispirms viņš devās pie Kliftones kundzes, lai gan zināja, ka viņai šo vēsti jau nogādājis doktors Volless, kurš atveda vēstuli no Tomasa Bredšova. Pēc tam sers Volters brauca uz Skotiju, lai visu izstāstītu Emmai. Vecais kungs bija pārsteigts, ka Emma nesāka liet asaras, tomēr tam bija iemesls. Viņa gluži vienkārši atteicās ticēt, ka Harijs ir nomiris.

Pēc atgriešanās Bristolē sers Volters apciemoja Džailsu un pavēstīja viņam, kas atgadījies. Harija labākais draugs iegrima ilgstošā klusēšanā un nebija nekā, ko ģimene spētu pateikt vai izdarīt, lai remdētu viņa bēdas un mierinātu. Lords un lēdija Hārviji ziņu par Harija nāvi uztvēra stoiski. Pēc nedēļas, kad ģimene ieradās uz kapteinim Džekam Tārentam veltīto piemiņas pasākumu Bristoles klasiskajā ģimnāzijā, lords Hārvijs atzīmēja, ka Vecais Džeks tā arī nekad neuzzinās, kas noticis ar viņa aizbilstamo.

Sers Volters neapciemoja tikai vienu ģimenes piederīgo. Pats savu dēlu Hugo. Vecais kungs gan aizbildinājās, ka nav zinājis, kur viņu meklēt, tomēr, kad Emma atgriezās Bristolē, viņš atzinās, ka nebūtu sevi apgrūtinājis ar šādu vizīti arī tad, ja zinātu dēla atrašanās vietu. Viņš vēl piebilda, ka viņas tēvs droši vien būtu vienīgais, kurš pat priecātos par Harija bojāeju. Emma neteica neko, tomēr arī viņa nešaubījās, ka vectēvam taisnība.

Vēl vairākas dienas pēc tam, kad bija apciemojusi Meiziju Stilhausleinā, Emma nespēja izlemt, ko īsti iesākt ar jauniegūtajām zināšanām. Viņa saprata, ka nebūs iespējams izlasīt vēstuli, kura uz kamīna malas nostāvējusi jau vairāk nekā gadu, un nesabojāt attiecības ar Meiziju. Un tomēr, par spīti visam, Emma nolēma ne tikai pierādīt visai pasaulei, ka Harijs joprojām ir dzīvs, bet arī viņu uzmeklēt. Lai kur viņš arī būtu. Tā apņēmusies, viņa vēlējās atkal apciemot savu vectēvu. Doktoru Vollesu bija saticis arī sers Volters Beringtons, tad jau viņš varēs dāvāt labāko iespēju noskaidrot, kas īsti ir Tomass Bredšovs.

Septītā nodaļa

Sers Volters Beringtons jau kopš agras bērnības bija ieaudzinājis mazmeitai pārliecību, ka nekad nedrīkst kavēt norunātu satikšanos. Vectēvs iegalvoja, ka tāda kavēšana rada nepareizu iespaidu, bet viņa taču vēloties, lai citi viņu uztver nopietni.

Paturot šo viņa uzskatu prātā, Emma no rīta deviņos divdesmit piecās devās projām no Menorhausas un tieši bez astoņām minūtēm desmitos iebrauca pa Beringtonu kuģniecības vārtiem. Viņa izkāpa no lifta piektajā stāvā un pa gaiteni steidzās uz valdes priekšsēdētāja kabinetu. Pulkstenis bija bez divām minūtēm desmit.

Sera Voltera sekretāre Bīlas jaunkundze atvēra viņa kabineta durvis brīdī, kad pulkstenis uz kamīna malas skaitīja desmito stundu. Valdes priekšsēdētājs pasmaidīja, piecēlās no krēsla, devās pretī Emmai un noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem.

– Kā tad klājas manai mīļākajai mazmeitai? – viņš vaicāja un pavadīja Emmu līdz krēslam, kur ērti varēja iekārtoties pie uguns.

– Greisai klājas lieliski, vectēv, – atteica Emma. – Viņai ir izcili panākumi Kembridžā. Vismaz tā man ir stāstīts. Viņa sūta tev mīļus sveicienus.

– Nekļūsti nekaunīga, jaunā dāma! – sers Volters aizrādīja, atbildēdams uz viņas smaidu. – Un kā klājas Sebastjanam? Mīļākajam mazmazdēlam?

– Tavam vienīgajam mazmazdēlam, – Emma atgādināja un ērti iekārtojās ādas klubkrēslā.

– Tu neesi viņu paņēmusi līdzi, tālab pieņemu, ka mūsu saruna būs nopietna.

Īsais brīdis pieklājības frāzēm līdz ar to arī bija galā. Emma zināja, ka sers Volters katram apmeklētājam atvēl zināmu laika daudzumu. Bīlas jaunkundze viņai reiz bija sacījusi, ka viņš novērtē, cik svarīga ir potenciālā saruna. Apmeklētājam tiek dāvātas piecpadsmit minūtes, pusstunda vai pat visa stunda – atkarībā no apspriežamā temata. Šis likums attiecas arī uz ģimeni. Vienīgi svētdienās tas nedarbojas. Emmai padomā bija vairāki jautājumi, un viņa cerēja, ka vectēvs atvēlēs sarunai vismaz pusstundu.

Viņa sagrozījās krēslā un pūlējās nomierināties, jo nevēlējās, lai vectēvs nojaustu īsto viņas nāciena iemeslu.

– Vai atceries reizi, kad tu, izrādot laipnību, devies uz Skotiju, – viņa iesāka, – lai man pavēstītu par Harija bojāeju okeāna dzīlēs? Diemžēl tobrīd biju tādā stāvoklī, ka visu pat īsti neaptvēru. Cerēju, ka tu varētu man pastāstīt par viņa pēdējām dzīves dienām.

– Protams, mana dārgā, – sers Volters līdzjūtīgi sacīja. – Kaut nu mana atmiņa būtu uzdevumu augstumos! Vai tu vēlējies uzzināt kaut ko konkrētu?

– Tu man sacīji, ka pēc atbraukšanas no Oksfordas Harijs pieteicies par ceturto palīgu uz “Devonieša”.

– Taisnība. Mans senais draugs kapteinis Heivenss palīdzēja. Viņš bija viens no tiem, kas izdzīvoja šajā katastrofā. Kad nesen tikāmies, viņš par Hariju runāja ar patiesu siltumu un sacīja, ka Harijs bijis drosmīgs jauns cilvēks, kurš ne vien izglābis kapteiņa dzīvību, kad kuģi torpedēja ienaidnieks, bet pat ziedojis savējo, pūlēdamies izglābt arī kuģa inženieri.

– Vai kapteinis Heivenss arī nokļuva uz “Kanzasas zvaigznes” klāja?

– Nē, viņu izglāba kāda cita tuvumā esoša kuģa ļaudis. Un viņš diemžēl Hariju tā arī vairs nesatika.

– Tātad viņš savām acīm neredzēja, kā okeāns paņem Harija dzīvību?

– Nē. Vienīgais virsnieks no “Devonieša”, kurš kopā ar Hariju bija viņa nāves brīdī, bija kāds amerikānis. Leitnants Tomass Bredšovs.

– Tu man sacīji, ka doktors Volless atveda vēstuli Kliftones kundzei.

– Tieši tā. Doktors Volless bija “Kanzasas zvaigznes” komandas galvenais ārsts. Viņš man apliecināja, ka darīts viss, kas bijis viņa un kolēģu spēkos, lai glābtu Harija dzīvību.

– Vai šis Bredšovs arī tev atsūtīja vēstuli?

– Nē, tikai pašam tuvākajam cilvēkam. Ja pareizi atceros, tā sacīja doktors Volless.

– Vai tev neliekas savādi, ka viņš neuzrakstīja man?

Sers Volters brīdi klusēja. – Zini, es par to tā īsti nemaz neesmu domājis. Var gadīties, ka Harijs par tevi Bredšovam nebija ieminējies. Tu taču zini, cik noslēpumains viņš spēja būt.

Emma par šo jautājumu bija domājusi daudz un bieži, tomēr tagad steidzās mainīt sarunas tematu. – Vai tu esi lasījis to vēstuli, kuru viņš atsūtīja Kliftones kundzei?

– Nē, neesmu vis. Tomēr dienā, kad biju viņu apciemot, redzēju to noliktu uz kamīna malas.

– Kā tev liekas, vai doktors Volless zināja, kas vēstulē rakstīts?

– Jā. Viņš man pateica, ka tā esot līdzjūtības vēstule no virsnieka, kurš kopā ar Hariju dienējis uz “Devonieša”.

– Ak, kaut man būtu iespēja satikt šo Tomasu Bredšovu! – Emma izmanīgi sacīja.

– Nemaz nezinu, mana mīļā, kā tu varētu to izdarīt, – sers Volters iebilda. – Ja vien Vollesam ir iespēja ar viņu sazināties.

– Vai tev ir doktora Vollesa adrese?

– Zinu tikai to, ka viņš kalpo uz “Kanzasas zvaigznes”.

– Viņi noteikti pārtrauca reisus uz Bristoli, kad mūsu valsts tika ierauta karā.

– Kamēr uz Savienotajām Valstīm nebūs nogādāti visi viņu pilsoņi, kas gatavi maksāt jebkuru naudu, lai tikai atgrieztos mājās, šie reisi netiks pārtraukti.

– Vai tas nav neattaisnots risks, ja Atlantijas okeānā kuģo tik daudz vācu zemūdeņu?

– Kamēr Amerika paliek neitrāla, tāds risks nepastāv, – paskaidroja sers Volters. – Hitlers nevēlēsies uzsākt karu ar Savienotajām Valstīm tikai tālab, ka viena zemūdene būs nogremdējusi kādu amerikāņu pasažieru kuģi.

– Vai “Kanzasas zvaigzne” tuvākajā laikā ir gaidāma Bristoles ostā?

– Es nezinu, tomēr gluži viegli varu to noskaidrot. – Vecais vīrs ar grūtībām piecēlās no krēsla un lēnām piegāja pie sava rakstāmgalda. Lappusi pēc lappuses viņš izšķirstīja grafikus, kuros bija norādīti laiki, kad kuģi ierodas dokos.

– Tā. Tepat jau ir, – viņš beidzot noteica. – Pēc četrām nedēļām kuģis no Ņujorkas dodas jūrā un Bristolē ieradīsies piecpadsmitajā novembrī. Ja vēlies sastapties ar kādu no komandas, ņem vērā, ka šeit kuģis ilgi nepaliks, jo šī ir vieta, kur tam varētu draudēt vācu uzbrukums.

– Vai mani laidīs uz klāja?

– Diezin vai. Laiž tikai komandas locekļus un darba meklētājus. Godīgi sakot, nespēju iztēloties tevi par matrozi vai viesu apkalpotāju pie galdiņiem.

– Kā tad lai es satieku doktoru Vollesu?

– Tev nāksies gaidīt un cerēt, ka viņš nokāps krastā. Pēc nedēļu ilgušas kuģošanas gandrīz katrs vēlas pabūt uz cietzemes. Ja vien viņš būs uz kuģa, tad tu viņu noteikti pārķersi. Tikai neaizmirsti, Emma… kopš Harija nāves aizritējis vairāk nekā gads. Var gadīties, ka Volless vairs nav šā kuģa ārsts. – Emma iekoda lūpā. – Tomēr es labprāt palīdzētu, ja tu vēlētos tikties ar šā kuģa kapteini.

– Nē, nē, – aši iebilda Emma. – Tas nav tik svarīgi.

– Ja pārdomāsi… – ieteicās sers Volters, piepeši atskārtis, cik patiesībā nozīmīgi tas ir mazmeitai.

– Nē, vectēv. Paldies! – viņa tencināja un piecēlās. – Pateicos, ka atvēlēji man tik daudz sava laika.

– Un ar to noteikti nebija gana, – atbildēja vecais kungs. – Es vēlētos, lai tu biežāk iegriezies pie manis. Un nākamreiz noteikti paņem līdzi Sebastjanu! – viņš piebilda, pavadīdams mazmeitu līdz durvīm.

Par Emmas apmeklējuma iemeslu seram Volteram vairs nebija ne mazāko šaubu.

Automašīnā pa ceļam uz Menorhausu no Emmas prāta neizgāja viens teikums. Tas skanēja galvā gluži kā ieraksts skaņuplatē, kad gramofona adata iestrēgusi un atskaņo tikai vienu fragmentu.

Pēc atgriešanās mājās viņa iegāja bērnistabā pie Sebastjana. Nācās viņu pierunāt, lai nokāpj no šūpuļzirdziņa, un, protams, neiztika arī bez asarām. Pēc pusdienām viņš saritinājās kamoliņā un gluži kā apmierināts kaķis laimīgi iemiga. Auklīte ielika mazo gultiņā, bet Emma zvanīja šoferim.

– Es vēlos braukt uz Bristoli.

– Tieši kurp, jaunkundz?

– Uz Grand Hotel.

– Ko tu vēlies, lai es izdaru? – pārvaicāja Meizija.

– Pieņemiet mani par viesmīli.

– Kāpēc?

– To es labprātāk paturētu noslēpumā.

– Vai tev ir kaut mazākā nojausma, cik smags ir šis darbs?

– Nē, – atzinās Emma, – tomēr es jūs nepievilšu.

– Un kad tu gribētu sākt strādāt?

– Rīt.

– Rīt?

– Jā.

– Uz cik ilgu laiku?

– Vienu mēnesi.

– Tagad es mēģināšu visu kārtīgi saprast, – sacīja Meizija. – Tu gribi, lai apmācu tevi viesmīles darbā, un vēlies sākt jau rīt. Tu strādāsi vienu mēnesi un nevēlies man stāstīt iemeslus.

– Apmēram tā.

– Un tu gribi saņemt arī samaksu?

– Nē, – atbildēja Emma.

– Nu ko, tas jau ir atvieglojums.

– Tātad… kad varu sākt?

– Rīt sešos.

– No rīta? Sešos? – Emma neticīgi atkārtoja.

– Varbūt tev tas būs pārsteigums, Emma, bet man ir klienti, kuri jāpaēdina jau līdz septiņiem no rīta, jo astoņos viņiem jābūt darbā. Tev savā postenī būs jāierodas ik rītu sešos.

– Postenī?

– Ja ieradīsies mazliet pirms sešiem, es visu tev paskaidrošu.

Ne reizi savās divdesmit astoņās darba dienās Emma neieradās ar novēlošanos. Iespējams, tas bija tāpēc, ka Dženkinss jau puspiecos no rīta pieklaudzināja pie viņas istabas durvīm un Hadsons izlaida no automašīnas simt metru attālumā no Grand Hotel dienesta ieejas bez piecpadsmit sešos.

Cilvēki, ar kuriem Emma strādāja kopā, pazina viņu kā Dikensas jaunkundzi. Viņa izmantoja savu aktrises pieredzi, lai nevienam ne prātā neienāktu, ka viņas uzvārds patiesībā ir Beringtone.

Kliftones kundze viņai neizrādīja nekādas īpašas labvēlības zīmes, jo sevišķi tad, kad izdevās uzliet zupu pastāvīgajam klientam vai ēdamzāles vidū saplēst šķīvju kaudzi. Zaudējumi parasti tādos gadījumos tika atrēķināti no vainīgās viesmīles algas. Protams, ja viņai tāda vispār bija. Pagāja laiks, līdz Emma iemācījās ar plecu atbīdīt virtuves durvis, nesaskrienoties ar kādu citu viesmīli, kura devās pretējā virzienā.

Lai cik grūts bija sākums, Meizija ātri pamanīja, ka atliek Emmai kaut ko vienreiz pateikt, lai viņa to atcerētos. Tas, cik ātri Emma visu apguva, šķita iespaidīgi. Jau otrās nedēļas beigās viņai nebija nepieciešama uzraudzība, servējot galdu un liekot sudraba piederumus, ko daudzas iesācējas tā arī nespēja iemācīties daudz ilgākā laikā.

Trešās nedēļas beigās Meizija vēlējās, kaut Emma nepamestu darbu, bet, beidzoties ceturtajai nedēļai, bija vairāki pastāvīgie klienti, kuri vēlējās, lai viņus apkalpotu vienīgi Dikensas jaunkundze.

Meizija jau sāka raizēties, kā gan viņa paskaidros viesnīcas vadībai, ka Dikensas jaunkundze iesniegusi atlūgumu tikai pēc viena mēneša darbā.

– Varat pateikt Hērsta kungam, ka man piedāvāta labāka vieta un lielāka alga, – Emma ieteica, salocīdama formastērpu.

– Viņš nebūs iepriecināts, – Meizija paredzēja. – Ja vēl tu būtu nekam nederīga vai vismaz nokavējusies dažas reizes… būtu vieglāk. – Emma iesmējās un pēdējo reizi uz salocītā formastērpa uzlika savu mazo balto cepurīti. – Dikensas jaunkundz, vai varu jūsu labā izdarīt vēl kaut ko? – vaicāja Meizija.

– Jā, lūdzu, – Emma atbildēja. – Man nepieciešama atsauksme.

– Grasies pieteikties vēl kādā neapmaksātā darbā, ja?

– Apmēram tā, – piekrita Emma, juzdamās mazliet vainīga par to, ka nedrīkst atklāt Harija mātei šo noslēpumu.

– Es nodiktēšu atsauksmi, tu to pierakstīsi un pēc tam es parakstīšos, – viņa sacīja un sagādāja Emmai papīra lapu ar viesnīcas emblēmu. – Iesniegšanai potenciālajam darba devējam, – Meizija iesāka, – īsajā laikā, kamēr…

– Vai es drīkstētu izlaist vārdu “īsajā”? – vaicāja Emma.

Meizija pasmaidīja.

– Laikā, kad Dikensas jaunkundze strādāja Grand Hotel… – Emma ierakstīja “Beringtones jaunkundze” un nepateica to Meizijai. – …viņa pierādīja, ka ir strādīga un prasmīga. Gan klienti, gan kolēģi viņu bija iemīļojuši. Viņai piemīt atzīstamas viesmīles prasmes un spēja ātri apgūt visu jauno, kas nepieciešams darbam. Tas liek domāt, ka ikviens darba devējs būs ar viņu apmierināts. Mums ir žēl no viņas šķirties. Ja kādreiz viņa vēlētos atgriezties Grand Hotel, mēs ar prieku viņu sagaidīsim atpakaļ.

Smaidot Emma pasniedza papīra lapu Meizijai, kura parakstījās zem vārdiem “Restorāna vadītāja”.

– Paldies! – sacīja Emma un apskāva Meiziju.

– Mana mīļā, nevaru ne iedomāties, ko esi iecerējusi, – noteica Meizija, kad Emma bija atslābinājusi skavas. – Vienalga, novēlu tev veiksmi.

Emmai gribējās viņai visu izstāstīt. Gribējās pateikt: “Es dodos meklēt jūsu dēlu un neatgriezīšos, kamēr nebūšu viņu atradusi.”

Astotā nodaļa

Emma ostā stāvēja jau vairāk nekā stundu, līdz beidzot ieraudzīja “Kanzasas zvaigzni” ieslīdam ostā. Pagāja vēl stunda, kamēr kuģis bija noenkurojies.

Gaidot Emma domāja par savu ieceri un jau sāka šaubīties, vai viņai maz pietiks drosmes to realizēt. Viņa centās aizgainīt no prāta ziņu, ka tikai pirms dažiem mēnešiem nogrimis kuģis “Atēnas”, ka pastāv iespēja nemūžam nenokļūt līdz Amerikas krastiem.

Viņa bija uzrakstījusi garu vēstuli savai mātei un pūlējusies izskaidrot, kālab vairākas (ilgākais, trīs) nedēļas būs projām no mājām. Viņai atlika vien cerēt, ka māte sapratīs. Sebastjanam viņa neko uzrakstīt nevarēja un tālab nespēja arī paskaidrot, ka dosies meklēt viņa tēvu. Viņa jau bija paguvusi noilgoties pēc sava mazā puisēna un pūlējās pārliecināt pati sevi, ka dara to tiklab sevis, kā sava dēla dēļ.

Sers Volters atkārtoti bija piedāvājies iepazīstināt Emmu ar “Kanzasas zvaigznes” kapteini, taču viņa pieklājīgi atteicās. Plānā tas neietilpa, jo viņa vēlējās palikt anonīma. Vectēvs bija viņai arī aprakstījis, kāds izskatās doktors Volless. Tiesa, diezgan vispārīgi un nekonkrēti. Tomēr Emma bija pārliecināta, ka neviens, kurš atbilstu dzirdētajam aprakstam, tajā rītā nebija nokāpis krastā no “Kanzasas zvaigznes”. Sers Volters bija viņai sniedzis vēl divas nenovērtējami svarīgas ziņas. “Kanzasas zvaigzne” vakarā dodas ceļā. Un parasti starp pulksten diviem un pieciem viņa kabinetā ierodas kuģa vecākais stjuarts un tiek noformēti iekraušanas dokumenti. Un pats galvenais – šis cilvēks esot atbildīgs par komandā neietilpstošu darbinieku pieņemšanu.

Dienu iepriekš Emma bija uzrakstījusi vectēvam vēstuli, pateikdamās par palīdzību. Viņa joprojām nebija atklājusi seram Volteram savu nodomu, tomēr nojauta, ka viņš visu ir sapratis.

Kad Beringtonu ēkas pulkstenis noskaitīja otro dienas stundu, bet no cilvēka, kurš līdzinātos doktoram Vollesam, joprojām nebija ne miņas, Emma nolēma rīkoties. Viņa paņēma savu ceļasomu un devās augšup pa trapu. Nokļuvusi uz klāja, viņa mulsi apstājās un satraukti lūkojās apkārt. Pirmajam formā tērptajam pretimnācējam viņa vaicāja, kā nokļūt uz vecākā stjuarta kajīti, un saņēma atbildi, ka tā atrodas kuģa pakaļgalā uz apakšējā klāja.

Emma pamanīja kādu pasažieri, kura devās lejup pa plašām kāpnēm, un sekoja viņai, jo nosprieda, ka tieši tur jābūt apakšējam klājam. Tā kā viņai nebija ne jausmas, kur atrodas kuģa pakaļgals, viņa iestājās rindā pie informācijas centra.

Aiz letes stāvēja divas meitenes tumši zilos svārkos un baltās blūzēs. Meitenes ne uz brīdi nemitējās smaidīt.

– Kā varu jums palīdzēt, jaunkundz? – viena no viņām jautāja, kad Emma beidzot bija nokļuvusi līdz letei. Bija skaidri redzams, ka meitene noturējusi Emmu par pasažieri. Jāteic, viņa pat bija apsvērusi domu nopirkt biļeti un šādi aizbraukt uz Ņujorku, tomēr galu galā nolēmusi, ka vairāk uzzinās, strādājot plecu pie pleca ar komandas locekļiem.

– Kur atrodas vecākā stjuarta kajīte? – viņa vaicāja.

– Otrās durvis pa labi. Lejup pa šīm kāpnēm, – atbildēja meitene. – Jūs noteikti nepaiesiet garām.

Devusies norādītajā virzienā, Emma nokļuva pie durvīm ar uzrakstu “Vecākais stjuarts”, dziļi ievilka elpu, tad pieklaudzināja.

– Ienāciet.

Emma atvēra durvis, iegāja telpā un ieraudzīja eleganti ģērbušos virsnieku, kurš sēdēja pie veidlapām nokrauta galda. Viņam mugurā bija balts, iestīvināts formas krekls, kuram bija zeltīti uzpleči.

– Kā varu jums palīdzēt? – viņš vaicāja. Šādu akcentu Emma vēl nekad nebija dzirdējusi, un bija pat grūti saprast, ko viņš saka.

– Kungs, es meklēju viesmīles darbu, – viņa atbildēja, cerēdama, ka runā līdzīgi kā viņas kalpones Menorhausā.

– Man žēl, – kungs noteica, – mums pašlaik jaunas viesmīles nav nepieciešamas. Vienīgā brīvā darba vieta ir informācijas centrā.

– Es ar prieku tur strādāšu, – atbildēja Emma jau savā ierastajā balsī.

Vecākais stjuarts ciešāk palūkojās uz viņu. – Alga nav īpaši laba, – viņš brīdināja. – Un darba stundas ir vēl ļaunākas.

– Esmu pieradusi, – atteica Emma.

– Turklāt nevaru jums piedāvāt pastāvīgu vietu, – vecākais stjuarts turpināja. – Viena no manām meitenēm pašlaik ir Ņujorkā un pēc šī reisa atkal mums pievienosies.

– Tā nav nekāda problēma, – Emma sacīja, bet neko vairāk nepaskaidroja.

Izskatījās, ka virsnieks nav pārliecināts. – Vai protat rakstīt un lasīt?

Emmai gribējās izstāstīt, ka dabūjusi stipendiju mācībām Oksfordā, tomēr viņa tikai pateica: – Jā, kungs.

Vairs neko nevaicājis, virsnieks no atvilktnes izņēma veidlapu, uz kuras bija vesela virkne jautājumu, pasniedza viņai pildspalvu un teica: – Aizpildiet šo! – Emma sāka rakstīt, bet viņš turpināja: – Un es vēlos redzēt arī ieteikuma vēstules.

Pabeigusi aizpildīt veidlapu, Emma no somiņas izņēma Meizijas doto ieteikuma vēstuli un pasniedza to virsniekam.

– Ļoti iespaidīgi, – viņš atzina. – Bet… vai esat pārliecināta, ka derēsiet darbam informācijas centrā?

– Līdzīgam darbam gatavojos arī Grand Hotel, – Emma stāstīja. – Tā bija daļa no manas apmācības, lai kļūtu par menedžeri.

– Kālab tad jūs atteicāties no šādas iespējas un ieradāties pie mums?

– Mana vectēva māsa dzīvo Ņujorkā, un māte vēlas, lai līdz kara beigām es palieku pie viņas.

Tas virsnieku bija pārliecinājis. Ne jau pirmo reizi kāds vēlējās iestāties darbā uz kuģa, lai tādējādi aizkļūtu projām no kara skartās valsts. – Tad nu būs jāķeras pie darba! – viņš sacīja un pielēca kājās, izgāja no kajītes un veda Emmu īsā ceļojumā atpakaļ uz informācijas centru.

– Pegij, esmu atradis Danai aizvietotāju. Viņa strādās šā reisa laikā, tātad būs labāk, ja uzreiz arī sāks darbu.

– Paldies Dievam! – nopriecājās Pegija un pacēla atlokāmo letes daļu, lai ielaistu Emmu. – Kā tevi sauc? – viņa vaicāja ar tādu pašu, teju nesaprotamu akcentu. Pirmo reizi Emma saprata, ko bija domājis Bernards Šovs, kad sacīja, ka angļus un amerikāņus šķir kopīga valoda.

– Emma Beringtone.

– Nu tā, Emma. Šī ir mana palīdze Trūdija. Tā kā mums ir patiešām daudz darba, tu pagaidām vienkārši pavēro, mēs centīsimies tev visu pakāpeniski paskaidrot.

Emma stāvēja malā un skatījās, kā abas meitenes tika galā ar pilnīgi visu, ko viņām nācās darīt, turklāt smaidīt nemitējās ne mirkli. Pēc stundas Emma zināja, kur un cikos pasažieriem jāierodas uz apmācībām par glābšanas laivu izmantošanu, uz kura klāja ir grilzāle, cik tālu kuģim jābūt jūrā, lai pasažieri drīkstētu pasūtīt dzērienus, kur atrast pavadoni, kas būs līdzās, pēc vakariņām izstaigājot kuģi, un kā nokļūt uz augšējā klāja, ja ir vēlēšanās pavērot saulrietu.

Nākamās stundas laikā Emma atskārta, ka lielākā daļa jautājumu atkārtojas vēl un vēl. Trešās stundas laikā viņa paspēra soli uz priekšu un sāka atbildēt pasažieriem, un pie viņas izveidojās pašai sava gaidītāju rinda. Vērsties pēc paskaidrojuma pie pārējām meitenēm viņai nācās vien retu reizi.

Uz Pegiju tādi panākumi atstāja patiešām lielu iespaidu. Kad rinda bija jūtami sarukusi, viņa sacīja Emmai: – Tagad ir īstais laiks, lai tev parādītu vietu, kur dzīvosi. Un mazliet iekodīsim, kamēr pasažieri pirms pusdienām malko dzērienus. – Viņa pievērsās Trūdijai un piebilda: – Ap septiņiem atgriezīšos un palaidīšu tevi. – Pēc tam pacēla atlokāmo letes daļu un izgāja. Trūdija pamāja ar galvu, un pie viņas pienāca kārtējais pasažieris.

– Sakiet, lūdzu, vai mums īpaši jāpārģērbjas vakariņām?

– Pirmajā vakarā ne, kungs, – atskanēja pārliecinoša atbilde. – Bet pēc tam katru otro vakaru.

Pegija veda Emmu pa garu gaiteni un ne mirkli nemitējās pļāpāt. Beidzot viņas nonāca pie kādu kāpņu augšgala. Tām priekšā bija nostiepta virve, un tumši uzraksta burti vēstīja: “Tikai komandai.”

– Šīs ved uz mūsu dzīvojamajām telpām, – Pegija paskaidroja un noāķēja virvi. – Tev nāksies dalīt kajīti ar mani, – viņa piebilda, kāpjot lejup. – Šobrīd brīva ir tikai Danas koja.

– Viss kārtībā, – atteica Emma.

Zemāk, zemāk un vēl zemāk. Jo tālāk viņas tika, jo ar katru nākamo klāju pakāpieni kļuva šaurāki. Kad kāds no komandas locekļiem parausās malā, lai abas palaistu garām, Pegija apstājās un pārmija ar viņu dažus vārdus. Visiem viņa veltīja siltu smaidu. Emma savā dzīvē vēl ne reizi nebija satikusi kādu Pegijai līdzīgu meiteni. Lai cik neatkarīga viņa arī būtu, tomēr pamanījās nezaudēt savu sievišķību. Gaišiem, īsi apgrieztiem matiem, svārkos, kuri garumā stiepās tikai mazliet pāri ceļgaliem, un šaurā žaketītē, kura ne mirkli neļāva šaubīties par to, cik skaists ir viņas augums.

– Šī ir mūsu kajīte, – viņa beidzot sacīja. – Te tu gulēsi visu šo nedēļu. Ceru, ka nebiji gaidījusi neko greznu.

Telpa bija mazāka par jebkuru istabu Menorhausā, ieskaitot pat slotu skapi.

– Drausmīgi, vai ne? – noteica Pegija. – Patiesībā ir tikai viens iemesls, kas liek turēties pie šās vecās tupeles. – Emmai pat nebija jāvaicā, kāds tas ir, jo Pegija vienlīdz priecīgi atbildēja gan pati uz saviem, gan arī uz Emmas jautājumiem. – Vīriešu un sieviešu skaita attiecība ir labāka nekā jebkur citur uz zemes, – noteica Pegija, iesmējās un piebilda: – Lūk, Danas koja, bet tā ir manējā. Kā jau tu redzi, diviem cilvēkiem šajā telpā nav vietas, varbūt vienīgi tad, kad viens no viņiem guļ. Tagad iekārtojies, bet es atnākšu pēc pusstundas, tad novedīšu tevi lejā uz komandas virtuvi vakariņās.

Emmai likās, ka zemāk vairs nav iespējams nokāpt, taču pavaicāt viņa vairs nepaguva, jo Pegija jau bija aizgājusi. Mulsuma pārņemta, viņa apsēdās uz kojas. “Kā gan es varēšu uzdot Pegijai visus jautājumus, kas nomoka prātu, ja šī meitene vispār nemitējas runāt? Bet var būt, ka tā izrādīsies priekšrocība un ar laiku Pegija gluži vienkārši pati izstāstīs visu, ko es vēlos noskaidrot? Man ir nedēļa laika, un tātad es varu atļauties būt pacietīga.” Viņa mēģināja savas nedaudzās līdzpaņemtās mantas ievietot atvilktnē, kuru Dana pat nebija pacentusies iztukšot.

Divreiz noskanēja kuģa sirēna, un pēc mirkļa Emma manīja nelielu sakustēšanos. Lai gan kajītē nebija iluminatora un nevarēja paraudzīties ārā, viņa juta, ka nu kuģis slīd uz priekšu. Viņa sēdēja uz kojas un pūlējās pārliecināt pati sevi, ka ir pieņēmusi pareizo lēmumu. Lai gan Bristolē atgriezties viņa plānoja pēc mēneša, viņa jau tagad ļoti ilgojās pēc Sebastjana.

Viņa uzmanīgāk nopētīja telpu, kas tuvākās nedēļas laikā būs viņas mājvieta. Pie šaurās kajītes abām sienām bija piestiprināts pa kojai, un varēja noprast, ka telpa paredzēta maza auguma iemītniekam. Viņa apgūlās un izmēģināja matraci. Izrādījās, ka tam nav nevienas atsperes. Viņa atbalstīja galvu uz spilvena, kurš bija pildīts ar sintētisku materiālu, nevis dūnām. Telpā bija arī maza izlietnīte un divi ūdens krāni. Katrs piedāvāja vienādi sīku remdena ūdens strūkliņu.

Uzvilkusi Danas formastērpu, Emma pūlējās nesmieties. Kad atgriezās Pegija, viņa gan smieklus nevaldīja. Dana noteikti bija par vismaz trijām collām īsāka un pavisam noteikti trīs izmērus lielāka par Emmu. – Priecājies, ka tādai tev jāstaigā tikai nedēļu, – mierināja Pegija, vedot Emmu uz komandas ēdamtelpu.

Abas nokāpa vēl zemāk kuģa dzīlēs, lai pievienotos pārējiem komandas biedriem. Vairāki jauni vīrieši, kā arī pāris vecāki kungi uzaicināja Pegiju viņiem pievienoties pie galda. Viņa deva priekšroku kādam gara auguma jaunam vīrietim, kuģa inženierim, kā Emmai paskaidroja jaunā draudzene. Emmai ienāca prātā, ka laikam jau tieši amats izskaidro, kālab šis cilvēks bija krietni notriepts ar eļļu, netīri bija pat viņa mati. Visi trīs nostājās rindā pēc ēdiena. Inženieris uzkrāva uz sava šķīvja teju no visa, kas bija piedāvājumā. Pegija izvēlējās apmēram pusi, bet Emma, kura nejutās īsti labi, paņēma vien ābolu un cepumu.

Pēc maltītes Pegija un Emma atgriezās informācijas centrā, lai ļautu Trūdijai atvilkt elpu. Pasažieriem vakariņu galdi tika klāti pulksten astoņos. Daži no vakariņotājiem uzradās pie informācijas centra, kā arī bija tādi, kuriem vajadzēja noskaidrot ēdamzāles atrašanās vietu.

Nākamās stundas laikā Emma par Pegiju uzzināja daudz vairāk nekā par “Kanzasas zvaigzni”. Kad pulksten desmitos vakarā beidzās maiņa, meitenes aizvēra drošības režģi, un Pegija veda Emmu atpakaļ kuģa dzīlēs.

– Vai gribēsi kopā ar mums mazliet iedzert komandas kantīnē? – Pegija vaicāja.

– Nē, paldies, – atteica Emma. – Jūtos pārgurusi.

– Kā tev liekas, vai pati atradīsi ceļu uz kajīti?

– Septītais apakšējais klājs, kajītes numurs simt trīspadsmit.

Nokļuvusi kajītē, Emma aši izģērbās, nomazgājās un ieslīdēja zem plānās segas. Viņa pūlējās iekārtoties ērtāk kojā, ceļgali teju vai atdūrās viņai pret zodu. Kuģa dzenskrūves neregulārās kustības gan liecināja par to, ka vienā pozā viņai nebūs lemts palikt ilgāk kā dažus mirkļus. Drīz viņa tomēr iegrima miegā, un pēdējās domas pirms tam bija par Sebastjanu.

Emma spēji pamodās. Bija tik tumšs, ka viņa nekādi nevarēja ieskatīties pulkstenī, lai pārliecinātos par diennakts stundu. Vispirms viņa pieņēma, ka šūpošanos izraisījusi kuģa gaita, taču, kad acis bija pieradušas pie tumsas, saskatīja uz kojas pie kajītes pretējās sienas divus augumus, kas ritmiski kustējās augšup un lejup. Vienam no šiem diviem kājas bija krietni garākas par koju, tās stiepās pāri malai un atdūrās sienā. Visdrīzāk, tas bija kuģa inženieris. Emmai nāca smiekli, tomēr viņa palika klusu, līdz Pegija gari, apmierināti nopūtās un kustības aprima. Pēc īsa laiciņa garās kājas noslīdēja uz grīdas, un to īpašnieks iestīvējās vecā kombinezonā. Vēl pēc brīža kajītes durvis klusi atvērās un tikpat klusi aizvērās atkal. Emma iegrima dziļā miegā.

Devītā nodaļa

Kad Emma nākamajā rītā pamodās, Pegija bija jau piecēlusies un saģērbusies.

– Es eju brokastīs, – viņa paziņoja. – Vēlāk tiksimies informācijas centrā. Starp citu, mūsu maiņa sākas astoņos.

Tiklīdz durvis bija aizcirtušās, Emma izlēca no kojas. Viņa lēni nomazgājās un ātri apģērbās, tad secināja, ka nebūs nekādu brokastu, ja vien viņa vēlas savā postenī būt laikus. Emma uzsāka maiņu un ātri vien atskārta, ka Pegija savus pienākumus uztver ļoti nopietni un cenšas palīdzēt katram pasažierim, kuram tas nepieciešams. Kafijas pauzes laikā Emma sacīja: – Kāds pasažieris man vaicāja par ārsta pieņemšanas laikiem.

– No septiņiem līdz vienpadsmitiem rītā, – atbildēja Pegija. – Un no diviem līdz sešiem pēcpusdienā. Ārkārtas gadījumos no tuvākā telefona jāzvana uz numuru viens, viens, viens.

– Un kā sauc ārstu?

– Doktors Pārkinsons. Viņā iemīlējušās visas kuģa meitenes.

– Ak… kāds pasažieris bija iedomājies, ka ārsta uzvārds ir Volless.

– Nē, Volijs pirms sešiem mēnešiem aizgāja pensijā. Jaukais, vecais vīrs.

Pārtraukuma laikā Emma vairs nekādus jautājumus neuzdeva un klusēdama izdzēra kafiju.

– Varbūt atlikušo rīta daļu tev vajadzētu izstaigāt kuģi, lai tu zinātu, kurp sūti cilvēkus, – Pegija ieteica, kad abas atkal bija savās vietās informācijas centrā. Viņa iedeva Emmai ceļvedi par telpu izvietojumu kuģī. – Tiksimies pusdienlaikā.

Ar atvērtu ceļvedi rokā Emma sāka savu ceļojumu pa kuģi. Ēdamzāles, bāri, kāršu spēles telpa, bibliotēka, pat balles zāle ar džeza orķestri. Nonākusi pie kuģa slimnīcas telpām otrajā klājā, viņa ieskatījās ciešāk, tad piesardzīgi pavēra dubultās durvis un pa spraugu pabāza galvu telpā. Tās tālākajā malā bija divas rūpīgi saklātas gultas. “Vai Harijs bija gulējis vienā no tām, bet leitnants Bredšovs otrā?”

– Vai varu jums palīdzēt? – kāds vaicāja.

Emma apcirtās apkārt un ieraudzīja gara auguma vīrieti baltā uzsvārcī. Viņa uzreiz saprata, kālab Pegija iemīlējusies šajā cilvēkā.

– Es tikko esmu uzsākusi darbu informācijas centrā, – viņa stāstīja, – un man jānoskaidro, kur kas atrodas uz šā kuģa.

– Mani sauc Saimons Pārkinsons, – viņš stādījās priekšā un draudzīgi viņai uzsmaidīja. – Tagad, kad esat noskaidrojusi, kur esmu atrodams, droši nāciet atkal. Katrā laikā būsiet laipni gaidīta!

– Paldies! – sacīja Emma, ātri izslīdēja gaitenī, aizvēra durvis un aizsteidzās projām. Viņa vairs pat nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi kāds būtu ar viņu flirtējis. Un tomēr vēlējās, kaut tas labāk būtu bijis doktors Volless. Visu atlikušo rīta cēlienu Emma iepazinās ar kuģa telpu izvietojumu, izpētīja katru klāju, līdz beidzot bija daudzmaz pārliecināta, ka spēs izstāstīt arī pasažieriem, kurp un kā jādodas.

Pēcpusdienā Emma labprāt vēlējās izmantot savas jaunās zināšanas, taču Pegija viņai ieteica izskatīt pasažieru dokumentus gluži tāpat, kā viņa bija iepazinusies ar kuģi. Tā nu Emma vientulībā iekārtojās nelielā kabinetā un lasīja par cilvēkiem, kurus viņa nekad savā mūžā vairs nesatiks.

Vakarā viņa mēģināja mazliet ieēst. Pupiņas uz grauzdiņa un glāzi limonādes. Drīz pēc tam viņa ātri atgriezās kajītē un centās kaut nedaudz pagulēt, gadījumam, ja inženieris ierastos atkal.

Kad kajītes durvis atvērās, gaisma, kas iespīdēja no gaiteņa, Emmu pamodināja. Viņa nespēja noteikt, kas ir šis cilvēks, tomēr saprata, ka inženieris tas šoreiz nav, jo šā vīrieša kājas līdz sienai neaizsniedzās. Viņa nomodā aizvadīja četrdesmit minūtes un aizmiga tikai pēc tam, kad durvis atkal atvērās un aizvērās.

Emma ātri pierada pie jaunās dienaskārtības un naksnīgajām vizītēm viņu kopīgajā kajītē. Šie apmeklējumi īpaši neatšķīrās cits no cita. Mainījās tikai vīrieši. Reiz kāds mīlnieks devās pie Emmas, nevis Pegijas kojas.

– Es neesmu tā, ko meklējat, – Emma strikti noteica.

– Atvainojiet, – vīrietis bilda un mainīja virzienu. Pegija laikam bija nospriedusi, ka Emma ir aizmigusi, jo pēc seksa pārītis klusi sarunājās un Emma dzirdēja katru pusčukstus izteikto vārdu.

– Kā tev liekas, vai tava draudzene būtu pieejama?

– Kāpēc tu vaicā? Vai viņa tevi apžilbinājusi? – Pegija ķiķinot vaicāja.

– Es nerunāju par sevi, bet zinu kādu, kurš labprāt pirmais izmēģinātu laimi.

– Nav ne mazāko cerību. Viņai Bristolē ir sirdsdraugs. Man sacīja, ka pat doktors Pārkinsons uz šo meiteni neesot atstājis iespaidu.

– Žēl gan, – vīrietis noteica.

Pegija un Trūdija bieži runāja par to rītu, kad jau agri pirms brokastīm jūras dzelmē tika apbedīti deviņi jūrnieki no “Devonieša”.

Emmai bija izdevies noskaidrot šo to tādu, kas nebija zināms ne viņas vectēvam, ne arī Meizijai. Un tomēr… līdz iebraukšanai Ņujorkas ostā bija atlikušas vairs tikai trīs dienas, bet Emma joprojām nezināja, vai dzīvs palicis leitnants Bredšovs vai arī tomēr tas bijis Harijs.

Piektajā ceļojuma dienā Emma tika atstāta par atbildīgo informācijas centrā. Pārsteigumu nebija. Toties tādi radās piektajā naktī.

Atvērās kajītes durvis, un kāds, lai kurš tas arī būtu, devās pie Emmas kojas. Atkal atskanēja strikta iebilde, ka viņa nav meklētā meitene. Vīrietis nekavējoties izgāja no kajītes. Emma gulēja nomodā un prātoja, kurš gan tas bijis.

Sestajā dienā Emmai atkal neizdevās noskaidrot neko jaunu par Hariju un leitnantu Bredšovu. Viņa jau sāka bažīties, ka tā arī ieradīsies Ņujorkā bez neviena pavediena, kas ļautu turpināt meklējumus. Un tajā vakarā viņa izlēma pajautāt Pegijai par to puisi, kurš izdzīvoja.

– Tomu Bredšovu es sastapu tikai vienu reizi, – stāstīja Pegija, – kad viņš kopā ar medmāsu pastaigājās pa klāju. Vispār jau par pastaigu to īsti nevarēja nosaukt, jo nabadziņš balstījās uz kruķiem.

– Vai tu ar viņu runāji? – Emma tincināja.

– Nē, viņš likās ļoti kautrīgs. Lai nu kā, bet Kristīna neizlaida viņu no acīm.

– Kristīna?

– Tajā laikā viņa bija medmāsa kuģa slimnīcā un strādāja kopā ar doktoru Vollesu. Nav ne mazāko šaubu, ka tieši viņi abi izglāba Toma Bredšova dzīvību.

– Un tu viņu nekad vairs neesi redzējusi?

– Tikai brīdī, kad piestājām Ņujorkā. Es pamanīju, kā viņš kopā ar Kristīnu izkāpj no kuģa.

– Viņš devās kopā ar Kristīnu? – Emma satraukti pārvaicāja. – Un doktoru Vollesu?

– Nē, tur bija tikai Kristīna un viņas līgavainis Ričards.

– Ričards? – atkārtoja Emma, un viņas balsī bija saklausāms atvieglojums.

– Jā, Ričards kaut kāds tur. Nespēju atcerēties viņa uzvārdu. Viņš bija trešais kapteiņa palīgs. Drīz pēc tam viņš apprecējās ar Kristīnu un mēs viņus vairs neesam redzējuši.

– Vai viņš bija izskatīgs vīrietis? – Emma taujāja.

– Toms vai Ričards? – Pegija vēlējās precizēt.

– Vai piedāvāt tev kādu dzērienu? – vaicāja jauns vīrietis, kuru Emma līdz šim vēl nebija redzējusi, bet nojauta, ka vēlāk naktī skatīs viņa profilu kajītes tumsā.

Emmas nojausma izrādījās pareiza, un viņa nevarēja aizmigt vīrieša vizītes laikā. Miegs pie viņas nenāca arī pirms tam un pat tad, kad ciemiņš jau bija projām. Prātā rosījās daudzas domas.

Nākamajā rītā Emma pirmo reizi jau bija ieradusies informācijas centrā agrāk par Pegiju un gaidīja draudzeni.

– Vai sagatavot Ņujorkā izkāpjošo pasažieru sarakstu? – viņa vaicāja, kad Pegija bija atnākusi.

– Nekad vēl neesmu redzējusi kādu, kurš labprātīgi piesakās veikt šo darbu, – sacīja Pegija. – Bet, jā! Noteikti vari ķerties klāt. Kādam ir jāpārliecinās, vai saraksts ir atjaunots, ja nu gadījumā imigrācijas dienests nolemtu rūpīgāk pārbaudīt kādu pasažieri, kad būsim iebraukuši Ņujorkas ostā.

Emma devās uz mazo kabinetu. Viņa nolika malā šā reisa pasažieru sarakstu un pievērsa uzmanību mapēm, kurās glabājās dokumenti par agrākajiem kuģa komandas locekļiem. Tās viņa atrada atsevišķā skapītī – izskatījās, ka tās jau ilgu laiku nevienu nav interesējušas.

Lēnām, ar pedantisku rūpību viņa sāka meklēt dokumentus, kas attiektos uz Kristīnu un Ričardu. Ar Kristīnu bija viegli. Izrādījās, ka ar šādu vārdu uz kuģa tolaik bijusi tikai viņa vienīgā. Viņā strādājusi par vecāko medmāsu uz “Kanzasas zvaigznes” no tūkstoš deviņi simti trīsdesmit sestā līdz tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītajam gadam. Ričardi gan bija vairāki, kā arī vēl Diki un Dikiji. Vienam no šiem Ričardiem, leitnantam Ričardam Tibetam, bija norādīta tāda pati adrese Manhetenā kā Kristīnai Kreivenai.

Šo adresi Emma pierakstīja.

Desmitā nodaļa

– Laipni lūdzam Amerikas Savienotajās Valstīs, Beringtones jaunkundz!

– Paldies! – atbildēja Emma.

– Cik ilgi plānojat palikt mūsu valstī? – vaicāja imigrācijas dienesta virsnieks, pārbaudīdams Emmas pasi.

– Nedēļu. Ilgākais, divas, – atteica viņa. – Apciemošu sava vectēva māsu un pēc tam atgriezīšos Anglijā. – Un tas, ka Emmas vectēva lorda Hārvija māsa dzīvoja Ņujorkā, bija patiesība. Tomēr viņas apciemošana Emmas plānos neietilpa, jo viņa nevēlējās, lai ģimenē taptu zināms, kas viņai padomā.

– Kāda ir jūsu vectēva māsas adrese?

– Parka avēnijas un Sešdesmit ceturtās ielas stūris.

Imigrācijas dienesta virsnieks kaut ko pierakstīja, iespieda zīmogu Emmas pasē un atdeva to viņai atpakaļ.

– Novēlu jauki pavadīt laiku Ņujorkā, Beringtones jaunkundze.

Izgājusi imigrācijas dienesta pārbaudi, Emma pievienojās garajai “Kanzasas zvaigznes” pasažieru rindai. Tikai pēc divdesmit minūtēm viņa varēja iekārtoties dzeltenā taksometra aizmugurējā sēdeklī.

– Es gribētu, lai mani aizvedat uz mazu, ne pārāk dārgu viesnīcu kaut kur Mērtonstrītas tuvumā Manhetenā, – viņa sacīja taksometra vadītājam.

– Kundze, vai jūs pateiks man to pašu vēlreiz? – viņš noteica, cigāru iespiedis mutes vienā kaktiņā.

Emmai bija grūti saprast, ko viņš saka, un viņa nosprieda, ka arī taksometra vadītājam radušās līdzīgas problēmas.

– Es meklēju mazu viesnīcu par mazu naudu. Mērtonstrītā Manhetenā, – viņa atkārtoja lēnām, skaidri izrunājot katru vārdu.

– Mērtonstrīta, – noskaldīja taksometra vadītājs, it kā būtu sapratis tikai šo vienu vārdu.

– Tieši tā, – apstiprināja Emma.

– Un kāpēc jūs to neteicāt uzreiz?

Šoferis uzsāka braukt un vairs nesacīja ne vārda līdz brīdim, kad automašīna piestāja pie sarkanu ķieģeļu ēkas, pie kuras bija izkārts karogs ar uzrakstu The Mayflower Hotel.

– Četrdesmit centi, – paziņoja šoferis, un cigārs viņa mutē pie katra vārda sašūpojās.

Samaksāja Emma no naudas, ko bija nopelnījusi uz kuģa. Reģistrējusies viesnīcā, viņa uzreiz devās uz ceturto stāvu un iekārtojās numurā. Vispirms viņa izģērbās un iegāja karstā vannā.

Negribīgi izkāpusi no vannas, viņa noslaucījās lielā, pūkainā dvielī un uzvilka, viņasprāt, neuzkrītošu kleitu. Viņa jutās gandrīz kā cilvēks.

Emma izraudzījās galdiņu viesnīcas kafejnīcas klusā stūrī un pasūtīja tasi tējas (par Earl Grey viņi gan neko nebija dzirdējuši) un “Kluba sviestmaizi” (kaut ko tādu, par ko Emma nekad iepriekš nebija dzirdējusi). Gaidot, kad tiks izpildīts viņas pasūtījums, Emma uz papīra salvetes sāka rakstīt daudzos jautājumus, kurus vēlējās uzdot cilvēkiem, kuri dzīvoja Mērtonstrītā četrdesmit seši. Viņa ļoti cerēja, ka tur joprojām ir kāds, kurš būs gatavs uz šiem jautājumiem atbildēt.

Parakstījusi čeku – kārtējais jaunais vārds Emmas krājumā –, viņa pavaicāja, kā nokļūt līdz Mērtonstrītai. Viņai tika paskaidrots, ka vispirms jādodas trīs kvartālus uz ziemeļiem un pēc tam divus kvartālus uz rietumiem. Viņai nebija ne jausmas, ka ikvienam ņujorkietim ir iedzimts iekšējais kompass.

Gājienu Emma izbaudīja un vairākas reizes apstājās pie skatlogiem ar precēm, kādu Bristolē nebija. Pēc pusdienlaika viņa nonāca pie liela daudzdzīvokļu nama un īsti nezināja, ko iesāks, ja Tibeta kundzes nebūs mājās.

Durvju sargs glītā formastērpā atvēra Emmai durvis un vaicāja: – Kā varu jums pakalpot?

– Esmu ieradusies pie Tibeta kundzes, – Emma atbildēja, pūlēdamās runāt pārliecinoši, it kā būtu gaidīta.

– Trīsdesmit pirmais dzīvoklis trešajā stāvā, – durvju sargs paskaidroja un ar pirkstu galiem pieskārās pie savas cepures malas.

Tas, ka angļu akcents palīdz atdarīt durvis, izrādījās taisnība.

Lifts veda Emmu uz trešo stāvu, un viņa prātā izmēģināja jautājumus, kuri, kā viņa cerēja, palīdzēs atvērt otras durvis. Kad lifts apstājās, viņa pavilka malā režģi un izgāja gaitenī, lai meklētu trīsdesmit pirmo dzīvokli. Tibetu durvīs vīdēja neliels stikla aplītis, kurš Emmai šķita līdzīgs Ciklopa acij. Viņa pa to nespēja ielūkoties iekšā, taču bija pārliecināta, ka iemītniekiem gan labi redzams, kurš stāv aiz durvīm. Namrunis sienā blakus durvīm gan likās krietni vien ierastāks. Viņa piespieda pogu un gaidīja. Pagāja kāds laiks, līdz durvis galu galā atvērās. Un arī tad tikai nedaudz, vien tik, cik atļāva misiņa drošības ķēde. Skatiens cieši ieurbās Emmā.

– Pie kā jūs esat atnākusi? – atskanēja jautājums, un viņa to spēja itin labi saprast.

– Es ļoti atvainojos, ka traucēju jūs, Tibeta kundze, – Emma sacīja, – bet iespējams, ka esat mana pēdējā cerība. – Sieviete aizdomīgi raudzījās uz negaidīto viešņu. – Redziet, es izmisīgi pūlos atrast Tomu.

– Tomu? – sieviete atkārtoja.

– Tomu Bredšovu. Viņš ir mana bērna tēvs, – paskaidroja Emma, izspēlēdama pēdējo durvju atvēršanas kārti.

Durvis aizkrita ciet, varēja dzirdēt, kā tiek noņemta ķēde, un tās atkal atvērās. Tagad bija labi redzama jauna sieviete ar bērnu rokās.

– Atvainojiet par nelaipno sagaidīšanu, – viņa sacīja, – bet Ričardam nepatīk, ja atveru durvis svešiniekiem. Lūdzu, ienāciet! – Viņa veda Emmu uz dzīvojamo istabu. – Apsēdieties, bet es nolikšu Džeiku atpakaļ sētiņā.

Emma apsēdās un aplūkoja istabu. Tur bija vairākas fotogrāfijas, kurās Kristīna bija redzama kopā ar jaunu flotes virsnieku, acīmredzot Ričardu Tibetu. Viņas vīru.

Pēc dažām minūtēm Kristīna atgriezās, nesdama paplāti ar kafijas traukiem. – Baltu vai melnu? – viņa vaicāja.

– Baltu, lūdzu! – atbildēja Emma, kura Anglijā nemēdza dzert kafiju, bet ātri bija ielāgojusi, ka amerikāņi nedzer tēju pat no rītiem.

– Cukuru? – piedāvāja Kristīna, kad bija ielējusi kafiju.

– Nē, paldies.

– Tātad Toms ir jūsu vīrs? – vaicāja Kristīna, kad bija apsēdusies pretī Emmai.

– Nē, viņa līgava. Patiesību sakot, viņam nebija ne jausmas, ka gaidu bērnu.

– Kā jūs mani uzmeklējāt? – vaicāja Kristīna, un viņas balss joprojām skanēja mazliet bažīgi.

– “Kanzasas zvaigznes” vecākais stjuarts sacīja, ka jūs ar Ričardu bijāt vieni no pēdējiem, kuri redzēja Tomu.

– Tā ir taisnība. Mēs bijām kopā ar viņu, kad dažus mirkļus pēc izkāpšanas krastā viņš tika apcietināts.

– Viņu apcietināja? – Emma neticīgi pārvaicāja. – Ko gan viņš bija izdarījis?

– Viņu apsūdzēja par brāļa slepkavību, – sacīja Kristīna. – Bet jūs noteikti to jau zināt?

Emma vairs nespēja valdīt asaras. Cerības bija sašķīdušas driskās. Viņa atskārta, ka laikam jau patiešām izdzīvojis Toms Bredšovs, nevis Harijs. Ja Harijs būtu apcietināts kļūdaini, viņam taču nenāktos grūti paskaidrot, ka viņš nav meklētais cilvēks.

“Ja vien es būtu atplēsusi to vēstuli Meizijas mājās!” Emma sūkstījās. “Tad nebūtu jāpiedzīvo šis smagais pārbaudījums.” Asaras lija, un pirmo reizi viņa pa īstam apjauta, ka Harijs ir miris.

DŽAILSS BERINGTONS

1939-1941

Vienpadsmitā nodaļa

Kad ieradās vecaistēvs sers Volters Beringtons un paziņoja drausmo vēsti, ka Harijs ir gājis bojā, Džailss bija kā sastindzis. Kļuvis nejutīgs. Likās, ka viņš zaudējis kādu locekli. Patiesībā viņš ar prieku būtu ziedojis kādu sava ķermeņa daļu, lai tikai atsauktu Hariju atpakaļ dzīvē. Jau kopš bērnības abi bija nešķirami. Džailss allaž uzskatīja, ka šī draudzība abiem ir viena no dzīves lielākajām veiksmēm. Harija bezjēdzīgā, pilnīgi liekā nāve tikai vēl vairāk nostiprināja Džailsa apņēmību nepieļaut tādu kļūdu arī pašam.

Viesistabā Džailss klausījās Čērčila kunga runu pa radio, kad Emma ievaicājās: – Vai esi plānojis iestāties bruņotajos spēkos?

– Jā. Es nevaru atgriezties Oksfordā. Esmu apņēmies nekavējoties pieteikties dienestā.

Māte bija acīmredzami pārsteigta, tomēr sacīja, ka visu saprot. Emma cieši apskāva brāli un teica: – Harijs ar tevi lepotos. – Greisa, kura reti izrādīja savas jūtas, nespēja novaldīt asaras.

Jau nākamajā rītā Džailss aizbrauca uz Bristoli un dižmanīgi apstādināja savu dzelteno MG pie pašām rekrutēšanas dienesta durvīm. Viņš iegāja pa tām un izturējās tik pašapzinīgi, it kā viņa lēmums būtu uzrakstīts viņam uz pieres.

Augstākais virsseržants no Glosteršīras pulka – no kapteiņa Džeka Tārenta kādreizējā pulka – stāvēja un uzmanīgi vēroja jauno Beringtona kungu. Pēc tam virsnieks pasniedza Džailsam veidlapu, ko viņš paklausīgi aizpildīja. Kad bija aizritējusi stunda, viņu paaicināja aiz priekškara, kur armijas ārsts pārbaudīja jauniesaucamo veselību.

Ārsts rūpīgi pildīja savu pienākumu un pēc tam ievilka ķeksīti visās ailītēs – ausis, deguns, kakls, krūtis un locekļi. Visbeidzot pienāca kārta redzes pārbaudei. Džailss nostājās aiz iezīmētās baltās līnijas un nosauca visus pieprasītos burtus un ciparus. Galu galā viņš taču spēja pamanīt, kad bumba ar ātrumu deviņdesmit jūdzes stundā traucās tieši viņam virsū, turklāt no daudz lielāka attāluma. Viņš jutās drošs arī par to, ka tiks galā ar krāsu testu. Un piepeši ārsts viņam pavaicāja, vai viņa ģimenes locekļiem ir kādas iedzimtas kaites vai nopietnas veselības problēmas. Džailss atbildēja godīgi: – Gan tēvs, gan arī mans vectēvs ir daltoniķi.

Pārbaude turpinājās, un ārsts klusi pie sevis kaut ko ik pa laikam noteica.

– Beringtona kungs, man žēl jums to sacīt, – viņš beidzot ierunājās, – taču, ņemot vērā jūsu ģimenes medicīnisko vēsturi, nevarēšu jūs ieteikt aktīvajam dienestam. Protams, nav nekādu šķēršļu, lai jūs pievienotos štāba virsnieku pulkam.

– Vai jūs tomēr nevarētu ielikt ķeksīti, kur nepieciešams, un aizmirsīsim, ka es vispār esmu šo sasodīto tematu aizskāris? – noteica Džailss, pūlēdamies radīt izmisuma pieskaņu balsī.

Šo izteikumu ārsts neņēma vērā viņa un ailītē C3 ierakstīja: “Aktīvajam dienestam nav derīgs.”

Menorhausā Džailss atgriezās uz pusdienu laiku. Viņa māte Elizabete neteica ne vārda, kad viņš iztukšoja gandrīz veselu pudeli vīna. Visiem, kas vien vēlējās klausīties, un arī dažiem, kas to nemaz negribēja, viņš vēstīja, ka sava krāsu akluma dēļ nav pieņemts Glosteršīras pulkā.

– Vectēvam tas netraucēja cīnīties pret būriem, – viņam atgādināja Greisa, kad brālis bija uzlicis sev otru porciju pudiņa.

– Tolaik viņi droši vien nemaz nezināja, ka tāda kaite pastāv, – aizrādīja Džailss, mēģinādams nogludināt piezīmes asumu.

Ar sitienu zem jostasvietas iesaistījās Emma. – Tā pieteikšanās jau nebija nopietni domāta, vai ne? – viņa secināja, skatīdamās brālim tieši acīs. Džailss pētīja savu kurpju purngalus, bet māsa deva vēl pēdējo triecienu. – Žēl gan, ka te nav tava drauga no dokiem, kurš varētu tev atgādināt, ka arī bija daltoniķis.

Māte, izdzirdējusi jaunumus, bija redzami atvieglota, tomēr notikušo nekomentēja. Līdz savai aizbraukšanai uz Kembridžu Greisa vairs nepārmija ne vārda ar brāli.

Džailss brauca atpakaļ uz Oksfordu un cerēja, ka visi sapratīs iemeslu, kālab viņš nav pieņemts aktīvajā dienestā un turpina studijas. Iegājis pa koledžas vārtiem, viņš secināja, ka pagalms drīzāk atgādina rekrutēšanas centru, nevis mācību iestādi. Jauno vīriešu armijas formastērpos te bija daudz vairāk nekā to, kuriem šādas formas nav. Pēc Džailsa domām, vienīgais labums no šiem notikumiem bija tāds, ka tagad universitātē bija vienlīdzīgs skaits sieviešu un vīriešu. Diemžēl lielākā daļa šo jauno dāmu vēlējās, lai tiktu redzētas ejam kopā ar kādu, kurš valkā armijas uniformu.

Džailsa senais skolas draugs Dīkinss bija viens no tiem, kurš neizrādīja īpašu nožēlu par to, ka nav pieteicies armijā. No ārsta pārbaudes Dīkinsam nebūtu nekādas jēgas. Tas būtu vienīgais eksāmens, kuru viņš nekādi nespētu nokārtot. Katrā ailītē viņam varētu ierakstīt: “Atzīt par nederīgu aktīvajam dienestam.” Un tad gluži negaidot viņš pazuda kādā vietā, ko sauca par Blečlīparku. Neviens nespēja Džailsam izskaidrot, kas tur īsti notiek, tomēr nemitīgi klusināja un nevēlējās par to runāt. Arī pats Dīkinss brīdināja Džailsu, ka zināmu apstākļu dēļ Džailsam nebūs iespējams viņu brīvi apciemot.

Mēnešiem ritot, Džailss vairāk laika sāka pavadīt krodziņā pilnīgā vientulībā, nevis ieradās uz lekcijām universitātes auditorijā, kura pamazām pildījās ar jaunajiem vīriešiem, kuri bija atgriezušies no frontes. Kāds bez vienas rokas, kāds – tikai ar vienu kāju, vēl kāds bija zaudējis redzi. Un visi bija tieši no koledžas, kurā mācījās Džailss. Viņš pūlējās to neievērot, tomēr, tuvojoties semestra beigām, šādā sabiedrībā jutās aizvien neiederīgāks.

Mācībām beidzoties, Džailss devās uz Skotiju, lai piedalītos Sebastjana Artura Kliftona kristībās. Tikai tuvākie ģimenes piederīgie un daži ciešākie draugi tika aicināti uz šo ceremoniju, kas norisinājās Malgelrijas pils kapelā. Emmas un Džailsa tēva starp viesiem nebija.

Džailsu iepriecināja un pārsteidza Emmas lūgums kļūt par mazā Sebastjana krusttēvu. Tomēr, kad māsa pavēstīja par šādas izvēles argumentiem – viņa zinājusi, ka, par spīti visam, Harijs tieši tā būtu vēlējies, – Džailss jutās satriekts.

Nākamajā rītā, kāpdams lejup uz brokastīm, viņš pamanīja, ka vectēva kabinetā deg gaisma. Pa ceļam uz ēdamistabu, ejot garām kabineta durvīm, viņš izdzirdēja sarunā pieminam viņa vārdu, apstājās, paspēra soli atpakaļ tuvāk puspavērtajām durvīm un ieklausījās. Sera Voltera vārdi bija stindzinoši: – Man ir sāpīgi to sacīt, tomēr jāatzīst, kāds tēvs, tāds dēls.

– Piekrītu, – atteica lords Hārvijs. – Un es par to zēnu allaž biju tik augstās domās… Tagad viss šķiet vēl derdzīgāks.

– Un es tik ļoti lepojos ar viņa panākumiem Bristoles klasiskajā ģimnāzijā, – sers Volters noteica.

– Es uzskatīju, – piebilda lords Hārvijs, – ka savu atzīstamo līdera talantu un drosmi, ko viņš tik bieži parādīja kriketa spēles laukumā, zēns lietderīgi izmantos arī kaujas laukā.

– Vienīgais labums no šā visa, – rezumēja sers Volters, – ir tāds, ka tagad es vairs neuzskatu Hariju par Hugo dēlu. Tam ir gluži vienkārši neiespējami noticēt.

Džailss aizsteidzās garām ēdamzālei un izgāja ārā pa parādes durvīm. Viņš iekāpa savā automašīnā un uzsāka garo atpakaļceļu.

Nākamajā dienā viņš atkal novietoja automašīnu pretī rekrutēšanas centram un atkal iestājās gaidītāju rindā, taču šoreiz ne tajā, kurā stāvēja Glosteršīras pulka iespējamais papildinājums. Viņš izvēlējās iestādi otrā Eivonas upes krastā, kur pieņēma rekrūšus Veseksas pulkam.

Viņš aizpildīja kārtējo veidlapu un atkal nostājās ārsta priekšā, lai ļautos rūpīgai pārbaudei. Šoreiz, kad ārsts vaicāja viņam par iedzimtām kaitēm vai nopietnām veselības problēmām, kas varētu kavēt viņa aktīvā dienesta gaitas, Džailss atbildēja, ka nekā tāda nav.

Divpadsmitā nodaļa

Nākamajā pēcpusdienā Džailss pameta vienu pasauli un nokļuva gluži citā.

Trīsdesmit seši jauniesauktie, kurus nevienoja nekas cits kā fakts, ka viņi piekrituši kļūt par kareivjiem, iekāpa vilciena vagonā. Viņu aukles loma bija uzticēta kādam kaprālim. Kad vilciens izkustējās no vietas, Džailss paraudzījās pa nokvēpušo trešās klases logu un secināja tikai vienu. Viņi dodas uz dienvidiem. Tieši cik tālu uz dienvidiem, viņš saprata vien tad, kad vilciens pēc četrām stundām iebrauca Limpstonā.

Ceļojuma laikā Džailss klusēja un uzmanīgi klausījās, ko runā vīri viņam apkārt. Šie cilvēki nākamās divpadsmit nedēļas būs viņa biedri. Autobusa šoferis no Filtonas, policists no Longeštonas, miesnieks no Brodstrītas, celtnieks no Neilsī un lauksaimnieks no Vinskomas.

Kad visi bija izkāpuši no vilciena, kaprālis veda grupu uz autobusu, kas viņus jau gaidīja.

– Kurp mēs dosimies? – vaicāja miesnieks.

– Drīz uzzināsi, zēniņ, – atteica kaprālis.

Aizritēja stunda, un autobuss joprojām ripoja pa Dārtmūru, līdz vairs nebija redzamas ne mājas, ne cilvēki. Vienīgi vanags riņķoja gaisā, meklēdams medījumu.

Beidzot viņi apstājās pie vientulīgas ēku grupas, un laika apstākļu pabalināta izkārtne vēstīja: “Ipras kazarmas. Veseksas pulka treniņnometne.” Šis apstāklis nekādi neuzlaboja Džailsa omu. No sarga būdiņas iznāca kareivis un pacēla barjeru, lai autobuss varētu iebraukt teritorijā. Pēc apmēram simt jardiem tas apstājās laukuma vidū. Kāds vientuļš stāvs gaidīja, līdz jaunie kareivji izkāps.

Izrausies no autobusa, Džailss nonāca aci pret aci ar milzīga auguma cilvēku, kura krūtis bija apmēram mucas platumā, un likās, ka viņš ir teju vai iestādīts laukuma smiltīs. Pie krūtīm viņam trijās rindās bija piestiprināti apbalvojumi, un zem kreisās rokas viņš bija iespiedis brūnu ādas zizli, taču visvairāk Džailsu pārsteidza viņa bikšu vīles, kas bija iegludinātas teju vai naža asumā, kā arī kurpes, kas bija nospodrinātas tik spoži, ka vīrietis tajās varēja saskatīt savu atspulgu.

– Labvakar, kungi! – nodimdināja vīrietis. Atbalss aizvēlās pāri parādes laukumam. Džeimss nodomāja, ka šim cilvēkam nu gan nav nepieciešams lietot megafonu. – Esmu augstākais virsseržants Dosons. Jums mani jāuzrunā par kungu. Mans uzdevums ir no jums, salašņu bara, divpadsmit nedēļu laikā izveidot cīņai derīgu spēku. Līdz tam laikam jūs būsiet ieguvuši tiesības saukties par veseksiešiem, labākā pulka kareivjiem. Nākamās divpadsmit nedēļas es būšu jums mātes, tēva un mīļotās vietā. Un ticiet, man ir tikai viens mērķis dzīvē, proti, panākt, lai brīdī, kad sastapsiet savu pirmo vācu kareivi, jūs nogalinātu viņu ātrāk, nekā viņš būs nonāvējis jūs. Un šis process sāksies nākamajā rītā pulksten piecos. – Vīri novaidējās, bet virsnieks to pilnībā ignorēja. – Līdz tam atstāšu jūs kaprāļa Makklauda ziņā. Viņš jūs aizvedīs uz kantīni un pēc tam varēsiet iekārtoties kazarmās. Naktī atpūtieties labi. Kad atkal tiksimies, jums būs nepieciešama visa enerģija, kāda vien jums piemīt. Kaprāl, pārņemiet vadību!

Džailss sēdēja un skatījās uz zivju kroketēm, kuru sastāvdaļas nekad nebija redzējušas sālsūdeni. Iedzēris vienu malku brūna remdena šķidruma, kas tika pasniegts kā tēja, viņš nolika krūzi atpakaļ uz galda.

– Ja tu negrasies ēst savas kroketes, varbūt es varu tās dabūt? – vaicāja jauns puisis, kas sēdēja blakus Džailsam. Viņš pamāja ar galvu, un abi samainījās šķīvjiem. Jauneklis vairs neteica ne vārda, kamēr nebija pievārējis Džailsa porciju.

– Es pazīstu tavu mammu, – jauneklis sacīja.

Džailss ciešāk paraudzījās uz viņu un mēģināja izprātot, kā gan tas iespējams.

– Mēs piegādājam gaļu uz Menorhausu un Beringtonholu, – vīrietis turpināja. – Man patīk tava mamma, – viņš sacīja. – Ļoti jauka lēdija. Esmu Beitss, starp citu. Terijs Beitss. – Viņš cieši paspieda Džailsam roku. – Man ne prātā nevarēja ienākt, ka galu galā sēdēšu tev blakus.

– Tā, puiši. Tagad laiks iekārtoties, – noteica kaprālis. Jauniesauktie pielēca kājās un sekoja kaprālim ārā no kantīnes pāri parādes laukumam uz angāra formas ēku, kurai uz durvīm bija uzkrāsots vārds “Marna”. Kaprālis paskaidroja, ka tas ir kārtējais apliecinājums Veseksas pulka varonībai kaujās, un atvēra durvis uz viņu jaunajām mājām.

Trīsdesmit sešas gultas, pa astoņpadsmit katrā telpas malā, bija iespiestas platībā, kas bija mazāka nekā ēdamistaba Beringtonholā. Džailsam bija iedalīta vieta starp Etkinsonu un Beitsu. “Līdzīgi kā skolā,” Džailss nosprieda. Tomēr turpmākās dienas pierādīja, ka dažas atšķirības ir.

– Tā, puiši. Laiks ģērbties nost un likties uz auss.

Ilgi pirms tam, kad pēdējais vīrs bija iekāpis gultā, kaprālis jau nodzēsa gaismu un vēl noaurojās: – Lai visi izgulētos! Jums rīt būs grūta diena. – Džailss nemaz nejustos pārsteigts, ja gluži kā Fišers, grupas vecākais skolā, kaprālis vēl piebilstu: – Un nekādas runāšanas, kad gaismas nodzēstas! Kā jau iepriekš tika solīts, gaismas atkal iedegās piecos nākamajā rītā. Tiesa, Džailsam neiznāca laika ieskatīties pulkstenī pēc tam, kad guļamtelpā bija ienācis augstākais virsseržants un nokliedzies: – Tas, kurš pēdējais izkāps no gultas, būs pirmais, kuru skars vāciešu durklis!

Daudzi kāju pāri vēja ātrumā pieskārās pie grīdas, kad augstākais virsseržants izmaršēja pa guļamtelpas centru. Ar savu zizli viņš klaudzināja pie tūļīgāko jaunkareivju gultas gala, mudinot arī viņus veicīgāk nostāties ar abām kājām uz zemes.

– Tagad klausieties un klausieties uzmanīgi! – viņš turpināja. – Es jums atvēlēšu četras minūtes, lai jūs nomazgātos un noskūtos. Četras minūtes, lai saklātu gultu. Četras minūtes, lai saģērbtos. Un astoņas minūtes brokastošanai. Kopā divdesmit minūtes. Neiesaku uzsākt nekādu spriedelēšanu par šo tematu, jo jūs nedrīkstat zaudēt ne mirkli no šā laika. Turklāt es jebkurā gadījumā esmu vienīgais, kuram te atļauts runāt. Vai skaidrs?

– Pilnīgi noteikti! – atteica Džailss, un viņa piezīmi pavadīja sīki pārsteiguma pilni smiekliņi.

Pēc mirkļa augstākais virsseržants jau bija nostājies tieši viņa priekšā. – Ik reizi, kad atvērsi savu muti, dēliņ, – viņš norēca, uzlicis zizli Džailsam uz pleca, – lai es no tevis dzirdētu tikai “jā, kungs!” vai “nē, kungs!”. Vai skaidrs?

– Jā, kungs! – atbildēja Džailss.

– Man liekas, es nesadzirdēju, ko tu sacīji, dēliņ!

– Jā, kungs! – nokliedza Džailss.

– Tā jau ir labāk. Un tagad tu, sīkais draņķi, dodies uz tualetes telpu, pirms neesmu tevi nosūtījis ārpuskārtas norīkojumā.

Džailsam nebija ne jausmas, ko nozīmē nosūtīšana ārpuskārtas norīkojumā, taču tas nekādā ziņā neizklausījās vilinoši.

Kad Džailss iegāja tualetes telpā, Beitss jau posās no turienes ārā. Kamēr Džailss skuvās, Beitss bija paguvis gan saklāt gultu, gan saģērbties un jau devās uz kantīni. Beidzot ticis galā ar visu, arī Džailss iekārtojās pie galda Beitsam pretī.

– Kā tev tas izdevās? – Džailss ar apbrīnu vaicāja.

– Kas izdevās? – Beitss noteica.

– Būt tik možam un pilnībā pamosties, kad mēs pārējie vēl pusmiegā neattapām, kas un kā.

– Pavisam vienkārši. Esmu miesnieks, tāpat kā mans tēvs. Katru rītu cēlāmies četros un uz tirgu projām. Ja gribēju dabūt labāko, vajadzēja būt uz vietas, kad prece tiek piegādāta. Ja nokavēsi kaut dažas minūtes, tiksi tikai pie otrā labākā. Nokavē pusstundu un tiec pie pārpalikumiem. Tava mamma par to paldies neteiktu, vai ne?

Džailss iesmējās, un Beitss cēlās kājās, lai dotos uz kazarmām. Atlika vien secināt, ka augstākais virsseržants nav atvēlējis laiku zobu tīrīšanai.

Rīta lielākā daļa tika veltīta jauniesaukto ieģērbšanai formās. Viena otra no tām gan izskatījās pēc tādas, ko iepriekš valkājis kāds cits. Pēc tam tika izsniegtas beretes, jostas, zābaki, ķiveres, apavu spodrināšanas līdzeklis un vēl citas nepieciešamas lietas. Kad tas bija padarīts, jauniesauktos aizveda uz parādes laukumu, lai sāktu apmācību. Tā kā augstskolā Džailsam jau bija nācies iziet nelielu apmācības kursu, iesākumā viņš pat bija mazliet labākā pozīcijā par citiem, tomēr nojauta, ka ilgi tā neturpināsies, un Terijs Beitss ātri vien viņu panāks.

Divpadsmitos viņi soļoja uz kantīni, un Džailss jutās tik ļoti izsalcis, ka notiesāja gandrīz visu, kas tika celts galdā. Pēc pusdienām viņi atgriezās kazarmās un pārģērbās sporta tērpos, tad visi tika aizkomandēti uz sporta laukumu, kur sākās dzenāšana. Džailss klusībā pateicās savam sporta skolotājam, kas bija iemācījis viņam rāpties pa virvi, noturēt līdzsvaru uz baļķa un pievilkties pie stieņa. Viņš pamanīja, ka Beitss atkārto katru viņa kustību.

Pēcpusdiena noslēdzās ar piecu jūdžu garu skrējienu pa Devonas tīreļiem. Tikai astoņi no trīsdesmit sešiem jauniesauktajiem pa treniņnometnes vārtiem atgriezās kopā ar fiziskās sagatavotības instruktoru. Viens pat bija pamanījies apmaldīties, un tika izsūtīta grupa viņa meklēšanai. Pēc tējas sekoja tas, ko augstākais virsseržants dēvēja par “atpūtas laiku”. Lielākā daļa jauniesaukto gluži vienkārši sabruka savās gultās un iekrita dziļā miegā.

Nākamajā rītā piecos kazarmas durvis atkal atsprāga vaļā, bet šoreiz daži kāju pāri jau bija izcelti no gultas, iekams augstākais virsseržants ieslēdza gaismu. Pēc brokastīm atkal bija jāsoļo parādes laukumā, un nu jau gandrīz visiem izdevās noturēties pareizajā ritmā, nejaucot soļus. Pēc soļošanas jauniesauktajiem lika aplī apsēsties zālē un mācīja, kā izjaucama, ieeļļojama, tīrāma, atkal saliekama un pielādējama šautene. Instruktors skaidroja, ka lodei ir pilnīgi vienalga, uz kuru pusi lidot, tālab tai jādod iespēja nonāvēt ienaidnieku, bet jāuzmanās vērst stobru pašam pret sevi.

Pēcpusdiena pagāja ieroča lietošanas apmācībās. Instruktors katram jauniesauktajam ierādīja, kā apieties ar ieroci, kā nomērķēt, kā atspiest laidi pret plecu, kā pareizi nospiest mēlīti. Šoreiz Džailss domās sūtīja pateicības vārdus savam vectēvam par stundām, kas pavadītas viņa tīrelī un mācoties trāpīt mērķī.

Dienas beigās atkal bija jātiek galā ar piecu jūdžu garo skrējienu, pēc tam sekoja tējas dzeršana un atpūta. Desmitos tika nodzēsta gaisma. Lielākā daļa vīru bija aizmiguši jau ilgi pirms tam – cerībās, ka nākamajā rītā saule uzlēks vēlāk vai vismaz augstākais virsseržants būs nomiris miegā. Nekas no tā, protams, nepiepildījās. Pirmā nedēļa Džailsam likās vismaz mēnesi gara, taču otrās nedēļas beigās viņš jau pamazām sāka pierast pie dienaskārtības. Diemžēl no rīta tualetes telpā viņš vēl ne reizi nebija ieradies pirms Beitsa.

Lai gan Džailsam gluži tāpat kā pārējiem jaunkareivjiem nepatika apmācības, viņš labprāt pieņēma izaicinājumu un izbaudīja sacensības garu. Dienām ritot, viņam tomēr nācās atzīt, ka aizvien grūtāk ir pārspēt miesnieku no Brodstrītas. Beitss turēja līdzi sitienu pēc sitiena boksa ringā un šaušanas apmācībās trāpīja mērķī. Kad piecu jūdžu skrējienā vajadzēja doties ar smagajiem zābakiem kājās un vēl ņemt līdzi ieroci, aizvien neiespējamāk kļuva pārspēt vīru, kurš dienu no dienas, rīts vai vakars, pieradis uz saviem platajiem pleciem nest liellopu kautķermeņus.

Sestās nedēļas beigās neviens nebrīnījās par to, ka tieši Beringtons un Beitss izvirzīti paaugstinājumam un viņiem piešķirta dienesta pakāpe “jaunākais kaprālis” un katram uzticēts savs kareivju vads.

Tiklīdz abu uzplečiem bija parādījusies jaunā uzšuve, viņu vadītie kareivju vadi kļuva par nesamierināmiem konkurentiem. Ne vien stadionā vai parādes laukumā, bet arī katru reizi, kad viņi devās nakts operācijās vai tika iesaistīti lauka mācībās. Katras dienas beigās Džailss un Beitss gluži kā skolas puikas lielīgi apgalvoja, ka tieši viņš ir uzvarējis. Augstākajam virsseržantam bieži vien nācās teikt galavārdu.

Kad apmācības tuvojās nobeigumam, Džailss jutās lepns par to, ka abi vadi sākuši uzskatīt sevi par veseksieša vārda cienīgiem. Tomēr augstākais virsseržants nemitējās atgādināt, ka jau pavisam drīz viņiem nāksies piedalīties gluži īstās cīņās pret reāliem ienaidniekiem un pārciest kaujas ložu krusu. Viņš atgādināja arī to, ka vairs neatradīsies tuvumā, lai palīdzētu. Un pirmo reizi Džailsam nācās atzīt pašam sev, ka viņam pietrūks šā sasodītā vīra.

– Ņem viņu līdzi, – noteica Beitss.

Divpadsmitās nedēļas piektdienā apmācības bija beigušās, un Džailss iedomājās, ka vienlīdz ar pārējiem vīriem atgriezīsies Bristolē, lai nedēļas nogalē atpūstos un pirmdienā atkal ierastos pulkā.

Viņš gāja pa parādes laukumu, kad viņu apturēja augstākais virsseržants.

– Jaunākais kaprāli Berington, jums jāierodas pie majora Redklifa! Nekavējoties.

Džailss būtu vēlējies pavaicāt par iemeslu, bet zināja, ka atbildi tāpat nesaņems.

Viņš aizsoļoja pāri parādes laukumam un pieklaudzināja pie adjutanta kabineta durvīm. Šo cilvēku viņš bija redzējis tikai vienu reizi, turklāt tikai no attāluma.

– Ienāciet! – virsnieks sacīja. Džailss iegāja, salutēja, nostājās miera stājā un gaidīja. – Berington, – majors Redklifs teica, kad bija atbildējis uz militāro sveicienu, – es pavēstīšu jums labas ziņas. Jūs tiekat norīkots uz virsnieku skolu.

Džailss pat nebija zinājis, ka viņa kandidatūra vispār ir izvirzīta.

– Jums jau rīt agrumā jādodas uz Monsu. Pirmdien jūs uzsāksiet sagatavošanās kursu. Apsveicu un vēlu veiksmi!

– Paldies, kungs! – sacīja Džailss un pēc tam pavaicāja: – Vai Beitss arī pievienosies?

– Beitss? – atkārtoja majors Redklifs. – Vai jūs runājat par jaunāko kaprāli Beitsu?

– Jā, kungs.

– Dievs augstais! Nē taču, – atbildēja majors Redklifs. – Viņš nav piemērots tam, lai kļūtu par virsnieku.

Džailss nodomāja, ka atliek vien cerēt uz tikpat tuvredzīgiem vāciešiem, kas savus virsniekus izvēlas līdzīgi.

Nākamās dienas pievakarē Džailss ieradās Monsas Virsnieku apmācības skolas vienībā Olderšotā un nepavisam nebija sagatavojies tam, cik ātri atkal mainīsies viņa dzīve. Bija nepieciešams zināms laiks, lai pierastu pie tā, ka visi kaprāļi, seržanti un augstākie virsseržanti uzrunāja viņu ar vārdu “kungs”.

Viņš gulēja atsevišķā istabā, un piecos no rīta durvis neatsprāga vaļā, lai ielaistu klaigājošu komandieri, kurš pieprasītu nekavējoties celties. Durvis atvērās vienīgi tad, kad pats Džailss izlēma tās atvērt. Viņš brokastoja kompānijā ar citiem jauniem vīriešiem, kuriem nebija jāskaidro, kā lietojams nazis un dakšiņa. Tiesa, izskatījās, ka daži no viņiem nemūžam neiemācīsies apieties ar šauteni, kur nu vēl niknumā šaut uz kādu. Un tomēr jau pēc dažām nedēļām šie paši jaunizceptie virsnieki nonāks frontes līnijā, kur no viņu prasmes pieņemt lēmumus būs atkarīgas daudzu brīvprātīgo dzīvības.

Kopā ar šiem jaunajiem vīriešiem Džailss sēdēja klases telpā, kur viņiem visiem tika mācīta militārā vēsture, ģeogrāfija, darbs ar kartēm, kaujas taktika, vācu valoda un līderim nepieciešamo prasmju izkopšana. Lai gan no Beitsa – Brodstrītas miesnieka – Džailss bija iemācījies, ka nav iespējams apgūt prasmi būt līderim.

Pēc astoņām nedēļām šie paši jaunie vīrieši jau stāvēja izlaiduma ierindā un saņēma savas jaunās pakāpes un līdz ar tām uz katra uzpleča pa zvaigznītei, kā arī virsniekiem pienākošos brūno ādas zizli. Un apsveikuma vēstuli no pateicības pārpilnā karaļa.

Džailss vēlējās tikai vienu – ātrāk atgriezties pulkā un atkal sastapties ar saviem biedriem, lai gan apzinājās, ka nekas vairs nebūs kā agrāk. Kad viņš piektdienas pievakarē izsoļos no parādes laukuma, kaprāļi, seržanti un, jā, pat augstākie virsseržanti viņu militāri sveicinās.

Sešdesmit jaunie vīrieši, ieguvuši jaunākā leitnanta pakāpi, tajā pēcpusdienā devās projām no Olderšotas un izklīda pa valsti, lai nedēļas nogali pavadītu kopā ar ģimeni. Kādam varbūt tā būs pēdējā reize.

Lielāko daļu sestdienas Džailss pavadīja dažādos vilcienos, jo mājupceļš bija garš. Menorhausā viņš atgriezās tieši laikā, lai pievienotos mātei vakariņās.

Ieraudzījusi vestibilā stāvam jauno virsnieku, Elizabete pat nepūlējās slēpt lepnumu.

Džailsam vilšanos sagādāja tas, ka ne Emmas, ne arī Greisas nebija mājās un viņas neredzēja savu uniformā tērpto brāli.

Māte paskaidroja, ka Greisa, kura Kembridžā mācījās jau otrajā kursā, reti ierodas mājās. Pat brīvdienās.

Vakariņās tika pasniegts tikai viens ēdiens, un pie galda apkalpoja tikai viens pats Dženkinss. Elizabete paskaidroja, ka tagad vairums kalpotāju cīnās frontē, nevis palīdz namamātei. Džailss izstāstīja mātei par piedzīvoto Dārtmūrā. Izdzirdējusi par Teriju Beitsu, Džailsa māte nopūtās. – “Beitss un dēls” bija labākie miesnieki Bristolē.

– Bija?

– Tagad Brodstrītā visi veikali ir nopostīti līdz ar zemi. Tāpēc mums ir atņemts miesnieks Beitss. Vāciešiem par daudz ko nāksies atbildēt.

Džailss sadrūma. – Un Emma? – viņš vaicāja.

– Viss ir labi… izņemot…

– Izņemot? – atkārtoja Džailss.

Elizabete atbildēja tikai pēc brīža. – Daudz ērtāk būtu, ja viņai būtu piedzimusi meita, nevis dēls.

– Kālab tad tas ir tik svarīgi? – vaicāja Džailss un no jauna piepildīja savu glāzi. Māte nokāra galvu un klusēja. – Mans Dievs, – bilda Džailss, kad bija aptvēris viņas vārdu nozīmību. – Un es pieņēmu, ka pēc Harija nāves es mantošu…

– Baidos, ka tu neko nevari droši pieņemt, mans dārgais, – māte noteica un paraudzījās augšup. – Vismaz tik ilgi, kamēr tiks pierādīts, ka tavs tēvs nav arī Harija tēvs. Līdz tam laikam, ņemot vērā tava vecvectēva pēdējo gribu, tieši Sebastjans mantos titulu.

Visu atlikušo maltītes laiku Džailss bija ļoti nerunīgs un pūlējās pa īstam aptvert mātes sacītā jēgu. Kad bija padzerta kafija, māte sacīja, ka jūtas nogurusi un dosies gulēt.

Džailss arī devās uz savu istabu augšstāvā un iegāja bērnistabā, lai paskatītos uz savu krustdēlu Sebastjanu. Tā viņš tur sēdēja viens pats ar Beringtonu titula mantinieku. Sebastjans miegā klusi čāpstināja lūpas, un bija skaidri redzams, ka viņu karš nepavisam neuztrauc. Un tieši tāpat viņam ne prātā nav domu par vecvecvectēva testamentā noteiktajām tiesībām.

Nākamajā dienā Džailss pusdienoja Savage klubā kopā ar saviem vectēviem. Šoreiz gaisotne bija pilnīgi citāda nekā pirms pieciem mēnešiem Malgelrijas pilī. Tagad vienīgais, ko vecie vīri vēlējās zināt, bija tas, kur tiks dislocēts viņa pulks.

– Man nav ne jausmas, – atbildēja Džailss, kurš arī pats ļoti labprāt to vēlētos uzzināt. Tiesa, arī gadījumā, ja atbilde viņam būtu zināma, viņš to nedrīkstētu atklāt. Pat ne diviem Būru kara veterāniem.

Pirmdienas rītā jaunākais leitnants Beringtons pamodās ļoti agri un pēc brokastīm viņu kopā ar māti Hadsons automašīnā aizveda uz Veseksas pulka vadības štābu. No galvenajiem vārtiem ārā brauca dzīva straume ar transportlīdzekļiem, kurās sēdēja bruņoti vīri. Džailss izkāpa no auto un devās uz sardzes posteni.

– Labrīt, kungs! – sveicināja kaprālis un militāri salutēja. Pie tādas attieksmes Džailss vēl nebija paguvis pierast. – Adjutants lika jums pateikt, lai uzreiz pēc ierašanās dodaties pie viņa.

– Ar prieku to darīšu, – atteica Džailss, kad bija atbildējis uz militāro sveicienu, – tiklīdz uzzināšu, kur atrodas majora Redklifa kabinets.

– Pārejiet pāri laukumam, tālākajā malā, zaļās durvis. Kļūdīties nav iespējams.

Džailss devās pāri laukumam un pa ceļam atbildēja uz vairākiem militāriem sveicieniem, līdz nonāca pie majora Redklifa durvīm.

Majors sēdēja pie rakstāmgalda un, Džailsam ienākot telpā, paraudzījās uz viņu.

– O, Berington! Veco zēn! Priecājos atkal jūs redzēt, – viņš sacīja. – Nebijām pārliecināti, vai pagūsiet laikā.

– Pagūšu laikā? Kā tas jāsaprot, kungs? – Džailss vaicāja.

– Pulks tiek pārcelts uz ārzemēm, un pulkvedim likās, ka vajadzētu jums dot iespēju pievienoties pārējiem, vai arī būtu jāgaida nākamā pārcelšanās.

– Kurp mēs dodamies, kungs?

– Nav ne jausmas, veco zēn. Mana ranga virsniekam nav pieejama šāda informācija. Tikai vienu gan varu sacīt, proti, noteikti uz kādu vietu, kas atrodas daudz tuvāk tiem nolādētajiem vāciešiem nekā Bristole.

HARIJS KLIFTONS

1941

Trīspadsmitā nodaļa

Harijs nemūžam neaizmirsīs dienu, kad Loids tika atbrīvots no ieslodzījuma Levenemā. Lai gan Harijam bija skumji noskatīties, ka viņš aiziet, tomēr Maksa pēdējie vārdi likās gluži pārsteidzoši.

– Tom, vai izdarīsi man kādu pakalpojumu? – viņš vaicāja, kad abi uz atvadām paspieda viens otram roku. – Man ļoti patika tavas dienasgrāmatas. Es labprāt lasītu arī turpinājumu, ja tu tās nosūtītu uz šo adresi, – viņš sacīja un pasniedza Harijam vizītkarti, it kā jau būtu brīvs cilvēks. – Pēc nedēļas atsūtīšu tās tev atpakaļ.

Glaimots Harijs piekrita nosūtīt Maksam ik reizi pa burtnīcai, kad tā būs pierakstīta.

Nākamajā rītā Harijs ieņēma vietu pie bibliotekāra galda, bet pie iepriekšējās dienas laikraksta lasīšanas ķērās vien pēc tam, kad bija paveicis savus pienākumus. Katru vakaru viņš turpināja rakstīt dienasgrāmatu un, kad burtnīca bija pilna ar viņa svaigāko pūliņu augļiem, nosūtīja to Maksam Loidam. Viņš jutās atvieglots un pat mazliet izbrīnīts, kad tās allaž tika atkal atsūtītas atpakaļ, kā solīts.

Mēnešiem ritot, Harijs sāka pieņemt faktu, ka cietuma dzīve galvenokārt nozīmē monotonu ikdienas ritmu un pieņemtas kārtības ievērošanu. Kādu rītu viņu gaidīja liels pārsteigums, kad cietuma priekšnieks ieradās bibliotēkā, vicinot savu New York Times numuru. Harijs plauktos mainīja vietām grāmatas un, cietuma priekšniekam atnākot, nolika grāmatu kaudzi malā.

– Vai mums ir Amerikas Savienoto Valstu karte? – Svonsons prasīja.

– Jā, protams, – Harijs atbildēja, piegāja pie plaukta, kur glabājās uzziņu literatūra, un paņēma Hūberta izdevumu “Amerikas karte”. – Priekšniek, vai jūs interesē kaut kas konkrēts? – Harijs vaicāja.

– Pērlhārbora.

Turpmāko divdesmit četru stundu laikā gan cietumniekiem, gan arī apsargiem pārspriežams bija tikai viens temats – kad Amerika iesaistīsies karā?

Nākamajā rītā Svonsons atkal atnāca uz bibliotēku.

– Tikko pa radio dzirdēju prezidenta Rūzvelta paziņojumu, ka Amerika pieteikusi karu Japānai.

– Tas ir ļoti labi, – sacīja Harijs, – taču… kad Amerika palīdzēs mums sakaut Hitleru?

Izrunājis vārdu “mums”, Harijs to jau uzreiz nožēloja. Viņš paraudzījās uz cietuma priekšnieku un pamanīja, ka Svonsonu pārņēmusi neizpratne. Harijs ātri atsāka šķirot un likt vietās iepriekšējās dienas grāmatas.

Atbildi uz savu jautājumu Harijs saņēma dažas nedēļas vēlāk, kad Vinstons Čērčils uzkāpa uz kuģa “Jorkas hercogs” klāja, lai dotos ceļā uz Vašingtonu un tur satiktos ar ASV prezidentu. Kad Čērčils atgriezās Lielbritānijā, Rūzvelts bija piekritis tam, ka Amerikas Savienotajām Valstīm jāpievērš uzmanība karam, kas risinās Eiropā, un jāpiedalās fašistiskās Vācijas sakāvē.

Lappusi pēc lappuses Harijs dienasgrāmatā pierakstīja savu likteņa biedru cietumnieku reakciju uz faktu, ka Amerika iesaistījusies karā. Viņš secināja, ka lielāko daļu šo cilvēku var iedalīt divās konkrētās kategorijās. Gļēvuļi un varoņi. Tajos, kuri atviegloti uzelpoja, jo atradās droši ieslēgti cietumā, un cerēja vienīgi uz to, ka brīdī, kad tiks atbrīvoti, nemierīgais laiks jau būs pārdzīvots. Un tajos, kuri dedzīgi vēlētos izkļūt ārā no ieslodzījuma un doties cīņā pret tiem, ko ienīda vēl vairāk nekā cietumsargus.

Kad Harijs savam kameras biedram vaicāja, pie kuras kategorijas pieder viņš, Kvins atteica: – Vai esi saticis kādu īru, kurš nebūtu gatavs ar baudu mesties kautiņā?

Tagad Harijs jutās pat vēl vairāk vīlies, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka amerikāņu iesaistīšanās nozīmē daudz tuvākas kara beigas. Viss būs galā jau ilgi pirms tam, kad Harijs tiks atbrīvots, un viņam nebūs iespējas dot savu artavu ienaidnieka sakaušanā. Pirmo reizi kopš atrašanās ieslodzījumā Harijs iedomājās par iespēju izbēgt no cietuma.

Harijs tikko bija beidzis lasīt New York Times grāmatu apskatu, kad bibliotēkā ienāca virsnieks un paziņoja: – Cietuma priekšnieks vēlas tevi satikt, Bredšov. Nekavējoties.

Pārsteigts par to Harijs nejutās, lai gan, vēlreiz paraudzījies uz sludinājumu lappuses apakšā, viņš joprojām nespēja saprast, kā gan Loids pamanīsies izkļūt sveikā. Harijs rūpīgi salocīja avīzi, nolika to kaudzē pie citām un virsniekam pa pēdām izgāja no bibliotēkas.

– Vai zināt, Džoisa kungs, kāpēc cietuma priekšnieks mani izsauc? – Harijs vaicāja, kad abi gāja pāri pagalmam.

– Nevaicā man, – Džoiss atteica, nepūlēdamies slēpt sarkasmu. – Es nekad neesmu piederējis pie cietuma priekšnieka uzticības personu loka.

Vairāk jautājumus Harijs neuzdeva, un drīz viņi nonāca pie cietuma priekšnieka biroja durvīm. Virsnieks klusi pieklaudzināja.

– Ienāciet! – Šo balsi nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Džoiss atvēra durvis, un Harijs iegāja kabinetā. Viņš izbrīnīts pamanīja, ka iepretī Svonsonam sēdēja vēl kāds, kuru Harijs nekad nebija saticis. Svešajam mugurā bija armijas forma, un viņš izskatījās tikpat elegants, cik Harijs jutās nevīžīgs. Viņš neskatījās cietumniekam acīs.

Svonsons piecēlās no savas vietas aiz rakstāmgalda. – Labrīt, Tom! – Šī bija pirmā reize, kad cietuma priekšnieks, vēršoties pie viņa, izmantoja kristīto vārdu. – Tas ir pulkvedis Kleverdons no Piektā Teksasas Reindžeru pulka.

– Labrīt, kungs! – sveicināja Harijs.

Kleverdons piecēlās un sarokojās ar Hariju. Kaut kas tāds atkal bija ierindojams kategorijā “pirmo reizi”.

– Apsēdies, Tom! – aicināja Svonsons. – Pulkvedim ir kāds priekšlikums, un viņš vēlas, lai tu to uzklausi.

Harijs apsēdās.

– Priecājos ar jums iepazīties, Bredšov, – pulkvedis Kleverdons teica un arī apsēdās. – Es esmu reindžeru komandieris. – Harijs neizpratnē paraudzījās uz viņu. – Ziņas par mums jūs neatradīsiet nevienā bukletā, kur runāts par dienestu armijā. Es apmācu grupu, kuras uzdevums būs iekļūt aiz ienaidnieka frontes līnijas un nodarīt iespējami lielākus zaudējumus, lai kājniekiem būtu vieglāk veikt viņiem uzticēto uzdevumu. Nevienam nav zināms, kur un kad mūsu grupa ar izpletni nolaidīsies Eiropā, taču es biju viens no pirmajiem, kam pavēstīja, ka mani zēni tiks nogādāti mērķa zonā vairākas dienas pirms oficiālā uzbrukuma sākuma. – Harijs sēdēja uz paša krēsla maliņas. – Tomēr pirms pacelšanās gaisā es komplektēju nelielu grupu speciālistu, lai būtu gatavs katrai negaidītai situācijai. Šajā vienībā būs trīs grupas, katrā grupā desmit cilvēku: kapteinis, seržants, divi kaprāļi un seši kareivji. Vairāku pēdējo nedēļu laikā esmu sazinājies ar dažādu cietumu priekšniekiem un vaicājis, vai viņu redzeslokā ir kādi īpaši vīri, kuri derētu šādai operācijai. Svonsona kungs nosauca divus, un jūs esat viens no tiem. Kad biju ieskatījies jūsu personīgajā lietā, secināju, ka piekrītu Svonsona kungam. Jums patiešām lietderīgāk būtu atkal valkāt formastērpu, nevis lieki šķiest laiku šeit.

– Paldies, kungs! – Harijs sacīja cietuma priekšniekam. – Vai drīkstu vaicāt, kurš ir otrs kandidāts?

– Kvins, – cietuma priekšnieks atbildēja. – Jūs abi man pēdējo divu gadu laikā esat sagādājuši ne mazums problēmu. Nodomāju, ka tagad pienākusi vāciešu kārta ciest no jūsu interesantās kompānijas. – Harijs pasmaidīja.

– Bredšov, ja izlemsiet mums pievienoties, – turpināja pulkvedis, – tad nekavējoties uzsāksiet apmācību astoņu nedēļu ilgā pamatkursā, pēc tam iegūsiet specifiskas zināšanas un prasmes sešu nedēļu īpašajos kursos. Pirms turpinu, man jāzina, vai jums šis priekšlikums šķiet pieņemams.

– Kad man jāsāk? – atteica Harijs.

– Mana mašīna ir tepat pagalmā, un tās dzinējs nav izslēgts. – Pulkvedis pasmaidīja.

– Es jau liku atnest jūsu civilās drēbes no noliktavas, – sacīja cietuma priekšnieks. – Acīmredzamu apstākļu pēc mums būs jāpatur noslēpumā iemesls jūsu ātrajai atbrīvošanai. Ja kāds vaicās, es teikšu, ka jūs ar Kvinu esat pārcelti uz citu ieslodzījuma vietu.

Pulkvedis pamāja ar galvu. – Vai vēlaties vēl kaut ko vaicāt, Bredšov?

– Vai Kvins piekrita jums pievienoties? – Harijs jautāja.

– Viņš jau sēž manas mašīnas aizmugurējā sēdeklī un droši vien domā, kāpēc gan jūs kavējaties tik ilgi.

– Bet jūs taču zināt, kālab es atrodos cietumā, pulkvedi?

– Jūs dezertējāt, – atteica pulkvedis Kleverdons. – Nu, tad jau man nāksies jūs ļoti uzmanīt, vai ne? – Abi iesmējās. – Jūs manai grupai pievienosieties kā vienkāršs kareivis, bet varat būt drošs, ka jūsu pagātne nestāsies ceļā paaugstinājuma iegūšanai. Ja reiz par to runājam, Bredšov, šajā situācijā lieti noderētu arī vārda maiņa. Mums taču nebūtu prieks, ja kāds pārgudrelis sāktu rakņāties pa jūsu agrākā dienesta laika dokumentiem un uzdot nevēlamus jautājumus. Vai varat iedomāties, kādu vārdu jūs vēlētos?

– Harijs Kliftons, kungs, – viņš attrauca pat pārāk dedzīgi.

Cietuma priekšnieks smaidīja. – Man jau sen gribējās uzzināt, kā tad tevi patiesībā sauc.

EMMA BERINGTONE

1941

Četrpadsmitā nodaļa

Emmai gribējās pēc iespējas ātrāk doties projām no Kristīnas dzīvokļa, aizbraukt no Ņujorkas un atgriezties Anglijā. Bristolē viņa varēs ļauties sērām un ziedot savu dzīvi Harija dēla audzināšanai. Taču aizbēgt, kā izrādījās, nebija viegli.

– Jūtu līdzi, – sacīja Kristīna un aplika roku Emmas pleciem. – Man nebija ne jausmas, ka jūs nezināt, kas noticis ar Tomu. – Emma vārgi pasmaidīja. – Gribu, lai jūs saprastu, – turpināja Kristīna, – ka ne Ričards, ne es pat mirkli nešaubījāmies par viņa nevainīgumu. Tas cilvēks, ko es atgriezu dzīvē, nebija spējīgs pastrādāt slepkavību.

– Paldies, – tencināja Emma.

– Man ir dažas Toma fotogrāfijas, kas uzņemtas uz “Kanzasas zvaigznes”. Vai jūs gribētu tās apskatīt? – vaicāja Kristīna.

Emma pieklājīgi pamāja ar galvu, lai gan viņai nebija ne mazākās intereses skatīties uz leitnantu Tomasu Bredšovu. Viņa nolēma, ka klusītēm izslīdēs no dzīvokļa un atgriezīsies viesnīcā, tiklīdz Kristīna būs izgājusi no istabas. Viņai vairs negribējās turpināt šo izrādi pilnīgas svešinieces priekšā.

Kad Kristīna izgāja, Emma spēji piecēlās un nejauši aizķēra savu kafijas tasīti, kas bija uzlikta uz galda. Tā nokrita uz grīdas, un kafija izlaistījās uz paklāja. Emma noslīga uz ceļiem un atkal sāka raudāt. Tajā brīdī atgriezās Kristīna, nesdama fotogrāfiju žūksnīti.

Ieraudzījusi Emmu uz ceļiem un vienās asarās, viņa pūlējās viešņu nomierināt. – Lūdzu, par paklāju neraizējieties, tas nav svarīgi. Lūk, labāk apskatiet šīs, bet es tikmēr sameklēšu kaut ko, lai te visu savāktu. – Viņa pasniedza fotogrāfijas Emmai un ātri izgāja no istabas.

Savu bēgšanas mēģinājumu Emma atzina par neizdevušos, atkal apsēdās krēslā un negribīgi sāka pētīt Toma Bredšova fotogrāfijas.

– Mans Dievs! – viņa balsī noteica. Emma neticīgi skatījās uz Hariju, kurš stāvēja uz kuģa klāja, bet viņam aiz muguras nelielā attālumā bija redzama Brīvības statuja. Otrā fotogrāfijā viņš bija redzams uz Manhetenas debesskrāpju fona. Viņa atkal nespēja valdīt asaras, lai gan nesaprata, kā ir iespējams tas, ko skata viņas acis. Viņa nepacietīgi gaidīja Kristīnas atgriešanos. Pavisam drīz rūpīgā mājsaimniece bija klāt. Viņa notupās un ar mitru lupatu sāka tīrīt nelielo kafijas traipu.

– Vai jūs zināt, kas ar Tomu notika pēc tam, kad viņu apcietināja? – Emma satraukti vaicāja.

– Vai tad neviens jums to nepateica? – Kristīna paraudzījās augšup. – Laikam jau viņiem nebija pietiekami daudz pierādījumu, lai apvainotu Tomasu slepkavībā, un advokāts Dželkss viņu no šīs nelaimes paglāba. Tomēr viņu apsūdzēja dezertēšanā, un tiesa argumentus atzina par pamatotiem. Viņam piespieda sešus gadus cietumā.

Emma nekādi nespēja saprast, kā gan Harijs varēja nonākt cietumā par noziegumu, ko acīmredzami nebija pastrādājis. – Vai tiesas sēde notika Ņujorkā?

– Jā, – Kristīna atbildēja. – Viņu aizstāvēja advokāts Seftons Dželkss, tādēļ mēs ar Ričardu nospriedām, ka materiāla palīdzība Tomasam nav neieciešama.

– Neesmu droša, ka sapratu.

– Seftons Dželkss ir vecākais partneris vienā no prestižākajiem Ņujorkas advokātu birojiem. Lai nu kā, vismaz aizstāvis Tomam bija prasmīgs. Viņš izskatījās patiešām norūpējies, kad ieradās pie mums, lai parunātu par Tomu. Zinu, ka viņš bija arī pie doktora Vollesa un kuģa kapteiņa. Viņš mūs visus drošināja un sacīja, ka Tomass nav vainīgs.

– Vai zināt, uz kādu cietumu viņu nosūtīja? – Emma klusi vaicāja.

– Uz Levenemu. Mēs ar Ričardu mēģinājām viņu satikt, bet Dželksa kungs sacīja, ka Toms nevēloties nevienu redzēt.

– Jūs patiešām esat ļoti mīļi, – sacīja Emma. – Varbūt drīkstu lūgt vēl kādu nelielu pakalpojumu? Vai jūs man atļautu paturēt vienu no šīm fotogrāfijām?

– Ņemiet tās visas. Ričards ir piefotografējis tās dučiem. Fotografēšana ir viņa vaļasprieks.

– Nevēlos tērēt vēl vairāk jūsu laika, – bilda Emma un grīļīgi piecēlās.

– Jūs netērējat manu laiku, – Kristīna nepiekrita. – Mēs tā arī nesapratām, kā tas viss varēja ar Tomu atgadīties. Kad satiksiet viņu, lūdzu, nododiet mūsu vismīļākos sveicienus un laba vēlējumus, – viņa teica, kad abas izgāja no istabas. – Ja vien viņš vēlētos, mēs ar prieku viņu apciemotu.

– Paldies, – sacīja Emma, kad drošības ķēde no durvīm atkal tika noņemta.

Kristīna atvēra durvis un sacīja: – Mēs abi ar Ričardu sapratām, ka Toms ir neprātīgi iemīlējies, tomēr viņš mums nepateica, ka esat angliete.

Piecpadsmitā nodaļa

Emma ieslēdza naktslampiņu un atkal raudzījās uz Harija fotogrāfiju, kurā viņš bija redzams uz “Kanzasas zvaigznes” klāja. Viņš izskatījās tik laimīgs, tik mierīgs un atbrīvots un pilnīgā neziņā par to, kas viņu sagaida pēc izkāpšanas krastā.

Viņa iemiga un atkal modās, mēģinot izsecināt, kālab gan Harijs bijis gatavs stāties tiesas priekšā par slepkavību, kuru nebija pastrādājis, un par dezertēšanu no Jūras spēkiem, kuros pat pieteicies nebija. Viņa nosprieda, ka atbildes varētu sniegt tikai Seftons Dželkss. Tātad vispirms viņai jānorunā tikšanās ar šo advokātu.

Jau atkal viņa ieskatījās uz naktsgaldiņa noliktajā pulkstenī. Trīs un divdesmit viena minūte naktī. Viņa izkāpa no gultas, uzģērba rītasvārkus, apsēdās pie mazā galdiņa un pierakstīja vairākas lapas ar jautājumiem, kurus grasījās uzdot Seftonam Dželksam. Viņa gatavojās gluži kā eksāmenam.

Sešos viņa nomazgājās dušā, saģērbās un nokāpa lejā uz brokastīm. Uz viņas galda bija nolikts New York Times numurs. Emma ātri pāršķirstīja lappuses un sāka lasīt vienu rakstu. Amerikāņi izsacījās visai pesimistiski par britu iespējām uzveikt Hitlera karaspēku, ja tas iebruks Britu salās, turklāt šie draudi izskatījās aizvien reālāki. Virs fotogrāfijas, kurā bija redzams Vinstons Čērčils uz Duvras baltajām klintīm, izaicinoši veroties pāri Lamanšam, un, protams, ar neiztrūkstošo cigāru mutē. Virsraksts vēstīja: “Mēs viņus sagaidīsim jau krastā.”

Emma sajutās vainīga par to, ka atrodas tālu prom no savas tēvzemes. Viņai jāatrod Harijs, jāpanāk viņa atbrīvošana no cietuma, un pēc tam abi varēs doties atpakaļ uz Bristoli.

Viesnīcas reģistratore sameklēja Manhetenas telefonu grāmatā advokātu firmas “Dželkss, Maierss un Ebernetijs” adresi Volstrītā, pierakstīja uz lapas un pasniedza to Emmai.

Taksometrs atveda viņu pie milzīgas tēraudā un stiklā būvētas celtnes, kas stiepās stāvus debesīs. Emma iegāja pa virpuļdurvīm un nokļuva vestibilā, kur pie sienas bija piestiprināts liels saraksts ar firmām, kas atrodamas šajā četrdesmit astoņus stāvus augstajā ēkā. “Dželkss, Maierss un Ebernetijs” aizņēma divdesmito, divdesmit pirmo un divdesmit otro stāvu. Bija norādīts arī, ka šās firmas reģistratores, kas atbildēs uz klientu jautājumiem, atrodamas divdesmitajā stāvā.

Emma pievienojās pelēkos vilnas flaneļa uzvalkos tērptu vīriešu rindai, kas gaidīja pie tuvākā lifta. Viņa izkāpa divdesmitajā stāvā un ieraudzīja pie rakstāmgaldiem trīs reģistratores baltās dekoltētās blūzēs un pieguļošos melnos svārkos. Kaut kas tāds Bristolē laikam nebūtu iedomājams. Emma pārliecinātā solī piegāja pie viena no rakstāmgaldiem.

– Es vēlētos runāt ar Dželksa kungu.

– Vai bijāt vienojušies par tikšanos? – reģistratore pieklājīgi vaicāja.

– Nē, – atzina Emma, kurai bija nācies saskarties vienīgi ar vietējo advokātu, kam atradās laiks ik reizi, kad vien kādam no Beringtonu ģimenes bija nepieciešami viņa pakalpojumi.

Reģistratore izskatījās pārsteigta. Klienti tā vienkārši nemēdza ierasties un paziņot, ka vēlas tikties ar vecāko partneri. Parasti viņi vai nu rakstveidā pieteicās, vai arī viņu sekretāre piezvanīja un vienojās par tikšanās laiku ar Dželksa kungu, kura darba dienas bija ļoti aizņemtas. – Nosauciet savu vārdu, un es parunāšu ar viņa palīgu.

– Emma Beringtone.

– Lūdzu, apsēdieties, Beringtones jaunkundze! Jau pēc īsa mirkļa pie jums kāds atnāks.

“Jau pēc īsa mirkļa” kļuva par vairāk nekā pusstundu. Emma gaidīja, apsēdusies nomaļākā krēslā. Pie viņas pienāca kāds pelēkā uzvalkā tērpies kungs ar dzeltenu dokumentu paliktni rokās.

– Mani sauc Samuels Enskots, – viņš sacīja un pastiepa roku sveicienam. – Jūs vēlējāties runāt ar vecāko partneri, kā sapratu.

– Tieši tā.

– Esmu viņa palīgs, – teica Enskots un apsēdās iepretī Emmai. – Dželksa kungs man uzdeva noskaidrot, kālab vēlaties ar viņu tikties.

– Personiskā lietā, – atbildēja Emma.

– Diemžēl viņš, visdrīzāk, nepiekritīs ar jums tikties, ja nespēšu viņam izskaidrot jūsu vizītes iemeslu.

Emma saknieba lūpas. – Esmu Harija Kliftona draudzene. – Viņa uzmanīgi vēroja Enskotu, tomēr bija skaidri redzams, ka šis vārds viņam pilnīgi neko neizsaka. Tomēr viņš to pierakstīja. – Man ir iemesls uzskatīt, ka Harijs Kliftons tika apcietināts aizdomās par Ādama Bredšova slepkavību un Dželksa kungs viņu pārstāvēja tiesā. – Šajā reizē bija noprotams, ka vārds nav svešs, un pildspalva švīkstēja ātrāk. – Es vēlos sastapt Dželksa kungu un noskaidrot, kā gan tik augstas kategorijas profesionālis pieļāva, ka mans līgavainis ieņem Tomasa Bredšova vietu.

Jaunā vīrieša pierē ievilkās dziļa rieva. Viņš noteikti nebija pieradis, ka par viņa priekšnieku kāds izsakās šādi. – Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat, Beringtones jaunkundze. – Un Emma nojauta, ka viņš nemelo. – Es aprunāšos ar Dželksa kungu un tad sazināšos ar jums. Nosauciet, lūdzu, savu adresi.

– Esmu apmetusies viesnīcā Mayflower, – paskaidroja Emma. – Un jebkurā laikā esmu gatava tikties ar Dželksa kungu.

Enskots atkal kaut ko pierakstīja, piecēlās kājās, īsi palocīja galvu, taču šajā reizē roku atvadu sveicienam nepiedāvāja. Emma bija diezgan pārliecināta, ka vecākais partneris piekritīs jau drīzumā tikties ar viņu.

Emma ar taksometru atgriezās Mayflower viesnīcā. Vēl neatvērusi sava numura durvis, viņa dzirdēja, ka zvana telefons. Viņa skrēja pāri istabai, lai ātrāk atbildētu, tomēr brīdī, kad viņa pacēla klausuli, savienojums jau bija pārtrūcis.

Viņa apsēdās pie galda un sāka rakstīt vēstuli mātei, kurā vēstīja, ka laimīgi nokļuvusi galā. Tiesa, viņa neminēja savu pārliecību par to, ka Harijs ir dzīvs. To viņa bija gatava darīt tikai tad, kad būs ieraudzījusi Hariju savām acīm, sveiku un veselu. Viņa rakstīja trešo vēstules lappusi, kad telefons iezvanījās atkal.

– Labvakar, Beringtones jaunkundz!

– Labvakar, Enskota kungs, – Emma atbildēja, jo arī bez paskaidrojuma zināja, kas ir zvanītājs.

– Es runāju ar Dželksa kungu un pastāstīju par jūsu vēlmi tikties. Diemžēl viņš laikam nevarēs tam piekrist, jo tādējādi rastos interešu konflikts saistībā ar otru viņa pārstāvēto klientu. Viņš nožēlo, ka nespēj jums palīdzēt.

Saruna pārtrūka.

Emma sēdēja pie galda un žņaudza rokā telefona klausuli. Viņai ausīs vēl skanēja vārdi “interešu konflikts”. Vai patiešām bija šāds klients? Un kurš tas ir? Vai arī tā bija vienīgi atruna, lai izvairītos no tikšanās? Emma nolika klausuli vietā un mirkli sēdēja, prātodama par to, kā gan šādā situācijā rīkotos viņas vectēvs. Tad viņa atcerējās vienu no viņa iemīļotākajiem izteicieniem. “Mērķa sasniegšanai vienmēr ir vairāki ceļi.”

Atvērusi galda atvilktni, Emma ar pateicību pamanīja, ka tajā ir vēl viens vēstuļpapīra komplekts. Viņa paņēma lapu un pierakstīja cilvēkus, kuri, viņasprāt, varētu viest skaidrību jautājumā par Dželksa kunga iespējamo “interešu konfliktu”. Pēc tam viņa nokāpa lejā uz reģistrācijas telpu, labi apzinādamās, ka dažu tuvāko dienu laikā viņa būs ļoti aizņemta. Reģistratore pūlējās noslēpt pārsteigumu, kad klusā angļu dāma ar maigo balsi vēlējās uzzināt Tiesas nama, policijas iecirkņa un cietuma adresi.

Pirms došanās ārā no Mayflower Emma viesnīcas veikaliņā iegādājās dzeltenu dokumentu paliktni. Izgājusi uz ielas, viņa apturēja taksometru.

Tas Emmu aizveda uz pilnīgi citādu pilsētas rajonu nekā to, kurā atradās Dželksa kunga birojs. Viņa devās augšup pa Tiesas nama kāpnēm un domāja par Hariju un viņa izjūtām, ieejot šajā ēkā pilnīgi citādos apstākļos. Pie durvīm stāvēja apsargs, kuram Emma pavaicāja, kā nokļūt uz lasītavu.

– Ja jūs ar to domājāt arhīvu, tad tas atrodas pagrabstāvā, – sargs atbildēja.

Arhīvā Emma vaicāja ierēdnim, kurš stāvēja aiz letes, vai būtu iespējams iepazīties ar kādas lietas materiāliem. “Ņujorkas pavalsts pret Bredšovu.” Ierēdnis pasniedza viņai veidlapu, ko vajadzēja aizpildīt. Viens no tajā ietvertajiem jautājumiem bija: “Vai esat students/e?” Emma atbildēja apstiprinoši. Pēc dažām minūtēm Emmai tika pasniegti trīs milzīgi lietas materiālu sējumi.

– Pēc pāris stundām mēs beidzam darbu, – viņš brīdināja. – Kad atskanēs zvans, jums nekavējoties lietas materiāli jānoliek uz letes.

Emma izlasīja dažas lappuses un nespēja saprast, kālab gan apsūdzētājs atteicies no prasības tiesāt Tomasu Bredšovu par slepkavību, ja reiz bijuši tik nopietni pierādījumi pret viņu. Brāļi bija apmetušies vienā viesnīcas numurā, uz viskija karafes tika atrasti Tomasa Bredšova asiņainie pirkstu nospiedumi, turklāt nebija ne mazāko aizdomu par to, ka pirms tam, kad Ādams tika atrasts guļam asins peļķē, telpā būtu varējis iekļūt kāds svešinieks. “Un kālab Toms bija aizbēdzis no slepkavības vietas? Kālab apgabala prokurors cēla apsūdzību daudz vieglākā noziegumā – dezertēšanā? Un visdziļākajā noslēpumā palika tas, kā Harijs vispār bija nonācis šajā situācijā. Vai vēstule, kas atradās uz Meizijas kamīna malas, spētu sniegt atbildes? Vai Dželksam ir zināms kas tāds, kā nākšanu gaismā viņš nevēlas pieļaut?”

Šīs domas pārtrauca zvana šķindēšana. Tas nozīmēja, ka lietas materiāli jānoliek atpakaļ uz letes. Atbildes uz dažiem jautājumiem viņa bija atradusi, tomēr neatbildēto bija daudz vairāk. Emma savā sarakstā atzīmēja divus cilvēkus. “Viņiem, visticamāk, ir zināmas daudzas atbildes. Vai arī viņi minēs interešu konfliktu?”

Mazliet pāri pieciem viņa izgāja no Tiesas nama, nesdama par dažām papīra lapām vairāk, nekā ierodoties. Viņa paķēra kaut ko ēdamu vietā, ko sauca Hershey bārs, un kokakolu kioskā uz ielas, tad apturēja kārtējo taksometru un lūdza, lai viņu aizved uz Divdesmit ceturto policijas iecirkni. Pa ceļam viņa apēda un izdzēra nopirkto. Māte šādu rīcību noteikti nebūtu atbalstījusi.

Ieradusies policijas iecirknī, Emma sacīja, ka vēlētos runāt ar detektīvu Kolovski vai detektīvu Raienu.

– Abiem šajā nedēļā ir nakts maiņa. – sacīja dežurants. – Viņi šeit neieradīsies ātrāk par desmitiem.

Emma pateicās viņam un nolēma atgriezties viesnīcā, ieturēt maltīti un pēc tam atkal atbraukt uz Divdesmit ceturto policijas iecirkni.

Pēc ēšanas Emma devās uz savu numuru viesnīcas ceturtajā stāvā, atlaidās gultā un domāja par to, kas jāpajautā detektīvam Kolovskim un detektīvam Raienam. Atlika vien cerēt, ka abi būs gatavi ar viņu runāt. “Vai leitnantam Bredšovam bija amerikāņu akcents?”

Emma iegrima dziļā miegā, no kura viņu izrāva gluži neierastā policijas sirēnu gaudošana ārā uz ielas. Tagad viņa saprata, kālab numuri augstākos stāvos bija dārgāki. Viņa ieskatījās pulkstenī. Bija piecpadsmit pāri vieniem.

– Sasodīts! – viņa niknodamās izlēca no gultas, aizsteidzās uz vannas istabu, samitrināja dvieli aukstā ūdenī un piespieda to pie sejas. Viņa izbrāzās no numura un ar liftu nobrauca lejasstāvā. Izgājusi uz ielas, viņa jutās pārsteigta par to, ka tur joprojām bija tikpat daudz cilvēku un automašīnu kā dienas vidū.

Viņa apturēja kādu taksometru un lūdza, lai viņu aizved uz Divdesmit ceturto policijas iecirkni. Laikam jau Ņujorkas taksometru vadītāji bija sākuši saprast viņas sacīto. “Vai arī es sāku saprast, ko saka šoferi?”

Dažas minūtes pirms diviem Emma steidzās augšup pa kāpnēm pie policijas iecirkņa. Cits dežurējošais policists aicināja Emmu apsēsties un sacīja, ka informēs detektīvu Kolovski un detektīvu Raienu par gaidītāju.

Emma iekārtojās uz ilgu gaidīšanu, taču viņai par izbrīnu jau pēc pāris minūtēm dežurējošais virsnieks teica: – Klau, Karl! Te ir kāda dāma, kura vēlas tevi satikt, – un ar roku norādīja Emmas virzienā.

Detektīvs Kolovskis ar kafijas krūzi vienā un cigareti otrā rokā piegāja pie Emmas un uzsmaidīja viņai. “Interesanti, cik drīz šis smaids nozudīs, kad viņš uzzinās mana apmeklējuma iemeslu?” viņa nodomāja.

– Kā varu jums pakalpot, jaunkundz? – viņš vaicāja.

– Mani sauc Emma Beringtone, – viņa teica, tīši pārspīlēdama savu angļu akcentu. – Man nepieciešams jūsu padoms kādā privātā lietā.

– Tad iesim uz manu kabinetu, Beringtones jaunkundz, – Kolovskis mudināja un devās uz priekšu pa gaiteni. Nonācis pie kādām durvīm, viņš tās ar papēdi atgrūda vaļā. – Apsēdieties! – viņš sacīja un norādīja uz vienu no telpā esošajiem diviem krēsliem. – Vai atnest jums kafiju? – viņš vaicāja, kad Emma bija apsēdusies.

– Nē, paldies!

– Gudrs lēmums, jaunkundz, – viņš uzslavēja un nolika savu kafijas krūzi uz galda, tad aizsmēķēja cigareti un apsēdās. – Tātad, kā varu jums palīdzēt?

– Kā noprotu, jūs bijāt viens no diviem detektīviem, kas apcietināja manu līgavaini.

– Un kāds ir viņa vārds?

– Tomass Bredšovs.

Emma nekļūdījās. Skatiens, balss, attieksme… viss uzreiz mainījās. – Jā, tas biju es. Un varu jums sacīt, ka lieta bija pilnīgi skaidra līdz brīdim, kad tajā iesaistījās Seftons Dželkss.

– Bet manu līgavaini taču nemaz netiesāja par slepkavību, – Emma atgādināja.

– Tikai tālab, ka Bredšova advokāts bija Dželkss. Ja šis vīrs aizstāvētu Ponciju Pilātu, tad pārliecinātu zvērinātos par to, ka vienkārši palīdzējis jaunam galdniekam, kurš gribēja nopirkt dažas naglas krustam, ko taisījis.

– Vai jūs man mēģināt pateikt, ka Dželkss…

– Nē, – Kolovskis sarkastiski atbildēja, pirms Emma bija paguvusi pabeigt teikumu. – Vienmēr esmu uzskatījis, ka tikai vistīrākās sakritības dēļ apgabala prokurors tajā gadā kandidēja uz atkārtotu ievēlēšanu amatā un daži Dželksa klienti bija viņa plašās vēlēšanu kampaņas lielākie atbalstītāji. Lai kā arī būtu, – detektīvs turpināja, izpūtis lielu dūmu mākoni, – Bredšovam piesprieda sešus gadus cietumā par dezertēšanu. Policijas iecirknī slēdza derības par to, ka viņš tiks atbrīvots jau pēc astoņpadsmit mēnešiem. Augstākais pēc diviem gadiem.

– Un kāds bija jūsu viedoklis? – vaicāja Emma.

– Tiesnesim vajadzēja atzīt, ka Toms Bredšovs ir vainīgs… – Kolovskis mirkli klusēja un izpūta kārtējo dūmu mākoni, bet pēc tam piebilda: – …slepkavībā.

– Es piekrītu jums un tiesnesim, – teica Emma. – Visticamāk, Toms Bredšovs bija slepkava. – Kolovskis izskatījās pārsteigts. – Vai cilvēks, kuru apcietinājāt, jums ieminējās par to, ka viņš nemaz nav Tomass Bredšovs un ka patiesībā viņu sauc Harijs Kliftons?

Detektīvs ciešāk paraudzījās uz Emmu un mirkli padomāja. – Sākotnēji viņš kaut ko tādu sacīja gan, bet Dželkss laikam viņam paskaidroja, ka tas nenostrādās, jo vairāk viņš to nepieminēja.

– Vai jums liktos interesanti, Kolovska kungs, ja es pierādītu, ka tas būtu gan nostrādājis?

– Nē, jaunkundz, – Kolovskis strikti attrauca. – Šī lieta jau sen ir slēgta. Jūsu līgavainis izcieš sešu gadu cietumsodu par noziegumu, kura izdarīšanā atzīts par vainīgu. Un man te uz galda ir tik daudz darba… – Viņš uzlika roku uz lietu materiālu kaudzes. – Vecu rētu uzplēšanai man vienkārši nav laika. Un tagad… Ja vien nav kā tāda, ko vēl varu jūsu labā izdarīt…

– Vai viņi man atļaus apciemot Tomu Levenemā?

– Neredzu iemeslu, kālab to varētu aizliegt, – Kolovskis sacīja. – Uzrakstiet cietuma priekšniekam. Viņš jums atsūtīs apciemošanas atļauju. Kad būsiet to aizpildījusi, aizsūtiet to atkal viņam. Pēc tam jums tiks paziņots konkrēts datums. Tas neaizņems vairāk par sešām līdz astoņām nedēļām.

– Man nemaz nav sešu nedēļu! – iebilda Emma. – Man divu nedēļu laikā jāatgriežas Anglijā! Vai tiešām nekādi nav iespējams paātrināt šo procesu?

– Varbūt uz līdzjūtības pamata, – detektīvs noteica. – Un arī tikai tad, ja lūdz ieslodzītā vecāki vai sieva.

– Un ja māte ieslodzītā bērnam? – neatlaidās Emma.

– Ņujorkā tas dod jums tādas pašas tiesības kā sievai, ja vien varat šo faktu pierādīt.

Emma no somas izņēma divas fotogrāfijas. Vienā bija redzams Sebastjans, bet otrā Harijs uz “Kanzasas zvaigznes” klāja.

– Man tas liekas gana pārliecinoši, – Kolovskis noteica un, neko nepiebildis, pasniedza Emmai atpakaļ Harija fotogrāfiju. – Ja apsolīsiet, ka liksiet mani mierā, es parunāšu ar cietuma priekšnieku. Paskatīsimies, ko var darīt lietas labā.

– Paldies! – tencināja Emma.

– Kā varēšu jūs sameklēt?

– Esmu apmetusies viesnīcā Mayflower.

– Es ar jums sazināšos, – apsolīja Kolovskis un kaut ko pierakstīja. – Tomēr negribu, lai jūs māktu kaut mazākās šaubas par to, ka Tomass Bredšovs ir vainīgs. Viņš nogalināja savu brāli. Par to es esmu pilnīgi pārliecināts.

– Un es nevēlos, lai jūs māktu kaut mazākās šaubas par to, ka cilvēks, kurš ieslodzīts Levenemā, nav Tomass Bredšovs. Esmu par to nesatricināmi pārliecināta. – Emma ielika fotogrāfijas atpakaļ somā un piecēlās, posdamās projām.

Viņa izgāja no kabineta, bet detektīva sejā ievilkās rūpju rieva.

Emma atgriezās viesnīcā, izģērbās un uzreiz devās gulēt. Viņa prātoja, vai Kolovskis tomēr sācis šaubīties par to, ka varbūt patiešām apcietinājis citu cilvēku, ne Tomasu Bredšovu. Viņa joprojām netika skaidrībā par to, kālab gan Dželkss pieļāvis, ka Harijam piespriež sešus gadus cietumā, ja būtu bijis tik vienkārši pierādīt, ka notikusi kļūda un viņš ir Harijs Kliftons.

Viņa beidzot iemiga un izbaudīja atpūtu, kuru vairs nekas netraucēja.

Emma bija vannas istabā, kad iezvanījās telefons. Kamēr viņa piesteidzās atbildēt, savienojums jau bija pārtrūcis.

Otrreiz zvans atskanēja, kad viņa tikko bija aizvērusi numura durvis, lai dotos brokastīs. Viņa iebrāzās atpakaļ numurā un paķēra klausuli. Runātājs bija pazīstams.

– Labrīt, detektīv Kolovski! – viņa sveicināja.

– Ziņas nav labas, – detektīvs, kurš nebija prasmīgs smalku sarunu risinātājs, uzreiz ķērās pie lietas būtības. Emma sabruka gultā un bažījās, ka tūlīt izdzirdēs pašu ļaunāko. – Es runāju ar Levenemas cietuma priekšnieku. Bredšovs esot paziņojis, ka nevēlas nekādus apmeklētājus. Nevienu. Bez izņēmumiem. Liekas, Dželksa kungs devis norādījumu Bredšovu pat neinformēt, ja kāds izsaka vēlmi satikties.

– Vai jūs varētu mēģināt vismaz nodot viņam kādu ziņu? – Emma lūdzās. – Ja viņš zinātu, ka tā esmu es…

– Nav ne mazāko cerību, jaunkundz, – Kolovskis sacīja. – Jums nav ne jausmas, cik tālu sniedzas Dželksa taustekļi.

– Vai viņš var ietekmēt cietuma priekšnieku?

– Cietuma priekšnieks ir sīks gariņš. Dželksam ir vara pār apgabala prokuroru un pusi no Ņujorkas tiesnešiem. Tikai nevienam nesakiet, ka es tā teicu.

Saruna pārtrūka.

Emma neapjauta, cik laika aizritējis. Viņa izdzirdēja klusu klauvējienu pie durvīm. Kurš gan tas varētu būt? Durvis atvērās, un viņa ieraudzīja draudzīgu seju.

– Vai atļausiet man uzkopt? – vaicāja sieviete un stūma telpā ratiņus ar tīrīšanas līdzekļiem.

– Vēl tikai pāris minūtes. – sacīja Emma. Viņa ieskatījās pulkstenī un pārsteigta secināja, ka ir tikai desmit pāri desmitiem. Viņa juta, ka jāizvēdina galva, pirms rīkoties tālāk. Viņa nolēma, ka gara pastaiga Centrālparkā būs tieši tas, kas vajadzīgs.

Lēnām soļodama, viņa pieņēma lēmumu. Bija pienācis laiks apciemot vectēva māsu un pavaicāt padomu, kā labāk rīkoties.

Emma devās Parka avēnijas un Sešdesmit ceturtās ielas virzienā. Viņa bija tik ļoti iegrimusi apcerēs par to, kā paskaidros Filisai, kālab viesos nav ieradusies agrāk, ka īsti neattapa, ko redzējusi. Viņa apstājās, pagriezās un pagāja atpakaļ, paraudzīdamās katrā skatlogā. Un tad viņa bija nonākusi pie Doubleday’s. Skatloga centrā no grāmatām bija izveidota piramīda. Tai blakus atradās kāda vīrieša fotogrāfija. Tumši, atpakaļ atķemmēti mati, šauras ūsiņas. Viņš no fotogrāfijas uzsmaidīja Emmai.

CIETUMNIEKA DIENASGRĀMATA

Laiks, ko pavadīju Levenemas īpašā režīma cietumā

Makss Loids

Šā bestsellera autors ceturtdien pulksten piecos sniegs autogrāfus šajā veikalā

Nepalaidiet garām iespēju tikties ar grāmatas autoru!

DŽAILSS BERINGTONS

1941

Sešpadsmitā nodaļa

Džailsam nebija ne jausmas, kurp norīkots viņa pulks. Dienu no dienas viņš atradās nepārtrauktā kustībā. Pat gulēšanai nebija iespējams atvēlēt vairāk par divām stundām no vietas. Vispirms bija brauciens ar vilcienu, pēc tam ar kravas automašīnu, pēc tam pa trapu nācās uzkāpt uz kuģa, kas, viļņus šķeļot, aizveda kareivjus pāri okeāna plašumiem. Beidzot tūkstoš Veseksas pulka vīrus izlaida Ēģiptes ostā Aleksandrijā, Ziemeļāfrikas krastā.

Ceļojuma laikā Džailss pievienojās saviem kādreizējiem biedriem no Ipras nometnes Dārtmūrā, un tagad viņam nācās pierast pie tā, ka šie cilvēki nu atradās viņa pakļautībā. Vienam otram no viņiem, un jo īpaši Beitsam, nebija viegli pierast pie tā, ka Džailsu jāuzrunā par kungu. Un vēl grūtāk bija atcerēties, ka ik reizi, sastopoties ar viņu, ir militāri jāsalutē.

Kad Veseksas pulks izkāpa no kuģa, viņus sagaidīja armijas automašīnu konvojs. Džailss vēl nekad nebija jutis tik spiedīgu karstumu. Jau dažas minūtes pēc izkāpšanas svešajā zemē viņa svaigais haki krāsas formas krekls bija izmircis sviedros. Viņš ātri sadalīja savus vīrus trijās grupās, un visi sakāpa kravas automašīnās. Konvojs bez apstājas vairākas stundas lēnām virzījās pa šauru, putekļainu piekrastes ceļu, līdz beidzot nonāca pie nežēlīgi sabombardētas pilsētas. Beitss klusā balsī paziņoja: – Tobruka. Es taču jums teicu! – Un nauda sāka savu ceļu no rokas rokā.

Pilsētā armijas vīrus izvietoja dažādās vietās. Džailss kopā ar pārējiem virsniekiem no automašīnas izlēca pie Majestic Hotel, kurš bija rekvizēts, lai kļūtu par Veseksas pulka vadības štābu. Džailss iegāja pa virpuļdurvīm un ātri vien atskārta, ka nekā majestātiska šajā viesnīcā nav. Katrā iespējamajā vietā bija ierīkoti pagaidu kabineti. Pie sienām, kuras reiz rotāja gleznas, bija piestiprināti dažādi grafiki un kartes, kādreiz mīksto un pūkaino sarkano paklāju, kurš bija sagaidījis svarīgus viesus no visas pasaules, tagad pārāk bieži mina kniedētie armijnieku zābaki, un tas bija izdilis gluži plāns.

Par to, ka šeit kādreiz bijusi viesnīca, atgādināja vienīgi reģistratūra. Dežurējošais kaprālis garā atbraucēju sarakstā sameklēja jaunākā leitnanta Beringtona vārdu.

– Divi simti deviņpadsmitā istaba, – viņš pavēstīja un pasniedza Džailsam aploksni. – Tur atradīsiet visu nepieciešamo, kungs.

Pa platajām kāpnēm Džailss uzkāpa otrajā stāvā un iegāja viņam atvēlētajā numurā, apsēdās uz gultas, atvēra aploksni un izlasīja pavēles. Septiņos viņam bija jāierodas balles zālē, kur pulkvedis uzrunās visus atbraukušos virsniekus. Džailss izkravāja somu, nomazgājās dušā, uzģērba tīru kreklu un atkal nokāpa lejasstāvā. No virsniekiem saklātā galda viņš paņēma sviestmaizi un krūzi tējas. Īsi pirms pulksten septiņiem viņš devās uz balles zāli.

Telpa bija plaša, ar augstiem, skaistiem griestiem un lieliskiem kroņlukturiem. Jau bija sapulcējušies daudzi virsnieki, sastapās draugi un veidojās jaunas pazīšanās. Visi vēlējās uzzināt, kā tiks izvietoti pa dienesta punktiem. Tālākajā zāles galā Džailss pamanīja kādu jaunu leitnantu, un šis cilvēks viņam likās pazīstams, taču jau drīz viņš iejuka starp citiem un Džailss viņu pazaudēja no redzesloka.

Vienu minūti pāri septiņiem uz skatuves uzkāpa pulkvežleitnants Robertsons. Visi klātesošie apklusa, sarunas pārtrūka, virsnieki sastinga miera stājā. Pulkvežleitnants devās uz skatuves centru un ar rokas mājienu norādīja, lai virsnieki apsēžas. Viņš sāka uzrunu.

– Kungi! Jums varētu likties savādi, ka cīnīties pret Hitlera spēkiem neesat sūtīti uz kādu Lielbritānijas vietu, bet uz šo Ziemeļāfrikas daļu. Feldmaršals Rommels un viņa Āfrikas korpuss arī ir šeit, lai savas valsts karaspēkam Eiropā nodrošinātu degvielas piegādi. Mūsu pienākums ir aiztrenkt viņus atpakaļ uz Berlīni ar asiņainu degunu jau labu laiku pirms tam, kad viņu pēdējam tankam būs beigusies degviela.

Atskanēja kvēli aplausi un kāju dauzīšana pret zemi.

– Ģenerālis Veivels Veseksas pulkam ir uzticējis privilēģiju aizstāvēt Tobruku. Es viņam sacīju, ka mēs būsim gatavi ziedot dzīvību, lai Rommels Majestic Hotel netiktu pie numura.

Atskanēja pat vēl skaļāki aplausi un kāju dauzīšana pret zemi.

– Tagad jums jāpiesakās pie saviem tiešajiem komandieriem. Viņi jums izskaidros kopējo plānu pilsētas aizstāvībai un jūsu pienākumus, lai nodrošinātu tā izpildi. Kungi, mēs nevaram lieki tērēt laiku. Lai jums veicas! Sekmīgas medības!

Kad pulkvežleitnants kāpa nost no skatuves, virsnieki atkal sastinga miera stājā. Džailss vēlreiz ieskatījās viņam atstātajā vēstulē. C rotas septītais vads. Pēc pulkvežleitnanta uzrunas tikšanās ar majoru Ričardsu viesnīcas bibliotēkā.

– Jūs noteikti esat Beringtons, – sacīja majors, kad Džailss pēc dažām minūtēm iegāja bibliotēkas telpā un militāri salutēja. – Labi, ka pievienojāties mums jau tik drīz pēc virsnieka pakāpes saņemšanas. Jūs esat norīkots uz septīto vadu veikt uzdevumu kopā ar savu senu draugu. Vadā ir trīs nodaļas, katrā pa divpadsmit vīriem. Jūsu uzdevums ir patrulēt pilsētas rietumu perimetrā. Jums asistēs seržants un trīs kaprāļi. Leitnants jums paskaidros visu sīkāk. Tā kā esat kopā mācījušies, jums nenāksies tērēt laiku iepazīstoties.

“Kurš gan tas varētu būt?” Džailss nodomāja. Un tad viņš atcerējās pazīstamo garo stāvu, ko bija pamanījis balles zāles tālākajā stūrī.

Jaunākais leitnants Džailss Beringtons labprāt būtu ticējis, ka leitnants Fišers ir labs cilvēks, tomēr nespēja izdzēst atmiņas par Svētā Bedas skolā aizvadīto laiku un to, kā Fišers, būdams grupas vecākais, pirmajā mācību nedēļā katru vakaru pazemoja Hariju tikai tālab, ka viņa tēvs bija doku strādnieks.

– Ir patīkami tevi atkal sastapt, Berington. Sen neesam redzējušies, – teica Fišers. – Neredzu nevienu iemeslu, kas neļautu mums sastrādāties, un tu? – Acīmredzot arī viņš atcerējās Hariju Kliftonu. Džailsam izdevās vārgi pasmaidīt.

– Mūsu pakļautībā ir vairāk nekā trīsdesmit kareivji, kā arī trīs kaprāļi un viens seržants. Ar dažiem esi bijis kopā treniņnometnē. Par pirmo nodaļu atbildīgs ir kaprālis Beitss.

– Terijs Beitss?

– Kaprālis Beitss, – atkārtoja Fišers. – Nekad neizmanto kristīto vārdu, kad runā par citu dienesta pakāpi. Ēdnīcā vai, kad esam divi vien, Džailss, tu mani drīksti saukt par Aleksu, bet nekad tā nedari citu klātbūtnē. Esmu pārliecināts, ka tu saproti.

“Tu vienmēr esi bijis tikai sīks mēsls, un ir pilnīgi skaidrs, ka nekas nav mainījies,” nodomāja Džailss. Šoreiz viņš nesmaidīja.

– Mums uzticēts patrulēt pa pilsētas rietumu perimetru. Patrulējošās grupas mainās ik pa četrām stundām. Mums doto uzdevumu nedrīkst novērtēt par zemu. Ja Rommels uzbruks Tobrukai, tad to darīs no rietumu puses. Tā ziņo mūsu izlūkdienests. Mums vienmēr jābūt modriem. Patrulēšanas grafiku atstāšu tavā ziņā. Es parasti uzņemos divas maiņas dienā, vairāk nesanāk, jo man veicami arī citi pienākumi.

“Un kādi tie būtu?” Džailsam gribējās pavaicāt.

Džailsam patika patrulēt pilsētas rietumu daļā kopā ar saviem vīriem. Jau pavisam ātri viņš bija iepazinies ar visiem. Kaprālis Beitss viņam sniedza visu nepieciešamo informāciju. Džailss paklausīja Fišera norādījumiem un allaž lika vīriem neaizmirst par modrību, tomēr nedēļas ritēja un nekādu starpgadījumu nebija, un viņš jau sāka prātot, vai vispār nāksies vaigā skatīt kādu ienaidnieku.

Bija aprīļa sākums. Kādā dūmakainā pēcpusdienā Džailsa trīs patrulējošās grupas pildīja uzdevumu, kad piepeši gluži kā no zila gaisa atskanēja šāvienu zalve, it kā ne no kurienes traucās ložu krusa. Kareivji instinktīvi pieplaka zemei un rāpus steidzās meklēt patvērumu aiz tuvējās ēkas. Džailss bija kopā ar vadošo grupu, kad vācieši izšāva pirmās zalves. Pēc tam šaušana atsākās. Lodes traucās garām, nevienu neskarot, taču Džailss zināja, ka jau pavisam drīz ienaidnieks noteiks viņu atrašanās vietu.

– Šaut tikai pēc manas komandas, – viņš pavēlēja un lēnām ar tālskati nopētīja apkārtni. Viņš nolēma vispirms ziņot Fišeram un tikai pēc tam rīkoties, tādēļ pacēla pārnēsājamā armijas telefona klausuli. Jau uzreiz atskanēja atbilde.

– Kā tev liekas, cik daudz viņu tur ir? – vaicāja Fišers.

– Manuprāt, apmēram septiņdesmit. Noteikti ne vairāk par astoņdesmit. Ja sūtīsi otro un trešo nodaļu, ar to pietiks, lai viņus aizkavētu tik ilgi, līdz ierodas papildspēki.

Ložu krusa atsākās trešo reizi, bet, novērtējis apstākļus, Džailss atkal nokomandēja: – Nešaut!

– Nosūtīju tev palīgā otro nodaļu seržanta Herisa vadībā, – sacīja Fišers. – Turpini man ziņot, un es izlemšu, vai sūtīt arī trešo nodaļu. – Savienojums pārtrūka.

Ceturtā zalve ātri vien sekoja trešajai, un šajā reizē Džailss, skatoties tālskatī, ievēroja apmēram duci vīru, kas rāpus tuvojās viņiem pa atklātu teritoriju.

– Notēmējiet, bet nešaujiet, kamēr mērķis nav sasniedzamības rādiusā. Katra lode ir no svara.

Pirmais šautenes mēlīti nospieda Beitss, – Dabūji gan, – viņš sacīja, kad vācietis sabruka tuksneša smiltīs. No jauna pielādējis ieroci, viņš piebilda: – Tā būs mācība. Zināsiet, kā bombardēt Brodstrītu!

– Beits, aizveries un koncentrējies! – Džailss aizrādīja.

– Atvainojiet, kungs!

Džailss turpināja novērošanu. Viņš redzēja trīs nošautus kareivjus, kuri gulēja ar seju smiltīs dažu jardu attālumā no ienaidnieka pozīcijām. Viņš vēlreiz deva pavēli atklāt uguni un vēroja, kā vairāki ienaidnieka armijas kareivji steidzas meklēt patvērumu. Kā skudras, kas atgriežas savā pūznī.

– Pārtraukt uguni! – nokliedza Džailss, jo labi zināja, ka viņi nedrīkst lieki izšķērdēt tik vērtīgo munīciju. Džailss paraudzījās pa kreisi un ieraudzīja, ka otrā nodaļa seržanta Herisa vadībā jau ir savās pozīcijās un gaida rīkojumus.

Viņš atkal zvanīja Fišeram. – Mani munīcijas krājumi nebūs mūžīgi, kungs. Mūsu kreiso flangu tagad aizsargā seržanta Herisa ļaudis, bet labais flangs joprojām ir viegli pieejams. Ja jums būtu iespēja tagad ierasties, tad būtu daudz lielākas cerības atvairīt uzbrukumu.

– Tagad, kad tev, Berington, papildspēkos ir arī otrā nodaļa ar seržantu Herisu vadībā, es uzskatu par labāku nogaidīt un piesegt jūs, ja viņiem tomēr izdotos izlauzties uz priekšu.

Viņu virzienā atkal svilpa ložu krusa. Vācieši bija precīzi noteikuši viņu atrašanās vietu. Džailss joprojām lika abu nodaļu vīriem nešaut. Viņš nolamājās, skriešus pieveica attālumu, kas viņu šķīra no otrās nodaļas, un pievienojās seržantam Herisam.

– Ko jūs par šo visu domājat, seržant?

– Tur ir apmēram astoņdesmit vīri. Un, man liekas, tā ir izlūkgrupa. Mums atliek vien iekārtoties uz gaidīšanu un apbruņoties ar pacietību.

– Piekrītu, – atteica Džailss. – Un, kā jūs uzskatāt, ko viņi darīs?

– Viņi noskaidros, cik lielā skaitā esam, un vēlēsies uzbrukt pirms papildspēku ierašanās. Ja leitnants Fišers atsūtītu trešo nodaļu, lai piesegtu jūsu labo flangu, mūsu pozīcijas kļūtu stiprākas.

– Piekrītu, – atkārtoja Džailss, un jauna ložu šalts traucās uz viņu pusi. – Došos atpakaļ un runāšu ar Fišeru. Gaidiet manas pavēles.

Metot līkločus pār atklāto teritoriju, Džailss steidzās atpakaļ. Šajā reizē lodes jau spindzēja pārāk tuvu, lai kaut ko tādu mēģinātu atkārtot vēl. Viņš jau grasījās zvanīt Fišeram, kad iedžinkstējās telefons. Džailss paķēra klausuli.

– Berington, – sacīja Fišers. – Uzskatu, ka ir pienācis laiks mums izrādīt iniciatīvu.

Džailsam nācās atkārtot Fišera vārdus, lai pārliecinātos, ka visu sapratis pareizi. – Tu vēlies, lai vedu uzbrukumā abas nodaļas, kamēr tu ar trešo nodaļu ieradīsies mūs piesegt?

– Ja mēs rīkosimies šādi, – teica Beitss, – būsim gluži kā pīles, kas sēž tieši pa šāvienam.

– Aizveries, Beits!

– Klausos, kungs!

– Seržants Heriss uzskata, un es viņam piekrītu, – turpināja Džailss, – ka tad, kad šurp tiks nosūtīta trešā vienība, vācieši sāks uzbrukumu, un mēs varētu…

– Mani neinteresē seržanta Herisa domas, – noskaldīja Fišers. – Es dodu pavēles, bet tu tās izpildi. Vai skaidrs?

– Tieši tā, kungs! – noteica Džailss un nometa klausuli.

– Es viņu vienmēr esmu gatavs nogalināt, kungs! – sacīja Beitss.

Šo piezīmi Džailss izlikās nedzirdējis. Viņš pielādēja savu pistoli un pie jostas piestiprināja sešas granātas, tad nostājās tā, lai abas nodaļas viņu labi redzētu, un skaļā balsī sacīja: – Piestipriniet durkļus un esiet gatavi! – to pateicis, viņš iznāca no aizsega un izsaucās: – Uz priekšu, man pakaļ!

Džailss skrēja pa dziļajām, karstajām smiltīm. Seržants Heriss un kaprālis Beitss viņam sekoja ciešā tuvumā. Kārtējā ložu krusa traucās viņiem pretī, un Džailss nodomāja, vai ilgi vēl spēs izvairīties no trāpījuma. Vēl bija pieveicami četrdesmit jardi, bet Džailss jau precīzi redzēja trīs ienaidnieka ierakumu atrašanās vietu. Viņš noņēma no jostas rokasgranātu, izrāva drošības gredzenu un meta granātu centrālā ierakuma virzienā, gluži kā reiz bija sviedis bumbu, kas satverta kriketa spēlētāja cimdos. Granāta piezemējās tieši ierakuma malā. Džailss redzēja, kā divus vīrus sprādziena vilnis parauj gaisā, bet viens nokrīt uz muguras. Viņš paķēra otro granātu un meta uz ierakumu kreisajā pusē, jo šaušana piepeši bija mitējusies. Trešā granāta pārtrauca ložmetēja rejas. Skrienot uz priekšu, Džailss pamanīja vīrus, kuri mērķēja uz viņu. Džailss izrāva pistoli no maksts un šāva tāpat kā bija to darījis treniņlaukumā, tikai šajā reizē mērķī bija dzīvi cilvēki. Viens, divi, trīs vīri saļima zemē, un tad Džailss ieraudzīja, ka uz viņu tēmē vācu virsnieks. Vācietis nospieda mēlīti tikai īsu mirkli par vēlu un pats sabruka smiltīs. Džailsam kļuva slikti.

Kad Džailss bija tikai jardu no ierakuma, kāds jauns vācu kareivis nosvieda šauteni, bet vēl kāds cits pacēla rokas gaisā kā padošanās zīmi. Sakauto kareivju skatienā Džailss redzēja izmisumu. Nebija jāsaprot vācu valoda, lai zinātu, ka viņi nevēlas mirt.

– Pārtraukt uguni! – nokomandēja Džailss, un tie, kas bija palikuši pāri no pirmās un otrās nodaļas, ātri ieņēma ienaidnieka ierakumus. – Apstaigājiet viņus un atbruņojiet, seržant Heris! – viņš piebilda, tad pagriezās, lai paskatītos, kur seržants palicis, un ieraudzīja viņu guļam smiltīs tikai jardu no ierakuma. No seržanta mutes sūcās asins tērcīte.

Džailss atskatījās uz teritoriju, ko viņi bija šķērsojuši, un centās neskaitīt, cik daudziem viņa biedriem nācās ziedot dzīvību tikai kāda gļēvuļa nepareizi pieņemta lēmuma dēļ. No kaujas lauka jau tika nesti projām kritušie.

– Kaprāli Beits, nostādiet gūstekņus rindās pa trim un vediet uz nometni.

– Jā, kungs! – atskanēja atbilde. Izklausījās, ka Beitss to sacīja ar īstu apņēmību.

Pēc dažām minūtēm Džailss kopā ar atlikušajiem nodaļu kareivjiem devās pāri atklātajam laukam. Viņi bija nogājuši apmēram piecdesmit jardus, kad Džailss pamanīja pie viņiem skrienam Fišeru, kam sekoja trešās nodaļas kareivji.

– Tā, Berington! Tagad es pārņemu vadību, – viņš kliedza. – Visi man pakaļ! – viņš nokomandēja un triumfējoši veda sagūstītos vācu kareivjus atpakaļ uz pilsētu.

Majestic Hotel viņus sveikt bija sapulcējies neliels pulciņš cilvēku. Fišers lepni pieņēma virsnieku apsveikumus.

– Berington, parūpējies, lai gūstekņi tiktu ieslēgti. Aizved vīrus uz kantīni, lai iedzer kādu mēriņu. Viņi to ir godam nopelnījuši. Es pa to laiku ziņošu majoram Ričardsam.

– Vai drīkstu viņu nogalināt, kungs? – vaicāja Beitss.

Septiņpadsmitā nodaļa

Nākamajā rītā, kad Džailss devās brokastot, vairāki virsnieki, tostarp arī tādi, ar kuriem viņš agrāk nebija runājis, nāca klāt un paspieda viņam roku.

Kad viņš iegāja ēdamtelpā, vairāki virsnieki pagrieza galvu uz viņa pusi un pasmaidīja. Džailsam tas likās pat mazliet mulsinoši. Viņš paņēma šķīvi putras, divas vārītas olas un vecu žurnāla Punch numuru un apsēdās tālāk no pārējiem, gluži viens. Gribējās, lai viņu liek mierā, tomēr jau pēc dažiem mirkļiem viņam pievienojās trīs austrāliešu virsnieki, kurus viņš nepazina. Džailsu sasmīdināja žurnālā publicētā Hitlera karikatūra.

– Neticamas drosmes paraugs, – ierunājās virsnieks, kas bija apsēdies no Džailsa pa labi.

Džailss juta, ka nosarkst.

– Es piekrītu, – virsnieks galda pretējā pusē atbildēja. – Patiešām ievērojami.

Džailsam gribējās aiziet, pirms viņi…

– Kā tu teici, sauca to puisi?

Džailss paņēma karotē mazliet biezputras.

– Fišers.

Džailss teju vai aizrijās.

– Tas Fišers, liekas, neņemot vērā ienaidnieka pārspēku, veda savu kareivju vadu uzbrukumā trijiem ierakumiem, kuros pilns ar pretiniekiem, lai gan pašam bija tikai rokas granātas un pistole.

– Neiedomājami! – trešais pievienojās.

Šim izteikumam Džailss beidzot varēja piekrist.

– Vai taisnība, ka viņš nošāva to draņķa virsnieku un piecdesmit izdzimteņus saņēma gūstā, un viņam pašam bija tikai divpadsmit vīri?

Nolobīt vienas vārītās olas galiņu Džailsam nenācās viegli.

– Noteikti, – sacīja viens, – jo viņš ir paaugstināts par kapteini.

Klausīdamies Džailss truli skatījās vārītās olas dzeltenumā.

– Man sacīja, ka viņš ieteikts apbalvošanai ar Militāro krustu.

– Tas ir mazākais, ko viņš būtu pelnījis.

“Mazākais, ko viņš ir pelnījis, būtu tas, ko ierosināja Beitss,” nodomāja Džailss.

– Vai šajā operācijā piedalījās vēl kāds? – vaicāja virsnieks, kurš sēdēja galda pretējā pusē.

– Jā, otrs komandieris. Sasodīts, esmu aizmirsis viņa vārdu!

Džailss bija dzirdējis pietiekami daudz un nolēma, ka paziņos Fišeram, ko tieši domā par viņu. Atstājis otru vārīto olu neaiztiktu, viņš devās ārā no ēdamtelpas un taisnā ceļā gāja uz virsnieku apspriežu telpu. Viņš jutās tik dusmīgs, ka atvēra durvis un iegāja bez klauvēšanas. Tajā pašā brīdī viņš izslējās miera stājā un militāri salutēja. – Atvainojiet, kungs! – viņš sacīja. – Nezināju, ka esat šeit.

– Pulkvedi, šis ir Beringtons, – Fišers sacīja. – Jūs noteikti atceraties, es jums stāstīju, ka viņš palīdzēja man vakardienas operācijā.

– Jā, Beringtons! Labi pastrādāts. Jūs noteikti vēl neesat redzējis šārīta pavēles, bet jūs esat paaugstināts par leitnantu. Izlasīju kapteiņa Fišera raportu un varu jums sacīt, ka tiksiet pieminēts ziņojumā augstākajai vadībai.

– Apsveicu, Džails, – sacīja Fišers. – Godam pelnīts.

– Patiešām, – bilda pulkvedis. – Kamēr esat šeit, Berington… Es jau kapteinim Fišeram sacīju, ka tagad, kad viņš ir atklājis Rommela iecerēto ceļu uz Tobruku, mums nāksies dubultot patruļu skaitu pilsētas rietumu pusē. Un jūsu nodrošinājumam pievienosim tanku eskadronu. – Viņš iebikstīja ar pirkstu kartē, kas bija izklāta uz galda. – Šeit, šeit un šeit. Ceru, jūs abi man piekrītat?

– Piekrītu, kungs, – atteica Fišers. – Nekavējoties norīkošu vadu uz norādītajām vietām.

– Par ātru tas noteikti nebūs, – sacīja pulkvedis. – Man ir sajūta, ka nebūs ilgi jāgaida, līdz Rommels atgriezīsies. Un šoreiz nevis ar izlūkošanas grupu, bet vadot visu Āfrikas pulku. Mums būs jāgaida un jācer, ka viņi ieskries tieši mūsu izliktajās lamatās.

– Mēs būsim gatavi viņu sagaidīt, kungs, – noteica Fišers.

– Labi. Es ieceļu jūs par atbildīgo jaunajā patrulēšanas režīmā, Fišer. Berington, jūs paliekat par otro komandējošo virsnieku.

– Ne vēlāk kā pusdienlaikā mans ziņojums būs uz jūsu galda, kungs, – sacīja Fišers.

– Labs darbs, Fišer. Atstāšu jūs, lai varat izstrādāt plāna detaļas.

– Paldies, kungs! – tencināja Fišers, izstiepies miera stājā, un salutēja, kamēr pulkvedis izgāja no telpas.

Džailss grasījās ko sacīt, bet Fišers pasteidzās pirmais. – Esmu ieteicis seržantam Herisam pēc nāves piešķirt medaļu, un ziņojumā tiks pieminēts arī kaprālis Beitss. Ceru, ka mani atbalstīsi.

– Vai man jāsaprot, ka tu esi ieteikts apbalvošanai ar Militāro krustu? – vaicāja Džailss.

– Tas nav atkarīgs no manis, veco zēn, bet būšu laimīgs par visu, ko augstākā pavēlniecība uzskatīs par labu esam. Un nu ķersimies pie lietas. Tagad mūsu pakļautībā ir sešas nodaļas. Es ierosinu…

Visi bija pastāvīgā kaujas gatavībā. Pie pilsētas rietumu robežas nemitīgi dežurēja divi vadi. Kā viens beidza maiņu, tā otrs uzsāka savējo. Gan dienā, gan naktī. Tagad viņi neuzdeva sev jautājumu, vai Rommela spēki parādīsies. Tagad viņi vaicāja tikai to, kad tas notiks.

Pat Fišers savā jauniegūtajā varoņa statusā reizēm ieradās pie patrulētājiem. Vienkārši, lai uzturētu sava tēla spozmi, tomēr uzkavējās vien tik ilgi, lai visi viņu būtu redzējuši. Pēc tam viņš iesniedza ziņojumu tanku eskadras komandierim, kurš atradās trīs jūdžu attālumā, un vēl arī izmantoja lauka telefonu.

Uzbrukumu Tobrukai “Tuksneša lapsa” nolēma sākt tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada vienpadsmitajā aprīlī. Britu un Austrālijas apvienotie spēki cīnījās bezgala drosmīgi, turoties pretī vācu straujajam uzbrukumam. Mēnešiem aizritot, pārtikas un munīcijas krājumiem izsīkstot, tikai daži vairs šaubījās par to (lai gan skaļi tas netika pausts), ka pienāks brīdis, kad vajadzēs padoties Rommela armijas pārspēkam.

Bija pirmdienas rīts, tuksneša migla tikko izklīdusi, un leitnants Beringtons tālskatī pārlūkoja apkārtni. Viņš ieraudzīja vācu tankus. Rindu aiz rindas, un aiz tām vēl un vēl.

– Sasodīts! – viņš nolamājās un paņēma lauka telefona klausuli. Tajā brīdī šāviņš trāpīja ēkai, kuru viņš un viņa vīri bija izvēlējušies par novērošanas posteni. Fišers atbildēja uz zvanu. – Redzu četrdesmit vai varbūt piecdesmit tankus, kas virzās uz mūsu pusi, – Džailss ziņoja. – Un izskatās, ka aiz viņiem nāk vesels pulks kareivju. Atļaujiet pārvietot manus vīrus uz drošākām pozīcijām, kur varēsim pārgrupēties un sagatavoties kaujai!

– Palieciet savās pozīcijās, – komandēja Fišers. – Kad ienaidnieks būs šāviena attālumā, sagaidiet viņus ar uguni.

– Sagaidīt viņus? – pārvaicāja Džailss – Ar ko? Ar loku un bultām? Šeit nav Azenkūra, Fišer! Man ir mazāk nekā simt vīru, kuriem jāstājas pretī tanku pulkam, bet aizsardzībai viņiem ir tikai šautenes! Dieva dēļ, Fišer! Ļauj taču man izlemt, kas būs labāk maniem vīriem.

– Palieciet savās pozīcijās! – Fišers atkārtoja iepriekšējo rīkojumu. – Un, kad ienaidnieks būs šāviena attālumā, sagaidiet viņus kā pieklājas. Tā ir pavēle!

Džailss nometa klausuli.

– Kādu tikai viņam vien zināmu iemeslu pēc tas cilvēks negrib, lai jūs izdzīvojat, – sacīja Beitss. – Jums vajadzēja ļaut, lai es viņu nošauju.

Ēkai trāpīja vēl viens šāviņš, viņiem apkārt sāka krist atlūzas. Džailsam vairs nebija nepieciešams tālskatis, lai redzētu, cik daudz tanku tuvojas viņu pozīcijām, un pieņemt apjausmu, ka viņa dzīve ilgs vairs tikai dažus mirkļus.

– Nomērķēt! – Viņš piepeši iedomājās par Sebastjanu, kurš mantos ģimenes titulu. Ja zēns izrādīsies kaut uz pusi tik labs cilvēks, kāds bija Harijs, tad Beringtonu dinastijai nav jāraizējas par nākotni.

Nākamais šāviņš trāpīja ēkā, kas atradās aiz viņiem. Džailss skaidri redzēja vācu kareivi, kurš raudzījās pa lūku tanka tornī. – Uguni!

Ēka bruka. Džailss iedomājās par Emmu, Greisu, savu tēvu, māti, par vectēviem un… Nākamais šāviņš bija nāves spriedums ēkai, kas nu sadrupa pilnībā. Džailss paraudzījās augšup un redzēja, kā liels mansarda gabals krīt, krīt, krīt. Viņš uzlēca uz Beitsa, kurš joprojām šāva uz tuvojošos tanku.

Pēdējā aina, kas pazibēja Džailsa prātā, bija Harijs. Viņš peldēja uz drošu patvērumu.

EMMA BERINGTONE

1941

Astoņpadsmitā nodaļa

Emma viesnīcas numurā rūpīgi izlasīja “Cietumnieka dienasgrāmatu”. Viņai nebija ne jausmas, kas ir šis Makss Loids, tomēr vienu viņa zināja pilnīgi droši. Viņš nebija šīs grāmatas autors.

To uzrakstīt varēja tikai viens cilvēks. Emma pazina tik daudzas frāzes, un Loids pat nebija papūlējies nomainīt varoņu vārdus. Protams, varbūt arī viņam bija mīļotā, vārdā Emma, kuru viņš joprojām dievina.

Pēdējo lappusi Emma pāršķīra pusnaktī un nolēma piezvanīt kādam cilvēkam, kurš joprojām varētu būt darbā.

– Tikai vēl vienu pēdējo pakalpojumu! – Emma lūdzās, kad izdzirdēja viņa balsi pa telefonu.

– Mēģiniet! – viņš atteica.

– Man ir nepieciešams uzzināt Maksa Loida uzraudzības virsnieka vārdu.

– Tā rakstnieka Maksa Loida?

– Tieši viņa.

– Es pat negrasos vaicāt, kālab jums tas vajadzīgs.

Emma sāka lasīt grāmatu otru reizi un lappušu malās izdarīja piezīmes, bet aizmiga daudz ātrāk, nekā jaunais bibliotekāra vietnieks bija uzsācis darbu. Viņa pamodās piecos no rīta un vairs nepārtrauca lasīšanu līdz brīdim, kad virsnieks ienāca bibliotēkā un sacīja: – Loid, cietuma priekšnieks vēlas tevi satikt.

Emma ar patiku ilgi mazgājās vannā un apcerēja faktu, ka visa informācija, kuru viņa tik ļoti pūlējusies savākt, bija nopērkama grāmatveikalā tikai par pusotru dolāru.

Viņa saģērbās un devās lejā brokastot, pa ceļam paņemot arī New York Times numuru. Viņa jutās pārsteigta, kad ieraudzīja recenziju par “Cietumnieka dienasgrāmatu.”

Mums vajadzētu būt pateicīgiem Loida kungam par to, ka viņš pievērsis mūsu uzmanību tam, kas notiek mūsu valsts ieslodzījuma vietās. Loids ir apdāvināts rakstnieks, kuram piemīt īsts talants. Jācer, ka tagad, atgriezies brīvībā, viņš nenoliks pildspalvu.

“ Viņš to vispār nav ņēmis rokā,” sašutusi nodomāja Emma un parakstīja savu čeku.

Pirms atgriešanās savā numurā viņa palūdza, lai viesnīcas reģistratore iesaka viņai kādu labu restorānu netālu no grāmatnīcas Doubleday’s.

– Brasserie, kundze. Tam ir lieliska slava. Vai vēlaties, lai rezervēju jums galdiņu?

– Jā, lūdzu, – Emma atbildēja. – Galdiņu vienai personai šodien pusdienās un divām personām vakariņās.

Reģistratore ātri bija pieradusi nebrīnīties par angļu lēdijas dīvainībām.

Emma atgriezās savā numurā un kārtējo reizi ķērās pie grāmatas lasīšanas. Viņa nespēja saprast, kālab stāsts sākas ar Harija ierašanos Levenemas cietumā, lai gan vairākās vietās grāmatā atrodamas norādes par to, ka ir vēl arī citas piezīmes, kuras izdevējam nav bijušas pieejamas, tātad lasītājam vēl jo vairāk. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka noteikti ir vēl vismaz viena dienasgrāmata, kurā ne tikai aprakstīta Harija apcietināšana un notiesāšana, bet arī rodams skaidrojums, kālab viņš pakļāvis sevi tādiem pārbaudījumiem, lai gan advokāts Dželkss noteikti zinājis, ka Harijs nav Tomass Bredšovs.

Trešo reizi izlasījusi pašas piezīmēm izraibinātās lappuses, Emma nolēma, ka gara pastaiga parkā noteikti nāktu viņai par labu. Ejot pa Leksingtona avēniju, viņa iegriezās Bloomingdales veikalā un veica pasūtījumu. Viņai tika apsolīts, ka to varēs saņemt pulksten trijos dienā. Bristolē tāda paša pasūtījuma izpildei būtu nepieciešamas divas nedēļas.

Parkā Emma pamazām nobriedināja plānu, tomēr viņai bija nepieciešams atgriezties Doubleday’s grāmatnīcā, lai rūpīgāk izpētītu telpu un līdz ar to ieviestu savā plānā pēdējos precizējumus. Kad viņa iegāja veikalā, darbinieki jau gatavojās kārtējai autogrāfu sesijai. Autoram paredzētais galds jau bija savā vietā, un ar virvi norobežotais laukums skaidri norādīja, kur jāsākas rindai. Uz logā ievietotā plakāta bija sarkaniem burtiem atgādināts: “Šodien.”

Emma izvēlējās vietu starp divām grāmatu plauktu rindām, no kurienes labi būs redzams Loids, kad parakstīs grāmatas, un viņai būs iespēja novērot upuri, gatavojot tam lamatas.

No grāmatnīcas viņa izgāja īsi pirms vieniem un pāri Piektajai avēnijai devās uz Brasserie. Viesmīlis ierādīja viņai galdiņu, kādu viņas vectēvi nekādā gadījumā neuzskatītu par atbilstīgu. Tomēr maltīte, kā jau solīts, bija augstākā labuma, un pēc tam, kad bija atnests rēķins, viņa dziļi ievilka elpu un atstāja dāsnu dzeramnaudu.

– Man ir rezervēts galdiņš šim vakaram, – viņa sacīja viesmīlim. – Vai būtu iespējams, ka tas atrastos alkovā?

Viesmīlis izskatījās domīgs, bet Emma pasniedza viņam naudas zīmi, un tad visas pārdomas likās pagaisušas. “Lūk, kā Amerikā tiek kārtoti darījumi,” viņa secināja.

– Kā jūs sauc? – Emma vaicāja, pasniegdama viņam naudu.

– Džimijs, – viesmīlis atbildēja.

– Vēl kaut kas, Džimij.

– Jā, kundze?

– Vai es drīkstu paturēt ēdienkartes eksemplāru?

– Protams, kundze.

Atpakaļceļā uz Mayflower viņa iegriezās Bloomingdales un paņēma sagatavoto pasūtījumu. Pārdevējs viņai parādīja vizītkartes paraugu, un Emma pasmaidīja. – Ceru, ka būsiet apmierināta, kundze, – viņš sacīja.

– Neko labāku nevarētu vēlēties, – viņa atteica.

Atgriezusies viesnīcas numurā, viņa vairākkārt pārskatīja sagatavotos jautājumus, lai izlemtu, kādā secībā vispareizāk tos uzdot. Pēc tam viņa tos pierakstīja ēdienkartes aizmugurē. Gluži nogurusi viņa atgūlās un iegrima dziļā miegā. Kad viņu pamodināja uzstājīgs telefona zvans, ārā jau bija satumsis. Emma ieskatījās pulkstenī. Bija desmit pāri pieciem.

– Sasodīts! – viņa noteica, paceldama klausuli.

– Man ir pazīstama šī sajūta, – sacīja vīrietis. – Lai gan es būtu izvēlējies kādu smagāku vārdu. – Emma iesmējās. – To cilvēku sauc Brets Elderss… bet es jums neko neesmu teicis.

– Paldies! – tencināja Emma. – Centīšos jūs vairs neapgrūtināt.

– Kaut nu tā būtu… – noteica detektīvs un saruna pārtrūka.

Ēdienkartes augšējā labajā stūrī Emma rūpīgi uzrakstīja “Brets Elderss”. Viņa būtu vēlējusies ātri nomazgāties dušā un pārģērbties, bet viņai tikpat kā vairs nebija laika, un palaist garām Loidu viņa nedrīkstēja.

Viņa steidzīgi paņēma ēdienkarti un trīs kartītes. Liekot to visu somā, viņa jau traucās ārā pa durvīm un lejup pa kāpnēm, pat negaidīdama liftu. Viņa apturēja taksometru un iekāpa tajā. – Dobleday’s Piektajā avēnijā, – viņa sacīja. – Un pasteidzieties!

“Ak nē!” Emma nodomāja, kad taksometrs uzņēma gaitu. “Kas gan ar mani notiek?”

Pārpildītajā grāmatveikalā viņa iekārtojās iepriekš izraudzītajā vietā starp grāmatām par politiku un reliģiju. No turienes viņa labi varēja novērot Maksu Loidu.

Šis vīrietis ar plašu žestu parakstījās grāmatās un gozējās savu cienītāju apbrīnas gaismā. Emma zināja, ka šajā vietā vajadzēja sēdēt Harijam un uzklausīt slavinājumus. “Vai viņš maz zina, ka viņa darbs ir publicēts? Vai man izdosies to šajā vakarā noskaidrot?”

Kā izrādījās, nekur nebija jāsteidzas, jo Loids turpināja dalīt autogrāfus vēl vismaz stundu, kamēr gribētāju rinda pavisam izsīka. Viņš rakstīja aizvien garākus un garākus novēlējumus, cerībā, ka spēs piesaistīt vairāk gribētāju.

Kad viņš gari runājās ar pēdējo rindā palikušo cienītāju, Emma iznāca no savas paslēptuves un devās pie viņa.

– Un kā klājas jūsu dārgajai mātei? – lasītāja eksaltēti vaicāja.

– Ļoti labi, paldies! – atteica Loids. – Viņai vairs nav jāstrādā viesnīcā, – viņš piebilda, – jo manai grāmatai ir tik lieli panākumi.

Lasītāja smaidīja. – Un Emma, ja drīkstu vaicāt?

– Mēs grasāmies rudenī apprecēties, – atbildēja Loids, ievilcis parakstu viņas grāmatas eksemplārā.

“Vai patiešām?” Emma nodomāja.

– Ak, es ļoti priecājos! – sacīja lasītāja. – Viņa jūsu dēļ ir tik daudz ziedojusi! Nododiet viņai manus vislabākos vēlējumus!

“Pagriezieties un izdariet to personīgi!” Emmai gribējās pateikt.

– Es to noteikti izdarīšu, – apsolīja Loids, pasniedza viņai grāmatu un koši uzsmaidīja.

Emma pagāja uz priekšu un pasniedza Loidam vizītkarti. Viņš to mirkli pētīja, un tad smaids atkal parādījās viņa sejā.

– Vēl viena aģente, – Loids teica un piecēlās, lai sasveicinātos.

Paspiedusi viņa izstiepto roku, arī Emma izmocīja smaidu. – Jā, – viņa bilda, – un vairāki izdevēji Londonā ir izrādījuši vērā ņemamu interesi par tiesībām publicēt jūsu grāmatu. Protams, ja esat saistījies ar kādu aģentu Londonā vai pat jau parakstījis līgumu, netērēšu jūsu laiku.

– Nē, nē, dārgā lēdija! Būšu laimīgs apsvērt jebkuru jūsu priekšlikumu.

– Tad varbūt pievienosieties man vakariņās, lai varam pārrunāt detaļas?

– Man liekas, viņi cer, ka vakariņošu kopā ar viņiem, – nočukstēja Loids un ar žestu norādīja uz grāmatnīcas kolektīvu.

– Žēl gan, – atteica Emma. – Rīt man jālido uz Losandželosu uz tikšanos ar Hemingveju.

– Tādā gadījumā man nāksies sagādāt viņiem vilšanos, vai ne? – sacīja Loids. – Esmu pārliecināts, ka viņi sapratīs.

– Labi. Vai tiksimies Brasserie, kad būsiet beidzis izsniegt autogrāfus?

– Jums būs jāpacenšas, lai tik ātri dabūtu tur galdiņu.

– Nedomāju, ka tā būs problēma, – attrauca Emma, iekams vēl kāda pēdējā apmeklētāja paspēra soli uz priekšu, joprojām cerēdama dabūt autogrāfu. – Uz tikšanos, Loida kungs!

– Lūdzu, sauciet mani par Maksu.

Emma izgāja no grāmatu veikala un, šķērsojusi Piekto avēniju, devās uz Brasserie. Šoreiz viņai nenācās gaidīt.

– Džimij, – viņa sacīja, kad viesmīlis pavadīja viņu līdz galdiņam alkovā, – man pievienosies kāds ļoti svarīgs klients, un es vēlos, lai viņam šis vakars kļūtu neaizmirstams.

– Kundze, varat uz mani paļauties, – viesmīlis solīja, kad Emma apsēdās. Tiklīdz viņš bija aizgājis, Emma atvēra somu, izņēma ēdienkarti un vēlreiz pārlasīja jautājumus. Pamanījusi, ka Džimijs nāk kopā ar Maksu Loidu, viņa pagrieza ēdienkarti uz otru pusi.

– Ir skaidri redzams, ka šeit jūs labi pazīst, – sacīja Loids, kad bija iekārtojies krēslā pretī Emmai. Viņš uzsmaidīja.

– Šis ir mans iecienītākais restorāns Ņujorkā, – attrauca Emma un atbildēja uz viņa smaidu.

– Vai varu piedāvāt jums kādu dzērienu, kungs?

– Kokteili “Manhetena”.

– Un jums, kundze? – Kā parasti, Džimij.

Viesmīlis aizsteidzās. “Interesanti, ko gan viņš man atnesīs,” Emma nodomāja. – Varbūt vispirms pasūtīsim, – viņa ierosināja, – un pēc tam apspriedīsim darījumu.

– Laba doma, – piekrita Loids. – Es jau zinu, ko vēlos, – viņš piebilda, kad atgriezās viesmīlis un viņam priekšā nolika “Manhetenu”, bet Emmai baltvīna glāzi. Šo dzērienu viņa bija pasūtījusi, kad šeit pusdienoja. “Iespaidīgi,” viņa nosprieda.

– Džimij, man liekas, mēs esam gatavi pasūtīt. – Viesmīlis pamāja ar galvu un pievērsās Emmas viesim.

– Man jūsu firmas sulīgo filejas steiku. Vidēji izceptu. Un neskopojieties ar garnējumu!

– Noteikti, kungs! – Pagriezies pret Emmu, viņš vaicāja: – Un ar ko varēšu jūs iekārdināt šovakar, kundze?

– Lūdzu, Cēzara salātus, Džimij! Ar nedaudz mērces.

Kad viesmīlis viņus vairs nevarēja sadzirdēt, Emma pagrieza ēdienkarti otrādi, lai gan viņa jau tāpat zināja, kāds ir pirmais jautājums. – Dienasgrāmatā aprakstīti tikai astoņpadsmit jūsu ieslodzījuma mēneši, – viņa sacīja, – taču jūs tur bijāt vairāk nekā divus gadus. Ceru, ka sagaidīsim turpinājumu?

– Man joprojām vēl ir piezīmju burtnīca, kas pilna ar noderīgu materiālu rakstīšanai, – atbildēja Loids, pirmo reizi šās sarunas laikā atslābinājies. – Biju domājis apvienot īpaši neparastus notikumus un iekļaut tos savā nākamajā romānā.

“Ja jūs to visu publicētu dienasgrāmatas formā, katrs izdevējs secinātu, ka neesat autors,” Emma vēlējās sacīt.

Loidam blakus nostājās someljē, jo bija pamanījis, ka Loida glāze ir tukša.

– Vai jūs vēlētos ieskatīties mūsu vīnu kartē, kungs? Varbūt gribēsiet kaut ko, kas izceltu steika garšu?

– Laba doma, – atteica Loids un atvēra biezo, ādas vākos iesieto karti, it kā pats būtu šā vakara saimnieks. Viņš ar pirkstu vilka pa garo sarakstu, kurā bija visdažādākie Burgundijas vīni. Gandrīz pašā saraksta beigu daļā viņš piebremzēja un sacīja: – Domāju, ka ņemšu trīsdesmit septītā gada. Vienu pudeli.

– Izcila izvēle, kungs.

“Tātad noteikti nav lēts,” Emma secināja. Tomēr šis nebija tas gadījums, kad jāraizējas par cenu.

– Tas Heslers gan bija viens īsts nelietis, – viņa sacīja, uzmetusi skatienu otrajam jautājumam. – Man likās, ka šādi ļaudis sastopami vienīgi sliktos romānos vai mazbudžeta filmās.

– Ak nē, viņš bija pat ļoti īsts, – noteica Loids, – taču es panācu, ka viņu pārceļ uz citu cietumu, ja atceraties.

– Jā gan, atceros, – Emma sacīja. Loidam tika atnests prāvs steika gabals, bet viņai Cēzara salāti. Loids paņēma nazi un dakšiņu. Bija skaidri redzams, ka viņš ir gatavs sarunai.

– Pastāstiet, ko gatavojaties man piedāvāt! – viņš mudināja, ķerdamies pie steika.

– Kaut ko tādu, ko patiešām esat pelnījis, – sacīja Emma, un viņas balss tonis mainījās. Loida sejā parādījās neizpratne. Viņš nolika nazi un dakšiņu un gaidīja, ko viņa sacīs tālāk. – Es labi zinu, Loida kungs, ka “Cietumnieka dienasgrāmatā” nav ne vārda, ko būtu rakstījis jūs, ja neskaita to, ka īstā autora vārdu aizstājāt ar savējo. – Loids atvēra muti, grasīdamies iebilst, bet Emma nedeva viņam šādu iespēju. – Ja esat tik liels muļķis, lai turpinātu izlikties par autoru, tad jau nākamajā rītā uzreiz došos pie Breta Eldersa kunga, jūsu uzraudzības virsnieka. Nav nepieciešams sacīt, kādus secinājumus viņš izdarīs par to, kā jūs ievērojat atbrīvošanas nosacījumus.

Atgriezās someljē, atkorķēja vīna pudeli un gaidīja, kurš pirmais nogaršos vīnu. Loids raudzījās uz Emmu gluži kā trusis, kuru apžilbinājušas automašīnas ugunis, un viņa īsi pamāja vīnzinim. Kādu brīdi viņa skalināja vīnu glāzē un tikai tad nogaršoja malku.

– Izcili, – viņa beidzot noteica, – man garšo trīsdesmit septītā gada vīni. – Vīnzinis mazliet paklanījās, piepildīja divas glāzes un devās projām nākamā upura meklējumos.

– Jūs nevarat pierādīt, ka neesmu to rakstījis, – Loids izaicinoši paziņoja.

– Ak jā. Varu gan! – iebilda Emma. – Jo es pārstāvu cilvēku, kurš to patiešām uzrakstīja. – Viņa iedzēra malku vīna un tad piebilda: – Toms Bredšovs, jūsu vietnieks cietuma bibliotēkā. – Loids saguma krēslā un saīdzis klusēja. – Tad nu izteikšu savu priekšlikumu. Tomēr vienlaikus atgādināšu, ka nebūs nekādu pārrunu, Loida kungs. Ja vien nevēlaties nokļūt atpakaļ cietumā par krāpniecību un zādzību. Ja nonāksiet Pīrpointā, domāju, ka Heslera kungs būs patiešām priecīgs pavadīt jūs uz kameru, jo grāmatā viņš nav attēlots īpaši pievilcīgā gaismā.

Neizskatījās, ka Loidam šāda doma būtu patīkama.

Emma iedzēra vēl vienu malku vīna un turpināja: – Bredšova kungs ir dāsni piekritis ļaut jums turpināt izlikšanos par grāmatas autoru, viņš pat negaida, ka atdosiet naudu, ko saņēmāt avansā un, kā noprotu, jau esat iztērējis. – Loids saknieba lūpas. – Tomēr viņš vēlas, lai jūs saprastu… ja mēģināsiet pārdot publicēšanas tiesības kādā no pārējām pasaules valstīm, pret jums tiks ierosināta lieta par autortiesību piesavināšanos un tiks iesaistīts arī izdevējs. Vai sapratāt?

– Jā, – nomurmināja Loids, cieši satvēris krēsla paroceņus.

– Labi. Tātad uzskatīsim to par nokārtotu, – sacīja Emma un tad, iedzērusi vēl malku vīna, piebilda: – Jūs noteikti piekritīsiet, ka šās sarunas tupināšana būtu bezjēdzīga. Tātad pieņemu, ka pienācis laiks jums doties projām.

Loids svārstījās.

– Mēs satiksimies atkal rīt desmitos, Volstrītā četrdesmit deviņi.

– Volstrītā četrdesmit deviņi?

– Tur atrodas Bredšova advokāta Seftona Dželksa birojs.

– Tātad aiz tā stāv Dželkss. Tas izskaidro pilnīgi visu.

Emma nesaprata, ko viņš ar to domājis, taču sacīja: – Jūs paņemsiet līdzi visas piezīmju burtnīcas līdz pēdējai un tās atdosiet. Ja ieradīsieties kaut minūti par vēlu, lūgšu, lai Dželksa kungs zvana jūsu uzraudzības virsniekam un pavēsta, kā esat pavadījis laiku pēc izkļūšanas no Levenemas. Naudas piesavināšanās ir viena lieta, bet uzdošanās par kāda cita uzrakstītas grāmatas autoru… – Loids joprojām cieši turējās pie krēsla paroceņiem, taču neteica ne vārda. – Tagad varat iet, Loida kungs, – atvēlēja Emma. – Gaidīšu jūs Volstrītā četrdesmit deviņi, ēkas vestibilā, no rīta desmitos. Un nenokavējiet, ja vien nevēlaties atkal sastapties ar Eldersa kungu.

Loids grīļīgi piecēlās un lēnām devās pāri restorāna zālei, vairāki apmeklētāji pat nodomāja, ka viņš ir piedzēries. Viesmīlis pieturēja ārdurvis, izlaizdams Loidu uz ielas, un tad atsteidzās pie Emmas galdiņa. Ieraudzījis neapēsto steiku un neaizskarto vīna glāzi, viņš satraukti vaicāja: – Ceru, ka viss bija kā nākas, Beringtones jaunkundz?

– Labāk nemaz nevar vēlēties, Džimij, – viņa atteica un ielēja sev vēl glāzi vīna.

Deviņpadsmitā nodaļa

Emma atgriezās viesnīcā, pārskatīja uz ēdienkartes uzrakstītos jautājumus un apmierināti secināja, ka ir uzdevusi gandrīz visus. Viņai šķita, ka prasība atnest visas piezīmju burtnīcas uz Volstrītas četrdesmit devītā numura vestibilu mudinās Loidu noticēt, ka Seftons Dželkss ir viņas advokāts, kurš varētu likt Dieva dusmām vērsties pat pret pilnīgi godīgu cilvēku. Tomēr Loida vārdus – “Tātad aiz tā stāv Dželkss. Tas izskaidro pilnīgi visu” – viņa joprojām nespēja īsti saprast. Viņa nodzēsa gaismu un pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Anglijas iegrima mierīgā miegā.

Rīts viņai sākās gandrīz tāpat kā visi iepriekšējie. Pēc lēni ieturētām brokastīm un New York Times izskatīšanas viņa devās ārā no viesnīcas, apturēja taksometru un nosauca adresi Volstrītā. Viņa bija ieplānojusi ierasties mazliet agrāk par norunāto laiku un no taksometra izkāpa deviņos piecdesmit vienā minūtē. Samaksājusi taksometra šoferim par braucienu, viņa ar atvieglojumu nodomāja, ka Ņujorkas apmeklējums tuvojas beigām. Tas bija izrādījies daudzkārt dārgāks nekā sākotnēji licies. Un divas maltītes Brasserie, turklāt vēl vīna pudele, kura maksāja piecus dolārus, arī nebija iepriecinājums viņas budžetam.

Tomēr viņa nešaubījās, ka ceļojums bijis tā vērts. Nemaz jau nerunājot par to, ka uz “Kanzasas zvaigznes” klāja uzņemtās fotogrāfijas apstiprināja viņas pārliecību, ka Harijs joprojām ir dzīvs un kaut kādu iemeslu dēļ ir pieņēmis Tomasa Bredšova vārdu. Tiklīdz viņas rokās nonāks trūkstošā piezīmju burtnīca, kļūs skaidras arī pagaidām nezināmās detaļas, un viņa varēs pārliecināt virsnieku Kolovski par to, ka Harijs ir jāatbrīvo. Viņa negrasījās atgriezties Anglijā bez Harija.

Emma iejuka cilvēku pūlī, kas devās uz savām darba vietām šajā ēkā. Pārējie steidzās pie tuvākajiem liftiem, bet viņa palika turpat vestibilā, starp reģistratores galdu un divpadsmit liftiem – no šīs vietas lieliski varēja ieraudzīt katru, kurš ienāk pa durvīm.

Pulkstenis rādīja deviņi piecdesmit četras. No Loida nebija ne miņas. Vēlreiz skatiens pulkstenī. Deviņi piecdesmit septiņas, deviņi piecdesmit astoņas, deviņi piecdesmit deviņas un desmit. “Viņu noteikti aizkavējis kāds satiksmes sastrēgums,” Emma sprieda. Divas minūtes pāri desmitiem. Viņas acis kā piekaltas vēroja katru ēkā ienākušo cilvēku. Četras minūtes pāri desmitiem. “Vai es patiešām būtu palaidusi Loidu garām?” Sešas minūtes pāri desmitiem. Viņa paskatījās uz reģistratores galdu. Joprojām no Loida nebija ne miņas. Astoņas minūtes pāri desmitiem. Viņa pūlējās neielaist prātā ļaunas domas. Vienpadsmit minūtes pāri desmitiem. “Vai tiešām viņš būtu sapratis, ka es blefoju?” Četrpadsmit minūtes pāri desmitiem. “Vai vajadzētu doties pie Breta Eldersa kunga?” Septiņpadsmit minūtes pāri desmitiem. “Cik ilgi es vēl gaidīšu?” Bez deviņām minūtēm pusvienpadsmitos Emmai aiz muguras kāds sacīja: – Labrīt, Beringtones jaunkundz!

Pagriezusies Emma ieraudzīja Semjuelu Enskotu. Viņš pieklājīgi sacīja: – Dželksa kungs vēlējās noskaidrot, vai jūs būtu tik laipna un atnāktu uz viņa kabinetu?

Vairs neko nesacījis, Enskots devās uz gaidošo liftu. Emma tik tikko paguva tajā iekāpt, pirms durvis aizvērās.

Sarunāties nebija iespējams, lifts bija cilvēku pilns, un brauciens vilkās lēni, ar pieturām dažādos stāvos. Divdesmit otrajā Eskots izkāpa no lifta un veda Emmu pa gaiteni ar ozolkoka paneļiem pie sienām, bet grīda bija segta ar biezu paklāju. Uz sienām bija izlikti vecāko partneru, kā arī pārējo valdes locekļu portreti. Tas viss radīja iespaidu par godīgumu, atklātību un uzticamību.

Emmai būtu gribējies iztaujāt Eskotu pirms tikšanās ar Dželksu, kuru viņa sastaps pirmo reizi, tomēr advokāta palīgs nepārtraukti bija vairākus soļus viņai priekšā. Nokļuvis līdz kādām durvīm gaiteņa galā, Eskots pieklaudzināja un, nesagaidījis atbildi, atvēra durvis. Viņš pakāpās malā, ļaudams Emmai ieiet kabinetā, tad aizvēra durvis un pats viņiem nepievienojās.

Pie loga ērtā krēslā ar augstu atzveltni sēdēja Makss Loids. Viņš smēķēja cigareti un dāvāja Emmai tādu pašu smaidu, kādu bija viņai veltījis tajā reizē, kad abi satikās Doubledey’s grāmatnīcā.

Viņa pievērsa uzmanību gara auguma vīrietim elegantās drēbēs, kurš piecēlās no savas vietas aiz rakstāmgalda. Sejā nebija ne miņas no smaida, un viņš pat negrasījās sasveicinoties paspiest Emmai roku. Viņam aiz muguras bija stikla siena, kas skatienam atklāja debesskrāpjus, kas ar smailēm tiecās nesasniedzamos augstumos un it kā liecināja par neierobežotu varu.

– Cik laipni no jūsu puses, ka mums pievienojāties, Beringtones jaunkundz, – viņš sacīja. – Lūdzu, apsēdieties!

Ādas krēslā Emma iegrima tik dziļi, ka teju vairs nebija saskatāma. Uz vecākā partnera galda viņa pamanīja piezīmju burtnīcu kaudzīti.

– Mani sauc Seftons Dželkss, – viņš sacīja, – un man ir tas gods pārstāvēt izcilo autoru Maksu Loida kungu. Mans klients ieradās pie manis šajā rītā un vēstīja, ka pie viņa vērsusies kāda persona, kas sevi dēvējusi par literāro aģenti no Londonas. Šī persona izteikusi apsūdzību, turklāt nepamatotu apsūdzību, tādējādi ceļot neslavu manam klientam, ka viņš neesot “Cietumnieka dienasgrāmatas” autors. Beringtones jaunkundz, jūs droši vien interesēs fakts, – turpināja Dželkss, – ka manā rīcībā ir oriģinālais šā darba manuskripts, kurā katrs vārds ir rakstīts ar Loida kunga roku. – Viņš uzsita pa piezīmju burtnīcu kaudzīti un atļāvās kaut ko līdzīgu smaidam.

– Vai drīkstu vienu apskatīt? – Emma vaicāja.

– Protams, – atvēlēja Dželkss. Viņš no kaudzītes paņēma augšējo burtnīcu un pasniedza Emmai.

Viņa to atvēra un sāka lasīt. Jau uzreiz viņa pamanīja, ka tekstu nav rakstījusi Harija drošā roka. Toties tam cauri skanēja Harija balss. Viņa pasniedza burtnīcu atpakaļ Dželksam, kurš to novietoja kaudzītes augšpusē. – Vai drīkstu aplūkot vēl kādu? – viņa vaicāja.

– Nē. Mēs esam pierādījuši savu vārdu patiesumu, Beringtones jaunkundz, – paziņoja Dželkss. – Un mans klients izmantos visas likumā paredzētās iespējas aizstāvēt sevi, ja pieļausiet muļķību un mēģināsiet atkārtoti celt viņam neslavu. – Emma skatījās uz piezīmju burtnīcu kaudzīti, bet Dželkss aizrautīgi turpināja runāt. – Esmu jau brīdinājis arī Eldersa kungu par jūsu iespējamo vizīti un paskaidrojis, ka gadījumā, ja viņš jūs pieņems, neapšaubāmi tiks iesaistīts tiesas procesā kā liecinieks. Eldersa kungs, protams, secināja, ka viņa interesēs būtu izvairīties no tikšanās ar jums. Saprātīgs cilvēks. – Emma joprojām skatījās uz piezīmju burtnīcu kaudzīti. – Beringtones jaunkundz, nebija nepieciešams veikt īpaši padziļinātu meklēšanu, lai noskaidrotu, ka esat lorda Hārvija un sera Voltera Beringtona mazmeita, ar ko droši vien izskaidrojama jūsu nepamatotā pašpaļāvība saskarsmē ar amerikāņiem. Ja vēlaties turpināt izlikties un uzdoties par literāro aģenti no Londonas, varbūt atļaušos dot jums kādu bezmaksas padomu. Ernests Hemingvejs jau tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītajā gadā aizbrauca no Amerikas un pārcēlās uz dzīvi Kubā…

– Cik jūs esat dāsns, Dželksa kungs, – Emma viņu pārtrauca, neļaudama turpināt. – Arī es jums došu kādu bezmaksas padomu. Es precīzi zinu, ka šo grāmatu ir uzrakstījis Harijs Kliftons… – Dželkss piemiedza acis, bet Emma neatlaidās, – …nevis jūsu klients. Ja izrādīsiet muļķību un celsiet neslavu man, pats gluži labi varat nonākt tiesas priekšā, un tad nāksies izskaidrot, kālab jūs aizstāvējāt cilvēku slepkavības lietā, lai gan skaidri zinājāt, ka tas nav leitnants Tomass Bredšovs.

Dželkss izmisīgi spieda pogu, kas bija ierīkota zem rakstāmgalda virsmas. Emma piecēlās no krēsla, jauki uzsmaidīja abiem vīriešiem un, vairs neteikusi ne vārda, izgāja no kabineta. Pa gaiteni viņa steidzīgi aizsoļoja uz liftu, kamēr Enskots un apsardzes dienesta darbinieki steidzās uz Dželksa kabinetu. Viņai bija izdevies izvairīties no kauna tikt izvestai no ēkas apsardzes pavadībā.

Lifta kabīnē apkalpotājs vaicāja: – Uz kuru stāvu, jaunkundz?

– Apakšējo, lūdzu.

Apkalpotājs iesmējās. – Jūs noteikti esat angliete.

– Kāpēc jūs tā sakāt?

– Mēs Amerikā to saucam par pirmo stāvu.

– Protams, jūs tā sakāt, – attrauca Emma, uzsmaidīja viņam un izgāja no lifta. Viņa šķērsoja vestibilu, pa virpuļdurvīm izkļuva no ēkas, steigšus noskrēja pa kāpnēm un nonāca uz ietves. Viņai bija pilnīgi skaidrs, kas tagad darāms. Bija tikai viens cilvēks, pie kura viņa varēja vērsties. Lorda Hārvija māsa visādā ziņā būs vērā ņemama sabiedrotā. Vai arī izrādīsies, ka Filisa ir tuva Seftona Dželksa draudzene. Tādā gadījumā Emmai vajadzēs jau ar nākamo kuģi doties atpakaļ uz Angliju.

Viņa iekāpa taksometrā, un viņai gandrīz nācās kliegt, lai pārspētu skaļi ieslēgto radio.

– Parka avēnijas un Sešdesmit ceturtās ielas stūris, – viņa teica un jau sāka domāt, ko sacīs Filisai, kā paskaidros, kālab tikai tagad ieradusies viņu apciemot. Emma paliecās uz priekšu un gribēja lūgt, lai taksometra vadītājs nogriež klusāk radio, bet tad saklausīja vārdus: “Prezidents Rūzvelts šodien divpadsmitos trīsdesmit dienā teiks uzrunu tautai.”

DŽAILSS BERINGTONS

1941-1942

Divdesmitā nodaļa

Pirmais, ko ieraudzīja Džailss, bija viņa kāja, ieģipsēta, pacelta gaisā un piestiprināta pie īpaša statīva.

Atmiņā neskaidri atausa ilgs brauciens, kura laikā sāpes brīžiem kļuva neizturamas un viņš bija spriedis, ka nomirs daudz agrāk, nekā tiks nogādāts hospitālī. Operāciju viņš neaizmirsīs nemūžam. Un kā lai aizmirstu, ja mediķiem bija aptrūkušies anestēzijas līdzekļi jau brīdī, kad ārsts izdarīja pirmo iegriezumu Džailsa miesā?

Ļoti lēnām Džailss pagrieza galvu pa kreisi un ieraudzīja logu, kam priekšā bija trīs restes, pēc tam pa labi. Un tad ieraudzīja viņu.

– Nē, ne jau tu, – Džailss sacīja. – Kādu mirkli iedomājos, ka esmu jau miris un nonācis debesīs.

– Vēl ne, – atteica Beitss. – Vispirms tev nāksies iziet šķīstītavu.

– Cik ilgi?

– Vismaz tikmēr, kamēr dabūs pie veselības tavu kāju. Varbūt arī ilgāk.

– Vai mēs esam Anglijā? – Džailss cerību pilnā balsī vaicāja.

– Es jau gribētu gan, – atteica Beitss. – Nē, mēs esam Vācijā. Veinsbergas gūstekņu nometnē. Tieši te mēs visi esam nokļuvuši pēc tam, kad mūs saņēma gūstā.

Džailss mēģināja piecelties, taču spēja vien pasliet augstāk galvu no spilvena. Ar to pietika, lai saskatītu, kā no ierāmētas gleznas pie sienas Ādolfs Hitlers viņam sūta nacistu militāro sveicienu.

– Cik daudzi mūsu puiši izdzīvoja?

– Saujiņa vien. Viņi bija ļoti nopietni uztvēruši pulkveža vārdus par to, ka jāziedo dzīvība, lai Rommels neienāk Majestic Hotel.

– Vai no mūsu vada vēl ir kāds izdzīvojušais?

– Tu, es un…

– Nesaki. Fišers?

– Nē. Ja viņu būtu nosūtījuši uz Veinsbergu, es pieprasītu mani pārcelt uz Koldicu.

Džailss gulēja nekustīgi un skatījās griestos. – Un kā mēs no šejienes tiksim projām?

– Es jau domāju, cik ilgs laiks paies, līdz tu to pavaicāsi.

– Un kāda būs atbilde?

– Kamēr tava kāja ir ieģipsēta, mums nav ne mazāko izredžu. Un arī pēc tam necik spožas tās nav. Tomēr man ir kāds plāns.

– Protams, ka tev tāds ir.

– Plāns jau nav nekāda problēma, – noteica Beitss. – Problēma ir bēgšanas organizācija. Viņu pārziņā ir gaidītāju saraksts, un tu esi pašā rindas galā.

– Un kā lai tieku uz rindas sākumu?

– Tas ir gluži tāpat kā ar rindām Anglijā. Tev tikai jāgaida, līdz pienāk tava kārta… ja vien…

– Ja vien?

– Ja vien brigādes komandieris Tērnbuls, viņš šeit ir vecākais virsnieks, nesaskatīs kādu labu iemeslu, lai tevi pavirzītu uz rindas sākumu.

– Un kāds tas iemesls varētu būt?

– Prasme tekoši runāt vācu valodā. Tā būtu priekšrocība.

– Mazliet esmu mācījies. Tagad nožēloju, ka nepievērsos tam cītīgāk.

– Nu, šeit ir nodarbības divas reizes dienā. Cilvēkam ar tavu izglītības līmeni tās noteikti neliksies pārāk grūtas. Diemžēl arī šis saraksts ir nejēdzīgi garš.

– Un ko vēl es varētu darīt, lai straujāk virzītos uz priekšu gaidītāju rindā?

– Atrodi pareizo darba vietu. Tieši tā es pagājušajā mēnesī pavirzījos par trijām vietām uz priekšu.

– Un kā tev tas izdevās?

– Tiklīdz vācieši uzzināja, ka esmu miesnieks, man piedāvāja darbu virsnieku ēdnīcā. Es sacīju, lai viņi atšujas, atvainojos par savu slikto izrunu franču valodā, bet brigādes komandieris uzstāja, lai noteikti pieņemu šo piedāvājumu.

– Kāpēc lai viņš gribētu, ka tu strādā vācu labā?

– Tāpēc ka reizēm man var gadīties iespēja kaut ko nočiept no pārtikas, bet svarīgākais ir tas, ka, grozoties starp viņu virsniekiem, var noķert pa kādai informācijas druskai. Un tas bēgšanas komitejai būtu visai noderīgi. Tāpēc es tagad esmu jau gandrīz pašā gaidītāju rindas sākumā, bet tu vēl aizvien tikai beigās. Tev būs jāpapūlas un stabili jānostājas ar abām kājām uz zemes, ja vēl joprojām vēlies pirms manis tikt tualetes telpā.

– Vai tev ir kaut mazākā nojausma, cik ilgam laikam jāpaiet, līdz varēšu to izdarīt? – vaicāja Džailss.

– Cietuma ārsts sacīja, ka aizritēs vēl vismaz mēnesis vai, iespējams, sešas nedēļas un tikai tad viņi varēs noņemt ģipsi.

Džailss atlaidās uz spilvena. – Un pat pēc tam… kādas ir manas izredzes dabūt darbu virsnieku ēdnīcā? Atšķirībā no tevis, man nav nepieciešamās kvalifikācijas.

– Nē, tev ir gan, – iebilda Beitss. – Patiesībā tu pat vari tikt labākā vietā nekā es. Nometnes komandiera ēdamzālē. Dzirdēju, ka viņi meklē vīnzini.

– Un kāpēc tu domā, ka esmu gana kvalificēts, lai būtu par vīnzini? – noprasīja Džailss, pat neslēpdams sarkasmu balsī.

– Ja pareizi atceros, – teica Beitss, – jums Menorhausā bija virssulainis, vārdā Dženkinss.

– Viņš joprojām tur ir, taču es nesaprotu, kā tas saistās ar…

– Un tavs vecaistēvs, lords Hārvijs, nodarbojas ar vīna tirdzniecību. Godīgi sakot, tu esi pat pārāk kvalificēts.

– Kāds īsti ir tavs ierosinājums?

– Kad tiksi ārā no šejienes, viņi tev liks aizpildīt veidlapu, kurā būs jānorāda tava iepriekšējā darba pieredze. Esmu jau viņiem pateicis, ka tu biji vīnu viesmīlis Grand Hotel Bristolē.

– Paldies! Tomēr nepaies ilgs laiks, līdz viņi sapratīs…

– Tici man, viņiem nebūs ne jausmas. Galvenais, tev jāuzspodrina savas zināšanas vācu valodā un jāatceras, ko darīja Dženkinss. Un tad, ja mums būs piemērots plāns, ko iesniegt bēgšanas komitejai, mēs nepagūsim ne attapties, kad jau būsim pašā rindas sākumā. Tomēr ir viens āķis.

– Ja tu esi tajā iesaistīts, tad noteikti.

– Es pamanījos to apiet.

– Un kāds tad ir tas āķis?

– Nevar dabūt darbu pie vāciešiem, ja mācies vācu valodu. Tik lieli muļķi jau viņi nav. Viņiem ir saraksts ar visiem tiem, kas iet uz vācu valodas stundām, jo nevēlas, lai kāds noklausītos viņu privātās sarunas.

– Tu taču teici, ka pamanījies to apiet.

– Tev būs jādara tas, ko dara visi tev līdzīgie kungi, lai pārspētu tādus kā mani. Tev nāksies ņemt privātstundas. Esmu tev pat sameklējis privātskolotāju. Tas ir kāds puisis, kurš mācīja vācu valodu Solihalas ģimnāzijā. Grūtāk būs vienīgi saprast, ko viņš saka angliski. – Džailss iesmējās. – Tā kā tu nākamās sešas nedēļas būsi piesiets pie šīs vietas, tev tāpat nekā labāka nebūs ko darīt, un tu vari sākt mācīties jau tūlīt. Vārdnīcu atradīsi zem sava spilvena.

– Esmu tavs parādnieks, Terij, – sacīja Džailss, satvēris drauga roku.

– Nē, es pats esmu tev parādā. Vai tad ne? Tu taču izglābi man dzīvību.

Divdesmit pirmā nodaļa

Pēc piecām nedēļām, kad Džailsu izlaida no slimnīcas, viņš bija iemācījies tūkstoš vācu valodas vārdu, taču viņam bija pietrūcis iespēju strādāt ar izrunas slīpēšanu.

Neskaitāmas stundas Džailss bija gulējis un pūlējies atcerēties arī to, kā strādāja Dženkinss. Viņš trenējās sacīt: “Labrīt, kungs!” un godbijīgi palocīt galvu. Un jautāja: “Vai jūs gribētu nogaršot šo vīnu, pulkvedi?”, ieliedams ūdeni analīžu pudelītē.

– Vienmēr esi augstākajā mērā atturīgs. Nekad nerunā, ja tev neko neprasa, – Beitss viņam atgādināja. – Rīkojies pilnīgi pretēji tam, kā biji pieradis darīt agrāk.

Džailsam gribējās draugu iedunkāt, tomēr viņš zināja, ka Beitsam ir taisnība.

Lai gan Beitss drīkstēja apmeklēt Džailsu tikai divas reizes nedēļā un ciemošanās laiks bija ierobežots līdz trīsdesmit minūtēm, viņš paguva izstāstīt ziņas par to, kas notiek komandējošo virsnieku ēdamzālē. Viņš nosauca Džailsam visu virsnieku vārdus un dienesta pakāpes, pavēstīja, kas tieši viņiem garšo un kas ne. Beitss brīdināja, ka SS majors Millers, atbildīgais par nometnes drošību, nav nekāds džentlmenis un ir pilnībā neuzņēmīgs pret lieliskām veco laiku manierēm, kā arī citu cilvēku personības šarmu.

Pie Džailsa ieradās arī brigādes komandieris Tērnbuls, kurš ar interesi noklausījās par viņa iecerēm, kas realizējamas pēc izrakstīšanās no slimnīcas.

Plāni uz Tērnbulu atstāja iespaidu, un pēc dažām dienām viņš ieradās, lai pastāstītu, ko ir izdomājis saistībā ar šo jautājumu.

– Bēgšanas komiteja nešaubīgi uzskata, ka vācieši jums neļaus strādāt virsnieku ēdamzālē, ja zinās, ka pats esat virsnieks, – viņš sacīja Džailsam. – Lai vismaz varētu cerēt, ka plāns izdosies, jums jābūt vienkāršam kareivim. Tā kā Beitss ir vienīgais, kurš karojis jūsu pakļautībā, viņš būs arī vienīgais, kuram jātur mute.

– Viņš darīs, kā likšu, – atteica Džailss.

– Tikai līdz brīdim, kad pārdomās, – brīdināja Tērnbuls.

Pēc iznākšanas no slimnīcas un nokļūšanas nometnē Džailsu pārsteidza tas, cik stingra disciplīna tur valda. Jo īpaši tas attiecās uz ierindas kareivjiem.

Tas atsauca atmiņā Ipras treniņnometnē Dārtmūrā pavadītās dienas. Celšanās ik rītu sešos, kad augstākais virsseržants ieradās viņus modināt un pavisam noteikti pret Džailsu neizturējās kā pret virsnieku.

Beitss joprojām katru rītu bija ātrāks, bija pirmais gan tualetes istabā, gan arī brokastu telpā. Pulksten septiņos visiem bija jāsapulcējas parādes laukumā, kur viņus sveicināja brigādes komandieris. Kad virsseržants uzkliedza: – Izklīst! –, visi aktīvi uzsāka dienas darbus.

Džailss ne reizi neizlaida piecu jūdžu skrējienu, kas nozīmēja divdesmit piecus apļus apkārt nometnes teritorijai. Viņš cītīgi mācījās arī vācu valodu, kopā ar savu privātskolotāju sēžot mazmājiņā.

Ātri vien Džailss atskārta, ka Veinsbergas gūstekņu nometnē ir patiešām daudz kopīga ar Ipras kazarmām. Auksts, neizteiksmīgs, kails neauglīgs apgabals, daudzas būdas ar koka jumtu, zirgu astru matračiem, siltums, ko dāvā vienīgi saule, kura, gluži kā Sarkanā Krusta pārstāvji Veinsbergā, parādījās reti. Viņiem bija pat pašiem savs augstākais virsseržants, kurš nemitējās vērsties pie Džailsa ar vārdiem “sīkais, slinkais draņķis”.

Gluži tāpat kā Dārtmūrā nometni apjoza augsts stiepļu žogs un tikai vieni vārti, pa kuriem bija iespējams iekļūt nometnē vai izkļūt no tās. Problēma bija tāda, ka šeit nevienam nepiešķīra brīvdienas nedēļas nogalē un ar šautenēm bruņotie apsargi noteikti nesalutētu, ja kāds no viņiem mēģinātu izbraukt pa vārtiem savā dzeltenajā MG automašīnā. Kad Džailsam lika aizpildīt nometnes darba veidlapu, ailē “Vārds, uzvārds” viņš ierakstīja “kareivis Džailss Beringtons”. Ailē “Iepriekšējā nodarbošanās” viņš atzīmēja “someljē”.

– Ko, pie joda, tas īsti nozīmē sakarīgā valodā? – Beitss vaicāja.

– Vīnzinis, – Džailss paskaidroja ar pārākumu balsī.

– Kāpēc tad, sasodīts, tā arī nevarēji uzrakstīt? – Beitss noprasīja un saplēsa veidlapu. – Ja vien, protams, tu netēmē uz darbu Ritz viesnīcā. Nāksies tev aizpildīt vēl vienu, – viņš aizkaitināts piebilda.

Aizpildījis otru veidlapu, Džailss nepacietīgi gaidīja izsaukumu uz pārrunām pie kāda no komandanta štāba virsniekiem. Neskaitāmas stundas viņš turpināja asināt prātu un uzturēt ķermeni labā formā. “Veselā miesā vesels gars” – tas bija teju vienīgais latīņu valodas izteiciens, ko Džailss atcerējās no saviem mācību gadiem skolā.

Beitss turpināja informēt Džailsu par visu, kas notiek otrpus nometnes žogam, un pamanījās atnest pa kādam kartupelim vai maizes gabalam. Reiz viņš bija sagādājis pat pusi apelsīna.

– Nedrīkst pārspīlēt, – viņš skaidroja. – Zaudēt darbu nav manās interesēs.

Apmēram pēc mēneša viņi abi tika aicināti uz bēgšanas komitejas sanāksmi un iepazīstināja pārējos ar Beitsa un Beringtona plānu, kurš ātri vien tika pārsaukts par plānu “Naktsmītne un brokastis”. Kas nozīmēja – naktsmītne Veinsbergā, bet brokastis Cīrihē.

Viņu slepenā plāna prezentācija noritēja veiksmīgi, un komiteja piekrita viņus rindā pārvirzīt par dažām vietām tuvāk tās sākumam. Tomēr vēl neviens neierosināja uzsākt gatavošanos. Brigādes komandieris pat paziņoja, ka līdz brīdim, kad kareivis Beringtons dabūs darbu augstāko virsnieku ēdamzālē, viņi abi vairs netiks ielaisti komitejas sapulcēs.

– Terij, kālab tas velkas tik ilgi? – vaicāja Džailss, kad viņi bija izgājuši no sapulces vietas.

Kaprālis Beitss pasmaidīja. – Priecājos, ka nosauci mani par Teriju, taču atceries, ka tā drīkst tikai tad, kad esam vieni, nekad citu klātbūtnē! Vai skaidrs? – viņš noteica, atdarinādams Fišeru.

Džailss iedunkāja draugu.

– Dienesta subordinācijas neievērošana! – Beitss atgādināja. – Kareivis atļaujas fiziski aizskart pēc dienesta pakāpes augstāko.

– Un tagad atbildi uz manu jautājumu! – Džailss uzstāja, iedunkādams viņu atkārtoti.

– Šeit vispār nekas nenotiek ātri. Tev vienkārši jābūt pacietīgam, Džails.

– Tu nedrīksti mani saukt par Džailsu, kamēr neesam tikuši līdz brokastīm Cīrihē.

– Tas der. Ja vien tu maksā.

Viss mainījās dienā, kad nometnes komandierim vajadzēja organizēt pusdienas Sarkanā Krusta pārstāvju grupai un bija nepieciešams lielāks viesmīļu skaits.

– Neaizmirsti, ka esi vienkāršs kareivis, – atgādināja Beitss, kad Džailsu apsardzes pavadībā veda ārā no nometnes teritorijas uz pārrunām ar majoru Milleru. – Tev jāmēģina domāt kā cilvēkam, kurš pieradis pakalpot. Ja Milleram radīsies kaut mazākās aizdomas, ka esi virsnieks, mēs abi dabūsim pa pēcpusi un izlidosim ārā, turklāt tu atkal nonāksi gaidītāju rindas pašā apakšā. Un tad jau Tērnbuls mūs vairs nekad neaicinās uz komitejas sapulcēm, to es varu garantēt. Izturies, kā pieklājas kalpotājam, un nekad pat nemēģini izrādīt, ka saproti vācu valodu. Vai saprati?

– Jā, kungs! – atteica Džailss.

Pēc stundas Džailss atgriezās. Viņa sejā rotājās plats smaids.

– Tu dabūji to darbu? – vaicāja Beitss.

– Man paveicās, – atteica Džailss. – Mani iztaujāja cits virsnieks, ne Millers. Rīt sāku strādāt.

– Un viņš nenojauta, ka esi džentlmenis un virsnieks?

– Kad pateicu, ka esmu tavs draugs, noteikti ne.

Pirms Sarkanā Krusta pārstāvjiem paredzētā pusdienu galda klāšanas Džailss atkorķēja sešas pudeles Merlot vīna, lai ļautu tam elpot. Kad viesi bija apsēdušies, viņš komandanta glāzē ielēja apmēram puscollu vīna un gaidīja vērtējumu. Kad komandants īsi pamāja ar galvu, viņš ķērās pie viesu apkalpošanas, ik reizi pieiedams no labās puses. Pēc tam viņš devās pie virsniekiem. Pirmos apkalpoja pēc ranga augstākos un pēc tam tos, kam dienesta pakāpe zemāka, un beidzot atgriezās pie komandanta – tās dienas viesību mājastēva.

Maltītes laikā viņš pastāvīgi uzmanīja, lai neviena glāze nestāv tukša, tomēr nelēja vīnu, kamēr kāds runāja. Līdzīgi Dženkinsam, arī Džailss darbojās tā, lai nebūtu ne īsti redzams, ne dzirdams. Viss norisinājās pēc plāna, lai gan Džailss manīja, ka Millera aizdomu pilnais skatiens gandrīz nepārtraukti ir pievērsts viņam.

Kad abus pēc viesību apkalpošanas veda atpakaļ uz nometni, Beitss sacīja: – Uz komandantu tika atstāts lielisks iespaids.

– Kāpēc tu tā domā? – vaicāja Džailss.

– Viņš sacīja šefpavāram, ka tu noteikti esi strādājis kādā patiešām slavenā vietā. Lai gan esi cēlies no zemākajiem sabiedrības slāņiem, tomēr tevi apmācījis perfekts profesionālis.

– Paldies tev, Dženkins! – noteica Džailss.

– Ko īsti nozīmē vārds “perfekts”? – vaicāja Beitss.

Džailss savā jaunajā amatā bija kļuvis ļoti prasmīgs. Nometnes komandants jau uzstāja, ka pat gadījumos, kad viņš maltīti ietur viens, Džailsam viņš jāapkalpo. Tas Džailsam ļāva labi izstudēt viņa manierismu, balss modulācijas, smieklus, pat nelielo stostīšanos.

Pēc dažām nedēļām kareivim Beringtonam jau tika uzticētas vīna pagraba atslēgas un dota atļauja izvēlēties, kādus vīnus pasniegt pie pusdienām. Pēc dažiem mēnešiem Beitsam izdevās noklausīties komandanta sarunu, kurā viņš Beringtonu raksturoja kā pirmklasīgu. “Erstklassig,” viņš bija sacījis.

Džailss ātri vien attapa, ka ik reizi, kad komandants rīko viesības, mēles kļūst lunkanākas, ja glāzēm nekad neļauj stāvēt tukšām. Un galvenais, viņš iemācījās kļūt pavisam neredzams brīdī, kad šāda lunkana mēle sarosījās. Visu iepriekšējā vakarā iegūto derīgo informāciju viņš nodeva tālāk Tērnbula raitniekam, kad viņi veica ikrīta piecu jūdžu skrējienu. Viņš jau bija uzzinājis par komandanta dzīvesvietu, par ievēlēšanu pilsētas padomē trīsdesmit divu gadu vecumā un nonākšanu mēra krēslā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā gadā. Komandants neprata vadīt automašīnu, taču pirms kara vairākas reizes bija apmeklējis Angliju un tekoši runāja angļu valodā. Par to Džailsam tika atdarīts, un viņš atkal bija pakāpies uz augšu bēgšanas sarakstā.

Dienas galvenā nodarbība Džailsam bija stundu gara saruna ar privātskolotāju. Viņi runāja tikai vācu valodā, un bijušais pasniedzējs no Solihalas jau izteicās, ka Džailss aizvien vairāk un vairāk izklausās pēc komandanta.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada trešajā decembrī kaprālis Beitss un kareivis Beringtons bēgšanas komitejai sniedza pēdējo sava plāna prezentāciju. Tērnbuls un viņa komanda ar vērā ņemamu interesi noklausījās “Naktsmāju un brokastu” plāna nianses un atzina, ka tam ir daudzkārt lielākas iespējas izdoties nekā vairumam pusgatavo shēmu, kas viņiem piedāvātas.

– Kad jūs grasāties plānu realizēt? – vaicāja brigādes komandieris.

– Jaungada svinību laikā, – nevilcinoties atbildēja Džailss.

– Visi virsnieki būs viesībās pie komandanta.

– Un, tā kā viņu glāzes pildīs kareivis Beringtons, – piebilda Beitss, – nebūs daudz tādu, kuri ap pusnakti vēl būs skaidrā.

– Izņemot Milleru, – brigādes komandieris atgādināja Beitsam, – kurš maz lieto alkoholu.

– Taisnība, tomēr viņš nekad neatsakās iedzert par Tēvzemi, par Fīreru un par Trešo reihu. Ja pievienojam vēl arī Jauno gadu un to, kurš būs viesību rīkotājs, man ir sajūta, ka uz mājām viņš tiks vests jau gluži miegains.

– Cikos jūs parasti ved atpakaļ uz nometni pēc līdzīgām viesībām pie komandanta? – vaicāja kāds jauns leitnants, kurš bēgšanas komitejai bija pievienojies gluži nesen.

– Ap septiņiem, – atbildēja Beitss. – Taču, ņemot vērā, ka tās būs Jaungada sagaidīšanas svinības, tas droši vien nenotiks ātrāk par pusnakti.

– Neaizmirstiet, kungi, – ierunājās Džailss, – ka man ir pieejamas vīna pagraba atslēgas. Es parūpēšos par to, lai vairākas pudeles vakara gaitā nonāk arī līdz sardzes namiņam. Mēs taču negribēsim, lai viņiem iet secen visa svinību jautrība.

– Tas viss ir ļoti labi, – piebilda eskadriļas komandieris, kurš reti kaut ko sacīja, – bet… kā jūs plānojat tikt viņiem garām?

– Pa vārtiem izbrauksim komandanta mašīnā, – skaidroja Džailss. – Savus mājastēva pienākumus viņš uztver ļoti nopietni un nekad nedodas projām, pirms aizgājis pēdējais viesis. Mums tas nozīmē vismaz pāris stundu laika.

– Pat tad, ja jums izdosies nozagt mašīnu, – brigādes komandieris teica, – sargi, lai cik piedzērušies arī būtu, tomēr spēs ieraudzīt atšķirību starp komandantu un vīnzini.

– Ne tādā gadījumā, ja man mugurā būs šinelis, šalle un galvā cepure, kā arī viņa zizlis rokā, – iebilda Džailss.

Bija skaidri redzams, ka jauno leitnantu tas nav pārliecinājis. – Un jūsu plānā ietilpst tas, ka nometnes komandants labprātīgi atdos jums šīs savas lietas, kareivi Berington?

– Nē, kungs, – Džailss atbildēja virsniekam, – komandants šineli, cimdus, šalli, cepuri un zizli atstāj garderobē.

– Un Beitss? – vaicāja tas pats virsnieks. – Viņu taču pamanīs jau pa gabalu.

– Ja es būšu mašīnas bagāžas nodalījumā, tad nepamanīs.

– Un kā tad ar komandanta mašīnas vadītāju? Viņš būs pilnīgi skaidrā, tas nu ir pats par sevi saprotams, – aizrādīja Tērnbuls.

– Mēs vēl šajā lietā strādājam, – Džailss atteica.

– Ja jums patiešām izdosies pārvarēt minētos šķēršļus, tikt galā ar mašīnas vadītāju un izbraukt pa nometnes vārtiem… cik tālu ir Šveices robeža? – jaunais leitnants nerimās.

– Simt septiņdesmit trīs kilometri, – paskaidroja Beitss. – Ar ātrumu simt kilometru stundā mēs to sasniegsim nepilnās divās stundās.

– Pieņemot, ka uz ceļiem nebūs posteņu.

– Nevienā bēgšanas plānā nevar paredzēt pilnīgi visu, – iejaucās brigādes komandieris. – Beigu beigās viss būs atkarīgs no tā, kā tiksiet galā ar neparedzēto.

Džailss un Beitss piekrītot pamāja ar galvu.

– Paldies, kungi, – sacīja brigādes komandieris. – Komiteja apsvērs jūsu plānu. No rīta paziņosim mūsu lēmumu.

– Kas tam jaunajam sprukstiņam ir pret mums? – Beitss vaicāja, kad abi bija izgājuši no sanāksmes telpas.

– Nekas, – atbildēja Džailss. – Gluži otrādi. Man ir aizdomas, ka viņš gribētu būt trešais mūsu kompānijā.

Sestajā decembrī piecu jūdžu skrējiena laikā brigādes komandiera raitnieks pavēstīja Džailsam, ka viņu plānam komiteja devusi zaļo gaismu un novēl viņiem veiksmīgu ceļojumu. Džailss ātri panāca kaprāli Beitsu un pavēstīja viņam jaunumus.

Beringtons ar Beitsu atkal un atkal pārskatīja sava NB plāna detaļas. Pēc tam viņiem, gluži kā olimpiādes dalībniekiem, kļuva garlaicīgi no stundām ilgās gatavošanās, un viņi nevarēja vien sagaidīt, kad atskanēs starta pistoles šāviens.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada trīsdesmit pirmajā decembrī pulksten sešos kaprālis Terijs Beitss un kareivis Džailss Beringtons ieradās komandanta štābā, lai pildītu savus pienākumus. Viņi skaidri apzinājās, – ja kaut kas neizdosies, tad labākajā gadījumā nāksies gaidīt līdz nākamajam gadam, bet ja viņi tiks pieķerti bēgam…

Divdesmit otrā nodaļa

– Tu atgriezies sešos trīsdesmit, – Terijs gandrīz kliedza uz vācu armijas kaprāli, kurš viņus pavadīja uz komandanta štābu.

Trulais skatiens vācu kaprāļa sejā ļāva Džailsam noprast, ka viņš nekad nekļūs par seržantu.

– Atgriezies sešos trīsdesmit, – atkārtoja Beitss, rūpīgi un lēni izrunājot katru vārdu. Viņš satvēra kaprāļa delnas locītavu un pulksteņa ciparnīcā norādīja uz sešinieku. Džailsam atlika vien vēlēties, kaut varētu kaprāļa dzimtajā valodā pateikt: “Ja atgriezīsies sešos trīsdesmit, tad tev un taviem draugiem sardzes namiņā būs vesela kaste alus.” Taču viņš zināja, ka tādā gadījumā tiktu apcietināts un Jauno gadu sagaidītu karcerī.

Beitss atkal norādīja uz cipariem kaprāļa pulkstenī un ar žestu imitēja dzeršanu. Šajā reizē kaprālis pasmaidīja un atdarināja to pašu kustību.

– Man liekas, ka viņš beidzot saprata, – noteica Džailss, kad kopā ar Beitsu gāja uz komandanta štābu.

– Mums vajag, lai viņš ierastos pēc alus ātrāk, nekā parādās pirmais virsnieks. Tad nu pasteigsimies.

– Jā, kungs! – atteica Terijs, dodoties uz virtuvi. Dabiskā lietu kārtība bija atjaunota.

Garderobē Džailss noņēma no pakaramā viesmīļa formastērpu un uzvilka baltu kreklu, aplika melnu kaklasaiti, uzģērba melnas bikses un baltu lina žaketi. Uz sola viņš pamanīja pāri melnu ādas cimdu, kurus kāds virsnieks aizmirsis iepriekšējā reizē, paņēma tos un iebāza sev kabatā, nospriedis, ka vēlāk tie varētu izrādīties noderīgi. Viņš aizvēra garderobes durvis un devās uz ēdamzāli. Trīs viesmīles no pilsētas (un viņu vidū arī Grēta, kura vienīgā bija raisījusi viņā vēlmi paflirtēt, un viņš zināja, ka Dženkinss šādu izvēli atbalstītu) klāja galdu sešpadsmit personām.

Pulkstenis rādīja divpadsmit minūtes pāri sešiem. Džailss izgāja no ēdamzāles un devās uz vīna pagrabu. Vientuļa spuldze mēģināja ienest gaismu kādreizējā arhīva telpā. Kopš Džailsa ierašanās dokumentiem pilnos arhīva skapjus bija nomainījuši vīna plaukti.

Džailss jau bija izlēmis, ka paredzētajām vakariņām būs nepieciešamas vismaz trīs kastes vīna, kā arī kaprālim un viņa izslāpušajiem biedriem sardzes namiņā solītā kaste ar alu. Viņš uzmanīgi izpētīja plauktu saturu un izvēlējās pāris pudeļu šerija, duci itāliešu Pinot Grigio, divas kastes franču burgundieša un kasti vācu alus. Jau ejot ārā no pagraba, viņa skatienu piesaistīja trīs pudeles Johnie Walker Red Label, divas pudeles krievu vodkas un pusducis pudeļu Rémy Martin un krūka veca portvīna.

Turpmākās piecpadsmit minūtes viņš nesa augšā vīna kastes un alu, regulāri apstādamies, lai pārbaudītu laiku. Sešos divdesmit deviņās viņš atvēra sētas puses durvis un ieraudzīja vācu kaprāli, kurš lēkādams centās kaut cik sasildīties. Džailss pacēla rokas, lai parādītu, ka viņam vēl mirkli jāuzgaida, un ātrā solī devās atpakaļ pa gaiteni. (Dženkinss nekad nemēdza skriet.) Viņš paņēma alus kasti, iznesa ārā un iedeva kaprālim.

Grēta, kura acīmredzami steidzās, noskatījās šais darbībās un uzsmaidīja Džailsam. Viņš atbildēja uz smaidu, un viņa nozuda ēdamistabā.

– Sardzes namiņš, – strikti noteica Džailss un norādīja uz ārējo perimetru. Kaprālis pamāja ar galvu un devās norādītajā virzienā. Mazliet agrāk Terijs bija vaicājis Džailsam, vai būtu nepieciešams nočiept arī mazliet ēdiena no virtuves, lai iedotu kaprālim, ko aiznest biedriem uz sardzes namiņu.

– Nekādā gadījumā! – pārliecināti atteica Džailss. – Mēs taču gribam, lai viņi visu nakti dzer tukšā dūšā.

Džailss aizvēra durvis un atgriezās ēdamistabā, kur viesmīles jau bija gandrīz pabeigušas galda klāšanu.

Viņš atkorķēja duci pudeļu Merlot, bet tikai četras nolika uz bufetes, pārējās diskrēti paslēpjot nemanāmākā vietā. Viņam nebija vajadzīgs, lai Millers atskārstu viņa nodomu. Vienā bufetes galā viņš nolika arī viskija pudeli un divas pudeles šerija. Pēc tam kā īstus kareivjus izkārtoja rindā duci lielāku glāžu un pusduci šerija glāžu. Viss atradās savā vietā.

Kad telpā ienāca pulkvedis Šabakers, Džailss spodrināja glāzes. Komandants pārbaudīja uzklāto galdu, veica dažus precizējumus viesu plānā un tad pievērsa uzmanību pudeļu rindai uz bufetes. Džailss gaidīja kādu komentāru, taču viņš tikai pasmaidīja un noteica: – Viesi ieradīsies ap pusastoņiem. Šefpavāram sacīju, ka pie galda sēdīsimies astoņos.

Atlika vien cerēt, ka pēc dažām stundām Džailsa sacītie vārdi vācu valodā plūdīs tikpat nevainojami, kā tas izdevās pulkvedim Šabakeram angļu valodā.

Nākamais ieradās kāds jauns leitnants, kurš tikai nesen pievienojies virsniekiem un pirmo reizi piedalīsies komandanta rīkotajās viesībās. Džailss pamanīja, ka leitnants noskatās uz viskiju, un bija gatavs pakalpot. Viņš pielēja virsniekam pusi glāzes ar stipro dzērienu. Un pēc tam komandantam viņa ierasto šeriju.

Tad atnāca kapteinis Henkels, nometnes štāba adjutants. Džailss, kā allaž, piedāvāja viņam glāzi vodkas. Nākamās trīsdesmit minūtes Džailss pasniedza viesiem dzērienus, ik reizi paturēdams prātā viņu gaumi.

Kad viesi sēdās pie maltītes galda, vairākas tukšās pudeles uz bufetes jau bija nemanāmi aizstātas ar rezervē noliktajām.

Pēc dažiem mirkļiem viesmīles ienesa šķīvjus ar boršču, bet komandants tostarp nogaršoja balto vīnu.

– Itāliešu, – Džailss paskaidroja un parādīja viņam etiķeti.

– Izcili, – noteica komandants.

Džailss piepildīja viesu glāzes, izņemot to, kura bija domāta Milleram, jo viņš konsekventi turpināja dzert ūdeni.

Bija viesi, kuru glāzes cilājās straujāk nekā pārējiem, tālab Džailsam nācās rosīties ap galdu, lai būtu drošs, ka neviena glāze nestāv dīkā. Kad tukšie zupas šķīvji bija novākti, Džailss pacentās nozust un iejukt starp pārējiem apkalpotājiem, jo Terijs viņu bija brīdinājis par to, kas sekos. Durvis plaši atsprāga vaļā, un pa tām ienāca šefpavārs, uz sudraba paplātes nesdams mežakuiļa galvu. Viņam sekoja viesmīles, kuras nesa šķīvjus ar kartupeļiem un citiem dārzeņiem, kā arī traukus ar biezu mērci, un to visu novietoja galda vidū.

Kamēr šefpavārs grieza gaļu, pulkvedis Šabakers nogaršoja burgundieti, un viņa sejā atkal parādījās smaids. Džailss atkal ķērās pie pustukšo glāžu pieliešanas. Bija tikai viens izņēmums. Viņš ievēroja, ka jaunais leitnants kādu brīdi nav sacījis ne vārda un viņa glāze palikusi neaizskarta. Vairāki virsnieki jau bija sākuši runāt mazliet neskaidri, bet Džailsam bija nepieciešams, lai viņi paliktu nomodā vismaz līdz pusnaktij.

Vēlāk atkal atnāca šefpavārs, lai piedāvātu papildporcijas. Pulkvedis lika piepildīt visiem glāzes, un Džailss paklausīja. Kad Terijs ieradās, lai aiznestu projām to, kas bija palicis no mežakuiļa galvas, visi virsnieki bija krietni iereibuši, skaidrā bija tikai majors Millers.

Pēc dažām minūtēm zālē trešo reizi ienāca šefpavārs un ienesa Švarcvaldes ķiršu torti, ko nolika priekšā komandantam. Viņš grieza torti gabalos, un viesmīles dāsnās porcijas iznēsāja viesiem. Džailss turpināja piepildīt glāzes, līdz visas vīna pudeles bija iztukšotas.

Kad viesmīles novāca deserta traukus, Džailss noņēma no galda vīna glāzes un to vietā salika brendija un portvīna glāzes.

Tieši pēc vienpadsmitiem pulkvedis Šabakers vērsās pie viesiem: – Lūdzu, paceliet glāzes, jo es vēlētos teikt tostu. – Viņš piecēlās, paslēja augšup savu glāzi un sacīja: – Par Tēvzemi!

Dažādā ātrumā kājās cēlās arī pārējie piecpadsmit virsnieki un atkārtoja: – Par Tēvzemi!

Millers paraudzījās uz Džailsu, piesita pie savas glāzes, tādējādi norādīdams, ka vēlas kaut ko, lai pievienotos tostam.

– Vīnu ne, idiot! – sacīja Millers. – Es gribu brendiju. – Džailss pasmaidīja un piepildīja viņa glāzi ar burgundieti.

Milleram nebija izdevies iedzīt viņu lamatās.

Turpinājās skaļas sarunas, Džailss apstaigāja viesus un piedāvāja cigārus. Jaunais leitnants bija nolicis galvu uz galda, un Džailsam likās, ka dzirdējis viņu krācam.

Kad komandants piecēlās otrreiz un uzsauca tostu “par fīrera veselību”, Džailss atkal Milleram ielēja sarkanvīnu. Viņš pacēla glāzi, sasita kopā papēžus un militāri salutēja nacistiem raksturīgajā stilā. Sekoja tosts par Frīdrihu Lielo, un šajā reizē Džailss parūpējās, lai Millera glāze būtu pilna, pirms viņš paguva piecelties.

Bez piecām minūtēm pusnakts. Džailss pārliecinājās, ka visas glāzes ir pilnas. Kad atskanēja pulksteņa sitieni, piecpadsmit virsnieki gandrīz vienā balsī ieaurojās tam līdzi – desmit, deviņi, astoņi, septiņi, seši, pieci, četri, trīs, divi, viens! Un tad sāka dziedāt: “Deutschland, Deutschland über alles”, pēc tam pliķēja cits citam pa muguru un vēlēja laimes Jaunajā gadā.

Tikai pēc brīža visi atkal apsēdās vietās. Komandants palika stāvam un piesita ar karoti pie savas glāzes. Visi apklusa un gaidīja komandanta ikgadējo uzrunu.

Viņš sāka ar to, ka pateicās kolēģiem par lojalitāti un prasmi ziedoties šajā grūtajā gadā. Vēl viņš runāja par tēvzemes likteni. Džailss atcerējās, ka Šabakers pirms stāšanās komandanta postenī bijis vietējās pilsētas mērs. Savu runu viņš beidza, paužot cerību, ka nākamgad šajā pašā laikā taisnība būs uzvarējusi. Džailsam gribējās kliegt visās viņam zināmajās valodās. Bet Millers pagriezās pret Džailsu, lai pārliecinātos, vai pulkveža vārdi radījuši kaut niecīgāko reakciju. Džailss truli skatījās uz priekšu, it kā nebūtu sapratis neko no sacītā. Viņš bija izturējis vēl vienu Millera pārbaudījumu.

Divdesmit trešā nodaļa

Dažas minūtes pāri vieniem kāds viesis piecēlās kājās. Viņš bija pirmais, kurš posās projām. – Man sešos no rīta jāstājas postenī, pulkvedi, – viņš paskaidroja. Šos vārdus pavadīja pārējo virsnieku tēlotie aplausi. Viņš paklanījās un, vairs neteicis ne vārda, izgāja no telpas.

Nākamās stundas laikā projām devās vēl vairāki viesi, tomēr Džailss zināja, ka nevar ķerties pa savas labi izmēģinātās aiziešanas, kamēr telpā atrodas Millers. Kad viesmīles sāka novākt kafijas traukus, viņu sāka mākt bažas, jo viņš zināja, ka vakara beigas tuvojas un jau drīz viņam liks atgriezties nometnē. Džailss aizpildīja savu laiku, apkalpodams virsniekus, kuri nepavisam nesteidzās aiziet.

Kad pēdējā viesmīle bija pametusi ēdamzāli, beidzot piecēlās arī Millers un atsveicinājās no saviem kolēģiem, protams, neiztika bez papēžu sasišanas un militārās salutēšanas nacistu stilā. Terijs un Džailss bija vienojušies, ka nedrīkst sākt sava plāna realizēšanu ātrāk kā piecpadsmit minūtes pēc Millera došanās projām un pārliecināšanās, ka majora automašīna vairs neatrodas ierastajā vietā.

Džailss piepildīja glāzes tiem sešiem virsniekiem, kuri joprojām sēdēja pie galda. Tie visi bija tuvi komandanta draugi. Divi ar viņu kopā bija mācījušies skolā un trīs komandā ar viņu darbojušies pilsētas domē, tikai nometnes adjutants bija uzskatāms par jaunpienācēju šajā kompānijā. Tādu informāciju Džailss bija savācis pēdējo dažu mēnešu laikā.

Bija apmēram divdesmit minūtes pāri diviem, kad komandants pieaicināja Džailsu. – Šī ir bijusi gara diena, – viņš angliski sacīja. – Ej, pievienojies savam draugam virtuvē un paņem līdzi pudeli vīna.

– Paldies, kungs! – tencināja Džailss, nolikdams galda centrā brendija pudeli un portvīna karafi.

Pēdējie komandanta vārdi, kurus Džailss dzirdēja pirms iziešanas no ēdamzāles, bija domāti adjutantam, kurš sēdēja komandantam labajā pusē. – Kad šis karš beidzot būs galā, Franci, esmu nolēmis dot šim cilvēkam darbu. Nespēju iedomāties, ka viņš vēlēsies atgriezties Anglijā, kur pār Bakingemas pili plīvos karogs ar mūsu kāškrustu.

Paņēmis vienīgo palikušo vīna pudeli, Džailss izgāja no ēdamzāles un klusi aizvēra durvis. Viņš juta adrenalīnu virmojam vēnās un skaidri apzinājās, ka nākamās piecpadsmit minūtes izšķirs viņu likteni. Pa kalpotāju kāpnēm viņš devās uz virtuvi, kur Terijs pļāpāja ar šefpavāru un blakus viņiem uz galda bija pusizdzerta šerija pudele no gatavošanai paredzētajiem krājumiem.

– Laimīgu Jauno gadu, šef! – novēlēja Terijs un piecēlās kājās. – Man tagad jāiet, citādi nokavēšu brokastis Cīrihē.

Džailss pūlējās nesmieties, kad šefpavārs atbildei tikai mazliet paslēja augšup roku.

Viņi skrēja augšup pa kāpnēm. Vienīgie divi cilvēki šajā ēkā, kuri nebija piedzērušies. Džailss pasniedza Terijam vīna pudeli un noteica: – Divas minūtes, ne vairāk.

Terijs devās uz priekšu pa gaiteni un tad pa sētas puses durvīm ārā. Džailss ieslēpās ēnā brīdī, kad no ēdamistabas iznāca kāds virsnieks un devās uz tualeti.

Pēc dažiem mirkļiem sētas puses durvis atvērās, un tajās parādījās Terija galva. Džailss izmisīgi māja Terijam un norādīja uz tualeti. Terijs atskrēja un pēdējā brīdī pievienojās Džailsam glābjošajā tumsā, jo virsnieks jau nāca ārā no tualetes un ļodzīgā gaitā devās atpakaļ uz ēdamtelpu. Kad durvis bija aizvērušās, Džailss vaicāja: – Kā klājas mūsu piejaucētajam vācietim, kaprāli?

– Pa pusei aizmidzis. Iedevu viņam pudeli vīna un brīdināju, ka mēs uzkavēsimies vēl vismaz pusstundu.

– Tu domā, ka viņš saprata?

– Domāju, ka viņam bija vienalga.

– Arī labi.

– Tagad tava kārta stāvēt sardzē, – noteica Džailss un izgāja no slēptuves. Viņš sažņaudza plaukstas dūrēs, lai tās tik ļoti netrīcētu, un jau grasījās atvērt garderobes durvis, kad viņam likās, ka saklausījis balsi tās iekšienē. Viņš sastinga, pielika ausi pie durvīm un ieklausījās. Jau pēc mirkļa viņš bija sapratis, kas ir šīs balss īpašnieks. Pirmo reizi viņš pārkāpa Dženkinsa zelta likumu un aizskrēja atpakaļ pa gaiteni, lai pievienotos Terijam tumsas ieskautajā patvērumā kāpņu galā.

– Kas noticis?

Džailss pielika pirkstu pie lūpām, kad atvērās garderobes durvis un pa tām pogādamies iznāca majors Millers. Uzvilcis mugurā šineli, viņš nopētīja gaiteni visā tā garumā, lai pārliecinātos, ka neviens viņu nav pamanījis, un tad pa parādes ieeju izslīdēja nakts tumsā.

– Kura meitene? – vaicāja Džailss.

– Laikam jau Grēta, esmu ar viņu kādas pāris reizes bijis, tikai nekad garderobē.

– Cik brālīgi, – nočukstēja Džailss.

– Tikai tad, ja esi virsnieks, – atteica Terijs.

Pēc pavisam īsa brīža durvis atvērās atkal, un parādījās Grēta. Viņa izskatījās mazliet sasarkusi, bet mierīgi izgāja pa durvīm, neraizēdamās par to, ka viņu kāds ir pamanījis.

– Otrais mēģinājums, – sacīja Džailss un ātri aizsteidzās pa gaiteni uz priekšu, atvēra garderobes durvis un ieslīdēja iekšā. No ēdamistabas iznāca otrs virsnieks.

“Tikai negriezies pa labi! Tikai negriezies pa labi!” Terijs klusi lūdzās. Virsnieks devās pa kreisi un iegāja tualetē. Terijs lūdzās, lai viņš čurātu tik ilgi, kā vēl neviens visā vēsturē. Viņš sāka skaitīti sekundes, bet tad atvērās garderobes durvis, un pa tām iznāca komandants. Gluži kā īsts, tikai ar citu vārdu. Terijs izmisīgi māja. Džailss iespruka atpakaļ garderobē un aizvēra durvis.

Kad adjutants iznāca no tualetes, Terijs jau bažījās, vai tikai viņš nedosies uz garderobi, lai paņemtu savu cepuri un šineli. Tad viņš noteikti tur ieraudzītu Džailsu, kurš pārģērbies par komandantu. Tādā gadījumā spēle būtu galā, pat vēl nemaz nesākusies. Terijs satraukti vēroja katru adjutanta soli, bet viņš apstājās pie ēdamistabas durvīm, atvēra tās un nozuda aiz tām. Jau nākamajā mirklī Terijs traucās pa gaiteni uz garderobi, kur atradās Džailss komandanta ģērbā – šinelī, šallē, cimdos un formas cepurē. Viņam bija pat zizlis. Džailsa pieri klāja sviedru lāses.

– Lasāmies projām no šejienes, pirms vēl kādu no mums nav ķērusi sirdstrieka, – teica Terijs.

Draugi izgāja no ēkas pat vēl veicīgāk, nekā to bija darījis Millers un Grēta.

– Atslābinies, – sacīja Džailss, kad viņi bija ārā. – Neaizmirsti, mēs te esam vienīgie cilvēki, kuri nav piedzērušies. – Viņš sakārtoja šalli tā, lai noslēptu zodu, pavilka zemāk cepuri, stingri satvēra zizli un mazliet pieliecās, jo bija pāris collu garāks par komandantu.

Tiklīdz komandanta automašīnas vadītājs bija izdzirdējis Džailsu nākam, viņš izkāpa no auto un atvēra aizmugurējās durvis. Džailss bija izmēģinājis teikumu, ko bija dzirdējis komandantu sakām savam šoferim daudzas reizes. Ieslīdzis aizmugurējā sēdeklī, viņš cepuri pavilka pat vēl zemāk uz acīm. – Ved mani mājās, Hans.

Hanss atgriezās šofera vietā, bet, izdzirdējis klikšķi, kas norādīja, ka aizvēries bagāžnieks, viņš aizdomīgi atskatījās un redzēja vien to, ka komandants ar zizli klaudzina pa logu.

– Ko tu kavējies, Hans? – Džailss vaicāja, mazliet stostīdamies.

Šoferis iedarbināja dzinēju, ieslēdza pirmo ātrumu un lēnām brauca uz sardzes namiņa pusi. Izdzirdējis automašīnas tuvošanos, no tā izskrēja seržants. Viņš vienlaikus pūlējās atvērt barjeru un salutēt. Džailss tikai pacēla zizli atbildei un tikko noturējās neiesmējies, jo pamanīja, ka seržanta formas krekla divas augšējās pogas bija vaļā. Pulkvedis Šabakers nekādā gadījumā nebūtu to atstājis bez piezīmes, pat Jaungada naktī.

Majors Forsdaiks, bēgšanas komitejas izlūkošanas virsnieks, bija Džailsam sacījis, ka Šabakera māja atrodas apmēram divu jūdžu attālumā no nometnes un pēdējie divsimt jardi jāveic pa tumšu, šauru un neapgaismotu ieliņu. Džailss sēdēja, mazliet sakņupis, ierāvies stūrī, kur nebija labi saredzams atpakaļskata spogulī, bet brīdī, kad automašīna iegriezās tumšajā ieliņā, viņš saspringa, paplikšķināja autovadītājam pa plecu un lika apstāties.

– Nevaru ilgāk gaidīt, – viņš paskaidroja un izmetās no automašīnas, tēlodams, ka ķeras pie bikšu pogām.

Hanss vēroja, kā pulkvedis pazūd krūmos. Viņš izskatījās apmulsis, jo mājas durvis bija tikai simt metru attālumā. Viņš izkāpa no transportlīdzekļa un gaidīja pie aizmugurējām durvīm. Viņam likās, ka sadzirdējis komandieri atgriežamies, tādēļ viņš pagriezās un saņēma dūres sitienu sejā. Vienā mirklī viņa deguns bija lauzts. Hanss sakņupa uz zemes.

Džailss pieskrēja pie bagāžnieka un to atvēra. Terijs izlēca ārā, pieskrēja pie Hansa ļenganā stāva un atpogāja šofera uniformu, bet pēc tam noģērba savas drēbes. Kad Beitss bija uzcirties jaunajā ietērpā, kļuva skaidrs, cik ļoti īsāks un resnāks ir Hanss.

– Tam nebūs nozīmes, – sacīja Džailss, kā nolasīdams drauga domas. – Tu sēdēsi pie stūres, un neviens tevi sevišķi nepētīs.

Viņi aizvilka Hansu pie automašīnas aizmugures un iecēla bagāžniekā.

– Šaubos, ka viņš atjēgsies, pirms būsim apsēdušies pie brokastu galda Cīrihē, – noteica Terijs, ar kabatlakatu aizsiedams Hansa muti.

Komandanta jaunais šoferis ieņēma savu vietu, un viņi brauca klusēdami līdz pat brīdim, kad atkal nokļuva uz galvenā ceļa. Terijam nebija jāskatās uz norādēm, jo ceļu līdz robežai viņš bija mācījies no galvas visus šos pēdējos mēnešus.

– Turies ceļa labajā pusē, – gluži lieki atgādināja Džailss, – un pārāk nesteidzies. Mums nevajag, lai mašīna noskrietu no ceļa.

– Man liekas, mums ir izdevies, – teica Terijs, kad viņi bija pabraukuši garām zīmei ar uzrakstu “Šafhauzene”.

– Es ticēšu, ka mums tas ir izdevies, tikai tad, kad būšu apsēdies pie galdiņa Imperial Hotel un viesmīlis man pasniegs brokastu ēdienkarti.

– Man nevajadzēs ēdienkarti, – atteica Terijs. – Olas, bekons, pupiņas, cīsiņi un tomāti. Un pinte alus. Tādas bija manas ierastās brokastis gaļas tirgū. Un tev?

– Žāvēta siļķe, ar sviestu apziesta grauzdiņa šķēle, tējkarote Oksfordas marmelādes un daudz Earl Grey tējas.

– Tev nebija vajadzīgs ilgs laiks, kamēr no kalpotāja atkal kļuvi par kundziņu.

Džailss pasmaidīja un ieskatījās pulkstenī. Jaungada rītā uz ceļa bija tikai dažas automašīnas, tāpēc viņi ātri virzījās uz priekšu. Un tad Terijs pamanīja priekšā braucošu autokolonnu.

– Ko man tagad darīt? – viņš vaicāja.

– Apdzen viņus. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Viņiem nebūs iemesla aizdomām, jo tu ved augstāku virsnieku un viņš nevēlas, lai viņu kāds aizkavē.

Panācis pēdējo kolonnas automašīnu, Terijs sāka apdzīšanas manevru, lai tiktu priekšā garajai bruņumašīnu un motociklu rindai. Kā jau Džailss bija paredzējis, neviens nepievērsa uzmanību garām braucošajam mersedesam, kurš, kā noprotams, veda virsnieku oficiālās darīšanās. Ticis priekšā vadošajai kolonnas automašīnai, Terijs atviegloti uzelpoja, tomēr nenomierinājās līdz brīdim, kad izbrauca līkumu un atpakaļskata spogulī vairs nespēja saredzēt kolonnas priekšējā transportlīdzekļa ugunis.

Džailss ik pēc dažām minūtēm ieskatījās pulkstenī. Nākamā ceļazīme apliecināja, ka viņi dodas uz priekšu labā ātrumā, taču Džailss zināja, ka nav viņu varā noteikt, kad komandanta pēdējie viesi dosies projām un pulkvedis Šabakers ies meklēt savu automašīnu un tās vadītāju.

Pēc četrdesmit minūtēm viņi bija sasnieguši Šafhauzenes nomali. Viņi bija tik ļoti satraukti, ka nepārmija vairs gandrīz ne vārda. Džailss jau bija noguris no tā, ka bija vienkārši jāsēž aizmugurē, neko nedarot, taču zināja, ka nedrīkst atslābināties līdz brīdim, kad būs šķērsota Šveices robeža.

Kad viņi iebrauca pilsētā, vietējie iedzīvotāji tikko sāka mosties, pa retam aizbrauca kāds tramvajs, viena otra automašīna, vairāki cilvēki uz velosipēdiem – viņiem acīmredzot bija jāstrādā Jaungada pirmajā dienā. Terijam nebija jāmeklē ceļazīmes, kas norādītu, kur meklējama valsts robeža, jo viņš jau varēja saskatīt Alpu smailes stiepjamies debesīs. Likās, ka brīvībai jau var pieskarties ar roku.

– Velns un elle! – nolamājās Terijs un uzspieda uz bremzēm.

– Kas atgadījies? – vaicāja Džailss, paliecies uz priekšu.

– Paskaties uz to rindu!

Džailss izbāza galvu pa logu un ieraudzīja rindu apmēram četrdesmit automašīnu garumā. Cita pie citas tās stāvēja viņiem priekšā un gaidīja, kad varēs šķērsot robežu. Viņš apskatījās, vai tie ir resoriem piederoši transportlīdzekļi. Pārliecinājies, ka tādu tur nav, Džailss sacīja: – Brauc uz pašu rindas sākumu. Tieši to viņi no mums arī sagaida. Ja gaidīsim, tikai lieki pievērsīsim sev uzmanību.

Terijs lēnām brauca uz priekšu un apstājās tikai pie pašas barjeras.

– Kāp ārā un atver man durvis, tikai neko nesaki!

Terijs izslēdza dzinēju, izkāpa no automašīnas un atvēra aizmugurējās durvis. Džailss aizsoļoja uz muitas posteni.

Ieraudzījis, ka telpā ienāk pulkvedis, gados jaunais virsnieks, kurš sēdēja pie rakstāmgalda, pielēca kājās. Džailss pasniedza viņam divus dokumentu komplektus, kurus, kā bija sacījis dokumentu viltošanas speciālists nometnē, pieņemšot katrā muitas postenī Vācijā. Džailsam jau pēc mirkļa nāksies pārliecināties, vai šis cilvēks bija sacījis taisnību vai ļoti pārspīlējis. Kamēr virsnieks pārskatīja dokumentus, Džailss stāvēja un ar savu zizli ik pa laikam piesita sev pie zābaka stulma, kā arī bieži ieskatījās pulkstenī.

– Man Cīrihē ir svarīga tikšanās, – Džailss noskaldīja. – Un izskatās, ka es jau kavēju.

– Atvainojiet, pulkvedi! Cik ātri vien būs iespējams, ļaušu jums turpināt ceļu. Vēl tikai īsu mirkli.

Virsnieks pārbaudīja Džailsa fotogrāfiju dokumentos un šķita samulsis. Džailss prātoja, vai virsnieks liks viņam notīt šalli, jo šajā gadījumā uzreiz kļūtu redzams, ka viņš ir pārāk jauns, lai būtu pulkvedis.

Viņš izaicinoši lūkojās uz jauno virsnieku, kurš laikam jau sāka apsvērt iespējamās sekas savai rīcībai, kavējot augstāka ranga virsnieku un uzdodot viņam nevajadzīgus jautājumus. Viss izvērtās par labu Džailsam. Virsnieks pamāja ar galvu, apzīmogoja dokumentus un teica: – Ceru, ka tomēr nenokavēsiet tikšanos, kungs.

– Paldies, – sacīja Džailss, ielika dokumentus šineļa iekšējā kabatā un jau devās uz durvju pusi, kad jaunais virsnieks viņu apturēja.

– Heil, Hitler!

Džailss pavilcinājās vien īsu brīdi, pagriezās un atbildēja: – Heil, Hitler! – Un salutēja precīzi, kā pieklājas nacistam. Viņš devās ārā no muitas posteņa un bija spiests apslāpēt smieklus, kad ieraudzīja Teriju, kurš ar vienu roku turēja atvērtas automašīnas durvis, bet ar otru neļāva nokrist savām biksēm.

– Paldies, Hans! – noteica Džailss un iezvēlās sēdeklī.

Un tad viņi izdzirdēja, ka no bagāžnieka atskan klaudzināšana.

– Mans Dievs, – bilda Terijs. – Hanss.

Brigādes komandiera vārdi izrādījās viņiem zīmīgi. Neviens plāns nevar būt ideāls, un nevar paredzēt pilnīgi visu. Beigās viss atkarīgs tikai no tā, kā cilvēks tiek galā ar neparedzēto.

Cik ātri vien spēja, Terijs atgriezās vadītāja vietā un brauca uz priekšu, jo baidījās, ka sargi varētu sadzirdēt klauvēšanu. Viņš centās saglabāt mieru, kamēr barjera collu pa collai cēlās uz augšu, bet dauzīšanās kļuva aizvien skaļāka.

– Brauc lēnām, nedod viņiem ne mazāko iemeslu aizdomām, – pamācīja Džailss.

Terijs ieslēdza pirmo ātrumu un lēnām pabrauca zem barjeras. Virzoties garām muitas postenim, Džailss paskatījās pa logu. Jaunais virsnieks runāja pa telefonu. Viņš paraudzījās ārā, ielūkojās tieši Džailsam acīs, pielēca kājās no savas vietas un izbrāzās uz ielas.

Džailss aplēsa, ka Šveices robežpostenis atrodas ne vairāk kā pārsimt jardu uz priekšu. Viņš atskatījās un redzēja, kā jaunais virsnieks kaismīgi māj ar rokām un no muitas posteņa izskrien sargi, bruņojušies ar šautenēm.

– Izmaiņas plānā, – Džails uzsauca. – Brauc ātri! – viņš kliedza, kad pirmās lodes nosvilpa turpat pie automašīnas.

Terijs darīja, kā vēlēts. Riepas kauca. Viņš izmisīgi pūlējās noturēt automašīnu uz ceļa, taču tā zvārojās no vienas puses uz otru, līdz beidzot apstājās pašā ceļa vidū starp abiem posteņiem. Drīz vien atskanēja jauna šāvienu zalve.

– Tagad mana kārta pirmajam nokļūt tualetes telpā, – sacīja Džailss.

– Nemaz neceri, – attrauca Terijs, kurš jau bija ārā no automašīnas, kamēr Džailss vēl tikai posās.

Abi pieliekušies skrēja uz Šveices robežas pusi un pārspēja visus savus iepriekšējos rekordus. Lai gan viņi līkumoja, lai izvairītos no lodēm, Džailss bija pārliecināts, ka finiša līniju šķērsos pirmais. Šveices robežsargi viņus uzmundrināja ar saucieniem. Nonācis pie posteņa, Džailss triumfējot pacēla rokas gaisā, jo galu galā bija pārspējis savu sīvāko konkurentu.

Viņš pagriezās, lai patīksminātos par savu panākumu, un ieraudzīja Teriju guļam ceļa vidū apmēram trīsdesmit jardu attālumā. Lode bija trāpījusi viņam pakausī, un no mutes stīgoja asiņu tērcīte.

Nometies zemē, Džailss rāpoja uz drauga pusi. Atskanēja šāvieni. Divi Šveices robežsargi satvēra viņu aiz potītēm un ievilka atpakaļ drošībā.

Džailss vēlējās viņiem paskaidrot, ka nevēlas brokastot vienatnē.

HUGO BERINGTONS

1939-1942

Divdesmit ceturtā nodaļa

Hugo Beringtons nespēja vien beigt smaidīt, kad Bristol Evening News bija izlasījis, ka Harijs Kliftons apbedīts jūrā tikai dažas stundas pēc kara sākuma.

Beidzot vācieši bija izdarījuši kaut ko noderīgu. Zemūdenes komandieris viens pats bija atrisinājis milzu problēmu. Hugo pat sāka ticēt, ka pēc zināma laika varēs atgriezties Bristolē un atkal kļūt par valdes priekšsēdētāja vietnieku Beringtonu kuģniecībā, kā tas bija agrāk. Vispirms vajadzēs ietekmēt māti. Jāzvana viņai katru dienu uz Beringtonholu, bet tikai laikā, kad tēvs jau devies uz darbu. Tajā vakarā viņš aizgāja nosvinēt labos jaunumus un atgriezās mājās pamatīgi piedzēries.

Pēc nenotikušajām meitas kāzām Hugo pārcēlās uz Londonu un noīrēja pagrabstāva dzīvokli Kadagangārdenā par vienu mārciņu nedēļā. Šā trīsistabu dzīvokļa vienīgais pluss bija adrese, kura vedināja domāt, ka cilvēks, kurš apmeties tur, ir svarīga persona.

Lai gan viņam bankā joprojām glabājās zināma naudas summa, tā ātri vien ruka, jo laika viņam bija daudz, toties regulāru ienākumu gan ne. Bugatti jau sen bija nācies pārdot, un par to saņemtā nauda ļāva vēl vairākas nedēļas justies drošībā. Līdz brīdim, kad čeks pirmo reizi netika pieņemts. Viņš nedrīkstēja lūgt palīdzību savam tēvam, jo bija sarāvis saites ar viņu. Un, patiesību sakot, sers Volters Beringtons nekavējoties sniegtu palīdzīgu roku Meizijai Kliftonei, taču sava dēla labā nekustinātu ne pirkstu.

Pēc vairākiem neauglīgiem Londonā pavadītiem mēnešiem Hugo sāka meklēt darbu. Un to atrast nepavisam nebija viegli. Ja potenciālais darba devējs pazina Hugo tēvu, viņš pat netika aicināts uz interviju, bet, ja tomēr nonāca līdz tai, darba devējs vēlējās, lai viņa darba diena ilgtu tik daudz stundu, ka viņš pat nebija varējis iedomāties, ka eksistē kaut kas tāds. Turklāt par tādu algu, ar ko nevarētu samaksāt pat viena vakara rēķinu klubā.

Hugo ķērās pie tā mazumiņa, kas viņam vēl bija biržā. Viņš klausīja pārāk daudzus vecos draugus no skolas laikiem, kuri stāstīja viņam par darījumiem, kas noteikti nevar neizdoties, un pat bija iesaistījies pāris šaubīgos pasākumos, un viņam nācās kontaktēties ar cilvēkiem, kuri masu saziņas līdzekļos tika dēvēti par spekulantiem un kurus viņa tēvs noteikti sauktu par blēžiem.

Gadu Hugo izvilka, glābiņu meklējot pie draugiem un aizņemoties naudu no viņiem un pat no draugu draugiem. Taču, ja cilvēkam nav iespējams atdot parādus, viņa vārds ātri vien tiek svītrots no viesu sarakstiem, kad tiek rīkotas ballītes, un viņš vairs netiek aicināts uz lauku mājām pievienoties medībās nedēļas nogalēs.

Ik reizi, juzdamies izmisis, Hugo zvanīja mātei, bet tikai tad, kad bija pārliecināts, ka tēvs ir darbā. Mamma allaž viņam iedeva mazliet naudas, gluži tāpat kā tolaik, kad viņš mācījās skolā.

Senais skolas draugs Ārčijs Fenviks arī noderēja, lai reizumis ieturētu kopīgu lenču klubā vai šad tad saņemtu uzaicinājumu uz vienu no viņa stilīgajām kokteiļu viesībām Čelsi. Tieši tur Hugo iepazinās ar Olgu. Ne jau viņas seja vai augums uzreiz piesaistīja Hugo uzmanību. Tās bija pērles, kas trijās rindās vijās ap viņas kaklu. Hugo pasauca Ārčiju malā un vaicāja, vai tās varētu būt īstas.

– Tās pavisam noteikti tādas ir, – draugs atbildēja. – Tikai atceries, ka neesi vienīgais, kuram kārotos iemērkt ķepu medus podā.

Ārčijs pastāstīja Hugo, ka Olga Petrovska nesen ieradusies Londonā, jo aizbēgusi no Polijas pēc vācu iebrukuma. Gestapo apcietinājuši viņas vecākus tāpēc vien, ka pēc tautības viņi ir ebreji. Hugo pierē ievilkās raižu rieva. Ārčijs neko vairāk par Olgu pastāstīt nevarēja, vienīgi to, ka viņa dzīvo brīnišķīgā mājā Laundskvērā un viņai pieder mākslas darbu kolekcija. Hugo nekad nebija sevišķi interesējies par mākslu, taču pat viņš bija dzirdējis par Pikaso un Matisu.

Hugo pārgāja pāri zālei un stādījās priekšā Petrovskas jaunkundzei. Kad Olga pastāstīja, kāds bijis iemesls viņas bēgšanai no Vācijas, Hugo pauda sašutumu un apliecināja, ka viņa ģimene jau vismaz simt gadu lepojas par sadarbību ar ebrejiem. Un, galu galā, viņa vectēvs sers Volters taču ir draugos ar Rotšildiem un Hembro ģimeni. Viesības pat vēl netuvojās beigām, kad Hugo jau bija uzaicinājis Olgu nākamajā dienā ieturēt maltīti kopā ar viņu viesnīcas Ritz restorānā. Tiesa, viņa parakstītos čekus vairs nepieņēma, atkal nācās aizņemties naudu no Ārčija.

Tikšanās noritēja labi, un dažas nākamās nedēļas Hugo centīgi aplidoja Olgu, protams, ņemot vērā savus ierobežotos naudas resursus. Viņš izstāstīja Olgai, ka pametis savu sievu pēc viņas atzīšanās, ka viņai bijis romāns ar pašas vīra labāko draugu. Viņš esot arī ierosinājis laulības šķiršanas procedūru. Patiesībā Elizabete bija panākusi šķiršanos, un pēc tiesneša lēmuma viņai tika Menorhausa un viss, ko Hugo, tik steidzīgi aizbēgot, nepaguva paķert līdzi.

Olga bija ļoti saprotoša, un Hugo apsolīja, ka, tiklīdz atkal būs brīvs, lūgs viņas roku. Viņš nemitējās slavēt viņas daili un atkārtoti apgalvoja, cik nesalīdzināmi pārāka par Elizabeti viņa ir gultā. (Tas gan bija tālu no patiesības, jo pārāk lielu dedzību viņa vis neizrādīja.) Viņš neaizmirsa vienmēr uzsvērt, ka pēc sera Voltera nāves viņa kļūtu par lēdiju Beringtoni un Hugo īslaicīgās finansiālās grūtības būs pilnībā aizmirstas brīdī, kad viņš mantos Beringtonu muižu. Viņam bija izdevies radīt iespaidu, ka tēvs ir krietni vecāks un ar daudz vārgāku veselību nekā patiesībā. “Ātri izdziest,” bija viņa iecienītākais izteiciens.

Pēc dažām nedēļām Hugo ievācās Laundskvērā un pēc vairākiem mēnešiem jau atkal atgriezās pie agrāk ierastā dzīvesveida un uzskatīja, ka tas viņam pienākas pēc tiesas un taisnības. Vairāki draugi Hugo sacīja, ka viņam ir ļoti paveicies ar atrašanos tik šarmantas un skaistas dāmas sabiedrībā, un, protams, neaizmirsa piebilst, ka naudas viņai arī netrūkst.

Hugo jau bija gandrīz aizmirsis, kā tas ir, kad var maltīti ieturēt trīs reizes dienā, pirkt jaunas drēbes un šofera vadītā automašīnā traukties pa pilsētu. Viņš atdeva gandrīz visus savus parādus un pamazām atkal sāka atvērties durvis, kas pavisam nesen vēl tika aizcirstas viņam deguna priekšā. Tomēr viņš jau prātoja par to, cik ilgi gan tas turpināsies, jo nekādā ziņā negrasījās precēt ebreju bēgli no Varšavas.

Dereks Mičels iekāpa ekspresī, kas devās no Templmīdsas uz Pedingtonu. Privātdetektīvs atkal strādāja pilnu darba dienu pie sava agrākā darba devēja. Tagad mēneša pirmajā dienā viņš atkal saņēma līgto summu un tika apmaksāti arī viņa izdevumi, kas saistījās ar pienākumu veikšanu. Hugo reizi mēnesī vēlējās noklausīties ziņojumu par to, kas padomā Beringtonu ģimenei. Konkrēti runājot, Hugo interesēja viņa tēva, bijušās sievas, Džailsa, Emmas un pat Greisas gaitas. Tomēr vēl joprojām viņš paranoiski izturējās arī pret Meiziju Kliftoni un vēlējās, lai Mičels ziņotu arī par viņu. Visu, ko vien izdotos noskaidrot. Jebko. Pilnīgi visu.

Mičels ar vilcienu devās uz Londonu. Ar Hugo Beringtonu bija norunāts tikties Pedingtonas stacijas uzgaidāmajā telpā pretī septītajam peronam. Pēc stundas Mičels atkal iekāps vilcienā un atgriezīsies Templmīdsā.

Tieši tā Hugo bija uzzinājis, ka Elizabete joprojām dzīvo Menorhausā, bet Greisa mācās Kembridžā un mājās atgriežas ļoti reti. Emmai piedzimis dēls, kas nosaukts par Sebastjanu Arturu. Džailss pieteicies par kareivi Veseksas pulkā un pēc divpadsmit nedēļu pamatapmācības kursa nosūtīts uz virsnieku skolu.

Šis fakts Hugo pārsteidza, jo viņš zināja, ka neilgi pirms kara sākšanās Džailss atzīts par aktīvajam dienestam nepiemērotu, kad bija pieteicies Glosteršīras pulkā. Viņam, tāpat kā Hugo un seram Volteram, piemita krāsu aklums. Un Hugo bija izmantojis šo faktu par ieganstu, lai izvairītos no iesaukšanas armijā tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā.

Mēnešiem ritot, Olga aizvien uzstājīgāk sāka taujāt, kad beidzot Hugo šķiršanās prāva būs pabeigta. Viņš vienmēr lika noprast, ka tas nenovēršami notiks. Beidzot Olga sacīja, ka varbūt labāk būs, ja viņš pārcelsies atpakaļ uz savu dzīvokli Kadagangārdenā un paliks tur, kamēr dokumenti tiks noformēti un iesniegti tiesā un process beidzot virzīsies uz priekšu. Hugo nolēma rīkoties. Viņš nogaidīja vēl nedēļu un pavēstīja Olgai, ka viņa advokāti uzsākuši procesa virzīšanai nepieciešamās darbības.

Sekoja vēl daži harmonijas pilni mājas dzīves mēneši. Olgai viņš nebija pateicis, ka pārcelšanās dienā apsolījis Kadagangārdenas dzīvokļa īpašniekam pēc mēneša izvākties. Ja Olga viņu patriektu, viņam vairs nebūtu, kur atgriezties.

Pēc mēneša Mičels piezvanīja Hugo un pavēstīja, ka viņiem steidzami nepieciešams satikties, un tas bija neikdienišķs lūgums. Viņi vienojās, ka pulksten četros nākamajā dienā ieradīsies savā ierastajā vietā.

Kad Mičels ienāca stacijas uzgaidāmajā telpā, Hugo jau sēdēja uz sola, aizslēpies aiz laikraksta London Evening News, un lasīja par Rommela uzbrukumu Tobrukai. Tiesa, kartē viņš tādu Tobruku īsti nemācētu sameklēt. Viņš turpināja lasīt arī brīdī, kad Mičels apsēdās viņam blakus. Privātdetektīvs runāja klusu un ne reizi nepaskatījās uz Hugo.

– Nospriedu, ka vēlēsieties zināt. Jūsu vecākā meita, ar pieņemtu vārdu “Dikensas jaunkundze” sākusi strādāt par viesmīli Grand Hotel.

– Vai tajā pašā, kur strādā Meizija Kliftone?

– Jā, viņa ir restorāna menedžere un bija jūsu meitas priekšniece.

– Vai viņas māte to zina? – Hugo nekādi nespēja iedomāties, kālab Emma vēlētos strādāt par viesmīli.

– Viņai būtu jāzina, jo katru rītu pulksten piecos četrdesmit piecās Hadsons izlaida Emmu no mašīnas apmēram simt jardu attālumā no viesnīcas. Taču šis nebija īstais iemesls, kālab vēlējos jūs satikt.

Hugo pāršķīra lappusi un ieraudzīja fotogrāfiju, kurā redzams ģenerālis Okinleks, kurš stāv tuksnesī pie telts un uzrunā kareivjus.

– Vakarrīt jūsu meita ar taksometru aizbrauca uz dokiem. Viņai rokā bija ceļasoma, un viņa uzkāpa uz kuģa “Kanzasas zvaigzne”. Tur viņa dabūja darbu informācijas centrā. Mātei viņa pateica, ka dodas apciemot radinieci Filisu Ņujorkā. Manuprāt, šī kundze ir lorda Hārvija māsa.

Lai arī labprāt gribējis noskaidrot, kā Mičelam izdevies izokšķerēt kaut ko tādu, Hugo tomēr vairāk vēlējās saprast, kālab Emma nolēmusi strādāt uz kuģa, kur nomiris Harijs Kliftons. Tas viss izskatījās bezjēdzīgi. Viņš lika Mičelam papētīt rūpīgāk, kas Emmai padomā, un nekavējoties informēt par rezultātiem.

Īsi pirms iekāpšanas vilcienā, lai atgrieztos Templmīdsā, Mičels vēl pavēstīja Hugo, ka vācu uzlidojuma laikā pilnīgi nopostīta Brodstrīta. Hugo nesaprata, kā gan tas viņu varētu interesēt, bet Mičels paskaidroja, ka tur atradusies arī “Tillijas tējnīca”. Viņš uzskatīja, ka Beringtona kungam varētu būt svarīgi uzzināt, cik ieinteresēti daži mākleri ir par Kliftones kundzes agrāko īpašumu. Hugo pateicās Mičelam, taču neatklāja, cik patiesībā svarīga šī informācija viņam bijusi.

Atgriezies Laundskvērā, Hugo uzreiz piezvanīja Prendergasta kungam uz National Provincial banku.

– Laikam jau jūs zvanāt saistībā ar Brodstrītu. – Tie bija bankas pārvaldnieka pirmie vārdi.

– Dzirdēju, ka vieta, kur bija “Tillijas tējnīca,” atkal būšot izlikta pārdošanā.

– Pēc bombardēšanas visa iela ir pārdošanā, – atteica Prendergasts. – Lielākā daļa īpašnieku tagad ir zaudējuši iztikas avotu un pat nevar pieprasīt apdrošināšanas atlīdzību, jo nelaime notikusi kara darbības rezultātā.

– Vai es varētu dabūt “Tillijas tējnīcas” vietu par saprātīgu cenu?

– Godīgi sakot, jūs varat teju par sviestmaizi iegūt visu ielu. Beringtona kungs, ja vien jums ir brīvi līdzekļi, es ieteiktu šo darījumu kā tālredzīgu ieguldījumu.

– Tikai gadījumā, ja mēs šajā karā gūsim uzvaru, – atgādināja Hugo.

– Man jāpiekrīt, ka risks pastāv, taču atdeve no tā varētu būt ļoti pievilcīga.

– Par kādu summu mēs runājam?

– Kliftones kundzes gadījumā, domāju, varēšu pārliecināt viņu, ka divsimt mārciņas ir laba cena. Tā kā tie, kuriem šajā ielā bija kāds īpašums, galvenokārt sadarbojas ar mani, varu jums sacīt, ka apmēram par trīs tūkstošiem mārciņu iespējams iegūt savā īpašumā pilnīgi visu. Tas līdzinās “Monopola” spēlei.

– Es par to padomāšu, – Hugo sacīja un nolika klausuli. Prendergastam viņš nepateica vienīgi to, ka viņam nav pieejama pat “Monopola” spēles nauda.

Hugo pūlējās izdomāt, kā sagādāt šādu summu, ja viņa ierastajās aprindās neviens nedotu viņam pat piecas mārciņas. Arī no Olgas naudu vairs nedrīkstēja prasīt, ja vien viņš nebija gatavs vest šo sievieti pie altāra, un šāds pavērsiens Hugo plānos neietilpa.

Viņš vairs pat nedomātu par šo lietu, ja vien kādā no Ārčija viesībām nejauši nesastaptos ar Tobiju Dansteiblu.

Abi vienā laikā bija mācījušies Ītonā. Hugo atmiņās Dansteibls nebija saglabājies pārāk spilgti, viņš atcerējās vien to, ka Tobijs pastāvīgi terorizēja jaunākos zēnus un atņēma viņiem piederošās mantas. Kad pie viņa atrada desmit šiliņus, kas bija paņemti no kāda zēna skapīša, visi uzskatīja, ka viņš tiks izslēgts. Un laikam jau tā arī notiktu, ja vien viņš nebūtu Dansteiblas grāfa otrais dēls.

Kad Hugo vaicāja, ar ko Tobijs nodarbojas, viņš diezgan nenoteikti pavēstīja, ka strādā ar īpašumiem. Hugo viņam pastāstīja par iespējām, kādas paveras, investējot Brodstrītā, taču izskatījās, ka Dansteiblam tas nešķiet interesanti. Toties Hugo pamanīja, ka Tobijs ne acu nenovērš no briljantu rotas, kas mirguļoja Olgai ap kaklu.

Tobijs iedeva Hugo savu vizītkarti un sacīja: – Ja kādreiz tev ievajagas… ja saproti, ko es ar to domāju… bez grūtībām visu nokārtosim, veco zēn.

Hugo lieliski saprata, ko studiju biedrs ar to bija domājis, tomēr neuztvēra nopietni viņa piedāvājumu līdz dienai, kad Olga pie brokastu galda viņam vaicāja, vai beidzot ir zināms datums, kad notiks šķiršanās prāva. Hugo atkal ņēmās pārliecināt, ka šī diena nenovēršami tuvojas.

Viņš izgāja no mājas, devās uz klubu, paņēma Tobija vizītkarti un piezvanīja. Abi vienojās par tikšanos kādā krogā Fulemā. Tur viņi apsēdās telpas stūrī, malkoja dubulto džinu un sprieda par to, kā angļu puišiem klājas Tuvajos Austrumos. Sarunas tematu viņi mainīja vienīgi tad, kad bija droši, ka neviens nevar noklausīties viņu vārdos.

– Man nepieciešama tikai atslēga, – sacīja Tobijs, – un konkrēta informācija, kur glabājas dārglietas.

– Tas nebūs grūti, – Hugo pārliecināti atbildēja.

– Tev nāksies parūpēties tikai par to, lai jūs abi būtu projām no mājas jau labu laiku pirms manas ierašanās.

Kad Olga pie brokastu galda ieteicās, ka labprāt noskatītos Sadler’s Wells teātrī iestudēto “Rigoleto”, Hugo bija ar mieru sagādāt biļetes. Parasti gan viņš būtu meklējis dažādus aizbildinājumus, taču šajā reizē labprāt bija gatavs pakalpot un pat ierosināja, ka pēc tam viņi varētu pavakariņot Savoy, lai nosvinētu.

– Ko nosvinētu? – viņa vaicāja.

– Mana šķiršanās kļūs par realitāti, – viņš gluži ikdienišķi atteica. – Vēl tikai seši mēneši, un tu, mana dārgā, kļūsi par Beringtones kundzi.

Hugo izvilka no kabatas nelielu kārbiņu un pasniedza Olgai saderināšanās gredzenu, ko iepriekšējā dienā Bērlingtonas pasāžā bija iegādājies uz izmēģinājuma laiku. Olga dāvanu pieņēma. Viņš bija sev nosolījies sešu mēnešu laikā to atdot atpakaļ veikalā.

Opera programmiņā solīto trīs stundu vietā šķita stiepjamies teju trīs mēnešu garumā. Hugo tomēr nežēlojās, jo zināja, ka Tobijs laiku izmantos lietderīgi.

“Upes zālē” vakariņu laikā Hugo ar Olgu apspriedās par to, kur varētu pavadīt savu medusmēnesi, jo uz ārzemēm izbraukt nebija iespējams. Olga bija sajūsmā par Bātu, kura, pēc Hugo domām, atradās pārāk tuvu Bristolei. Tā kā šim ceļojumam vispār nebija lemts tapt par īstenību, viņš laimīgi piekrita Olgas ierosinājumam.

Braucot taksometrā atpakaļ uz Laundskvēru, Hugo prātoja, cik ilgs laiks paies, līdz Olga pamanīs briljantu pazušanu. Tas notika daudz ātrāk, nekā viņš varēja iedomāties. Tiklīdz viņi bija atvēruši ieejas durvis, uzreiz bija skaidri redzams, ka māja ir izlaupīta.

Olgu pārņēma histērija, bet Hugo zvanīja uz deviņi, deviņi, deviņi. Aizritēja vairākas stundas, kamēr policija izveidoja visu nozagto lietu sarakstu, jo Olga nespēja pat īsti atbildēt uz viņu jautājumiem un tikai retos, pavisam īsos brīžos varēja pateikt kaut ko sakarīgu. Atbildīgais policijas inspektors apgalvoja, ka jau pēc četrdesmit astoņām stundām visiem lielākajiem Londonas juvelierizstrādājumu pārdevējiem un piegādātājiem tiks izsniegts pazudušo dārglietu apraksts.

Nākamajā pēcpusdienā uz tikšanos ar Tobiju Fulemā Hugo ieradās pilnīgi pārskaities. Viņa senais skolas laiku paziņa visu uztvēra ļoti mierīgi. Kad Hugo beidzot bija aprimis, Tobijs uzlika uz galda kurpju kārbu.

– Man nav vajadzīgas jaunas kurpes, – Hugo noskaldīja.

– Laikam jau ne, taču ar to, kas ir iekšā, tu varēsi nopirkt veselu kurpju veikalu, – Tobijs teica un papliķēja pa kārbas vāku.

Hugo pacēla to un ieskatījās. Kurpju tur nebija, toties kārba bija pilna ar piecu mārciņu naudas zīmēm.

– Nepūlies tās pārskaitīt, – teica Tobijs. – Tur ir desmit tūkstoši mārciņu skaidrā naudā.

Pasmaidījis Hugo piepeši atkal kļuva mierīgs. – Tu esi brašs zēns, – viņš uzslavēja, uzlika vāku vietā un pasūtīja vēl divus dubultos džinus ar toniku.

Nedēļas ritēja, un policijai tā arī neizdevās atrast vainīgo, nebija pat neviena aizdomās turamā, un vecākais inspektors, satiekoties ar Hugo Beringtonu, aizvien biežāk sacīja vārdus “kāda tuvu stāvoša persona”. Tomēr Tobijs apgalvoja, ka policija nemūžam neuzdrošinātos apcietināt sera Voltera Beringtona dēlu, ja vien viņiem nebūs dzelžainu pierādījumu, ko iesniegt tiesā un ko arī tiesnesis atzītu par neapgāžamiem.

Olga vaicāja Hugo, no kurienes viņam uzradušies jauni uzvalki un kā viņš varējis nopirkt Bugatti. Viņš parādīja automašīnas tehnisko apskašu grāmatiņu, kurā bija skaidri izlasāms, ka viņam tā piederējusi jau pirms iepazīšanās ar Olgu. Viņš neizstāstīja vien to, ka dīleris, kuram viņš tik nelabprāt bija pārdevis automašīnu, joprojām to bija paturējis.

Ātri tuvojās diena, kad šķiršanās prāvai vajadzēja beigties. Hugo sāka gatavot atkāpšanās ceļu. Un tieši tad Olga paziņoja, ka viņai esot brīnišķīgas vēstis.

Velingtons reiz bija sacījis kādam jaunākajam virsniekam, ka pareiza laika izvēle dzīvē izšķir visu. Kas gan bija Hugo Beringtons, lai iebilstu Vaterlo kaujas varonim? Jo īpaši gadījumā, kad izcilā cilvēka pareģojums attiecās arī uz viņu.

Pie brokastu galda viņš lasīja The Times un nekrologu sadaļā pamanīja sava tēva fotogrāfiju. Viņš mēģināja lasīt, neizrādot Olgai pārliecību, ka tagad viņu abu dzīve pilnīgi noteikti mainīsies.

Pēc Hugo domām, The Times bija veltījis vecajam vīram cildinošus vārdus. Taču visvairāk viņu ieinteresēja raksta pēdējā rindkopa. “Sera Voltera mantinieks ir viņa dēls Hugo Beringtons, kurš tagad pārņems titulu.”

The Times gan nebija pievienojuši vārdus “un visu, kas ar to saistīts”.

MEIZIJA KLIFTONE

1939-1942

Divdesmit piektā nodaļa

Meizija joprojām atcerējās dienu, kad viņas vīrs pēc vakara maiņas neatgriezās mājās. Viņa nespēja aizmirst šīs sāpes. Jau ilgi pirms tam, kad pēc daudziem gadiem viņas brālis Stens pastāstīja taisnību par tajā vakarā notikušo, viņa zināja, ka Arturs ir miris.

Un tomēr tās sāpes bija nieks salīdzinājumā ar sāpēm, kuras plosīja viņu pēc tam, kad bija saņemta ziņa par vienīgā dēla Harija nāvi jūrā. Kuģi “Devonietis” bija nogremdējusi vācu zemūdenes raidīta torpēda tikai dažas stundas pēc Lielbritānijas iesaistīšanās karā.

Pēdējā reize, kad Meizija redzēja Hariju dzīvu, bija ceturtdienas rīts. Viņš bija ieradies pie viņas uz Grand Hotel. Restorāns bija pārpilns, un gara cilvēku rinda gaidīja, kad atbrīvosies kāds galdiņš. Harijs bija iestājies rindā, bet ievērojis, ka māte ir ļoti aizņemta, un aizgājis, neziņā par to, ka viņa ir dēlu pamanījusi. Viņš allaž bija saprotošs un zināja, ka Meizijai nepatīk, ja viņu traucē darbā. Un, patiesību sakot, viņš arī zināja, ka māte neatbalstītu aiziešanu no Oksfordas, lai pieteiktos Jūras spēkos.

Nākamajā rītā pie viņas ieradās sers Volters un pastāstīja, ka Harijs uzkāpis uz “Devonieša” klāja un būs ceturtais kapteiņa palīgs. Pēc mēneša atgriezīsies un tad varēs kļūt par karakuģa “Rezolūcija” komandas locekli. Tur viņš būs vienkāršs jūrnieks, kurš kalpos uz kuģa, kas Atlantijas okeānā meklē vācu zemūdenes, lai tās iznīcinātu. Tikai Harijs neapjauta to, ka zemūdenes jau uzsākušas meklēt viņu pašu.

Meizija bija ieplānojusi paņemt brīvu dienu, kad Harijs atgriezīsies. Taču tam nebija lemts notikt. Apziņa, ka arī daudzas citas mātes šā barbariskā un nežēlīgā kara dēļ zaudējušas savus bērnus, nepalīdzēja.

Tajā oktobra vakarā doktors Volless, “Kanzasas zvaigznes” galvenais ārsts, pie Stilhausleinas namdurvīm gaidīja Meiziju atgriežamies no darba. Viņam nevajadzēja paskaidrot sava nāciena iemeslu. Tas bija rakstīts viņa sejā.

Abi sēdēja pie virtuves galda, un doktors Volless izstāstīja, ka bijis atbildīgs par to jūrnieku aprūpi, kuri tika izglābti pēc tam, kad vācu zemūdene nogremdēja “Devonieti”. Ārsts sacīja, ka darījis visu, kas bijis viņa spēkos, tomēr Harijs tā arī nav atguvis samaņu. Tonakt no jūras izcelti deviņi cilvēki, diemžēl izdzīvojis tikai viens – Toms Bredšovs, “Devonieša” trešais kapteiņa palīgs un, kā varēja spriest pēc visa, arī Harija draugs. Toms Bredšovs uzrakstījis līdzjūtības vēstuli, kuru doktors Volless apsolījis nogādāt Meizijai, tiklīdz “Kanzasas zvaigzne” ieradīsies Bristolē. Viņš savu vārdu turēja. Kad doktors Volless bija aizgājis, Meizija jutās vainīga, jo nebija viņam piedāvājusi pat tasi tējas.

Vēstuli viņa nolika uz kamīna malas, blakus savai iemīļotajai Harija fotogrāfijai, kurā viņš bija iemūžināts skolas kora uzstāšanās reizē.

Kad Meizija nākamajā dienā ieradās darbā, kolēģi viesnīcā bija laipni un izrādīja gādību, bet Hērsta kungs, viesnīcas pārvaldnieks, ieteica viņai paņemt dažas brīvas dienas. Viņa atbildēja, ka tas būtu pats pēdējais, ko varētu vēlēties. Un, gluži pretēji ieteikumam, viņa uzņēmās tik daudz virsstundu darba, cik vien spēja izturēt. Meizija cerēja, ka pārgurums notrulinās sāpes.

Tā nenotika.

Daudzi jaunie vīrieši, kuri agrāk strādāja viesnīcā, bija pievienojušies bruņotajiem spēkiem. Viņu atstātās darba vietas ieņēma sievietes. Vairs netika uzskatīts par kaunu, ja strādāt vēlējās jauna sieviete. Samazinoties vīriešu īpatsvaram kolektīvā, Meizija uzņēmās aizvien vairāk un vairāk pienākumu.

Restorāna menedžerim bija jau sešdesmit gadu, un viņš bija grasījies doties pensijā, tomēr Meizija domāja, ka viesnīcas pārvaldnieks Hērsta kungs pierunās viņu turpināt darbu līdz kara beigām. Meizijai bija milzīgs pārsteigums, kad pārvaldnieks ieaicināja viņu savā kabinetā un piedāvāja šo darbu.

– Tu esi to pelnījusi, – viņš sacīja, – un augstākā vadība ir vienisprātis ar mani.

– Man vajadzēs pāris dienas pārdomām, – viņa atbildēja un izgāja no kabineta.

Nākamās nedēļas laikā Hērsta kungs par šo tematu vairs nerunāja, bet, kad viņš Meizijai par to atgādināja, viņa sacīja, ka varbūt vajadzētu viņai dot mēnesi izmēģinājuma laiku. Viņš par to pasmējās.

– Parasti, – viņš aizrādīja, – noteikt mēnesi ilgu izmēģinājuma laiku vēlas darba devējs, nevis darba ņēmējs.

Pēc nedēļas viņi abi jau bija aizmirsuši runas par izmēģinājuma laiku. Lai gan darba stundas bija garas un jauno pienākumu veikšana prasīja diezgan lielus pūliņus, Meizija vēl nekad nebija jutusies tik piepildīta. Viņa zināja, ka pēc kara nāksies atgriezties pie viesmīles darba. Viņa būtu gatava atkal kļūt par prostitūtu, ja vien tādējādi varētu panākt, ka Harijs ir starp tiem, kuri kara beigās atgriežas mājās.

Meizijai nebija nepieciešama lasītprasme, lai no laikrakstiem uzzinātu, ka japāņu gaisa spēki bombardējuši amerikāņu ostu Pērlhārboru un Amerikas pilsoņi vienojušies cīņā pret kopīgo ienaidnieku un iesaistījušies aliansē. Jau vairākas dienas visi par to vien runāja.

Nepagāja ilgs laiks, un Meizija pirmo reizi sastapās ar amerikāņu armijas pārstāvi.

Turpmākajos divos gados Eiropā ieradās tūkstošiem jenkiju. Daudzi no viņiem tika izmitināti armijas nometnē Bristoles pierobežā. Virsnieki sāka ieturēt maltītes viesnīcas restorānā, bet tik tikko kļuva par pastāvīgajiem apmeklētājiem, jo drīz vien pazuda un vairs netika redzēti. Un tas allaž bija kā sāpīgs, negaistošs atgādinājums. Daži no viņiem bija tikai pāris gadu vecāki par Hariju.

Taču reiz kāds no šiem virsniekiem atgriezās – ratiņkrēslā iebrauca restorānā un lūdza pavadīt uz viņa ierasto galdiņu. Meizija viņu uzreiz nepazina. Viņa vienmēr bija uzskatījusi, ka lieliski atceras cilvēku vārdus un sejas pat vēl labāk. Šāda prasme ir vienkārši nepieciešama, ja neproti ne lasīt, ne rakstīt. Brīdī, kad viņa izdzirdēja Amerikas Dienvidu štata iedzīvotājiem raksturīgo vārdu stiepšanu, viss kļuva skaidrs. – Leitnants Malholends, vai ne?

– Nē, Kliftones kundze. Tagad jau majors Malholends. Uz šejieni mani nosūtīja atgūt spēkus, bet pēc tam tikšu mājās uz Ziemeļkarolīnu.

Viņa pasmaidīja un ierādīja virsniekam ierasto galdiņu, tiesa, palīdzēt tikt uz priekšu ratiņkrēslā viņš neļāva. Maiks, kā viņš uzstāja, lai Meizija viņu sauc, kļuva par regulāru apmeklētāju un restorānā ieradās divas, pat trīs reizes nedēļā.

Meizija tikai smējās, kad Hērsta kungs pačukstēja: – Zini, viņš nav vienaldzīgs pret tevi.

– Dienas, kad mani kāds aplidoja, ir garām. Domāju, jūs to sapratīsiet, – viņa attrauca.

– Nemuļķo pati sevi, – pārvaldnieks neatlaidās. – Tu esi pašā labākajā formā. Majors Malholends nav pirmais, kurš apvaicājies, vai tu ar kādu satiecies.

– Hērsta kungs, papūlieties neaizmirst, ka esmu jau vecmāmiņa.

– Tavā vietā es viņam to neteiktu, – viesnīcas pārvaldnieks aizrādīja.

Kad majors kādā vakarā ieradās, balstīdamies uz kruķiem, Meizija viņu nepazina. Ratiņkrēsls vairs nebija nepieciešams. Vēl pēc mēneša kruķus aizstāja divi spieķi, un nepagāja ilgs laiks, kad arī tie kļuva par pagātni.

Kādā vakarā majors Malholends piezvanīja un rezervēja galdiņu uz pulksten astoņiem. Viņš sacīja Meizijai, ka vēloties kaut ko nosvinēt. Viņa pieņēma, ka Malholends atgriezīsies Ziemeļkarolīnā, un pirmo reizi apjauta, cik ļoti viņai pietrūks šā cilvēka.

Meizijai viņš nelikās pārāk izskatīgs, tomēr viņam bija ļoti silts smaids un angļu džentlmeņa manieres. Tiesa, viņš pats uzsvēra, ka tās esot Dienvidu štata džentlmeņa manieres. Kopš amerikāņu kara nometnes ierīkošanas Bristoles nomalē radās jauna mode – runāt sliktu par viņiem. Bieži tika atkārtots, ka viņi ir pārāk aizrāvušies ar domām par seksu un pārāk labi apmaksāti. Šādus un līdzīgus vārdus Bristoles iedzīvotāji sacīja neskopojoties, lai gan daudzi no viņiem pat nebija sastapuši nevienu amerikāni. Un Meizijas brālis Stens pavisam noteikti bija viens no viņiem, taču nekas, ko viņa teiktu vai darītu, nespētu mainīt šo dzelžaino viedokli.

Kad majora svinību vakariņas tuvojās beigām, viesnīcas restorāns bija kļuvis jau gandrīz tukšs. Pulkstenis vēstīja desmito stundu, un majora draugs, arī virsnieks, piecēlās kājās, uzsauca tostu par Maika veselību un apsveica viņu.

Drīz viesību dalībnieki jau grasījās doties projām, lai pirms komandanta stundas iestāšanās nokļūtu nometnē, un Meizija visa restorāna kolektīva vārdā apsveica Maiku ar izveseļošanos un sacīja, ka ļoti priecājas par viņam doto iespēju atgriezties mājās.

– Es nebraucu mājās, Meizij, – viņš smejoties sacīja. – Mēs svinējām manu paaugstinājumu. Tagad es esmu bāzes komandiera vietnieks. Baidos, ka līdz pat kara beigām netiksi no manis vaļā. – Meizijai šāda ziņa likās pacilājoša, turklāt viņu pārsteidza majora piebilde: – Nākamajā sestdienā mūsu pulkā tiek rīkotas dejas. Jutīšos pagodināts, ja tu būsi mana viešņa.

Meizija nespēja parunāt. Viņa pat vairs neatcerējās iepriekšējo reizi, kad bija aicināta uz tikšanos. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgi likusi viņam stāvēt un gaidīt atbildi. Iekams viņa kaut ko bilda, majors ierunājās vēlreiz: – Šī būs pirmā reize vairāku gadu laikā, kopš atkal manas kājas skars deju grīdas dēļus.

– Ar mani ir gluži tāpat, – Meizija atzinās.

Divdesmit sestā nodaļa

Katru piektdienas pēcpusdienu Meizija noguldīja algu un saņemtās dzeramnaudas bankā. Tā viņa rīkojās vienmēr.

Viņa nenesa naudu mājās, jo nevēlējās, lai Stens ieraudzītu, ka viņa pelna vairāk. Abi viņas bankas rēķini vienmēr bija aktīvi, un ik reizi, kad summa kontā sasniedza desmit mārciņas, viņa piecas no tām ieskaitīja savā krājkontā nelielam atspaidam nākotnē, kā viņa to bija nodēvējusi. Krājums gadījumam, ja kaut kas noietu greizi. Pēc finansiālās neveiksmes, kas bija saistīta ar Hugo Beringtonu, viņa allaž paturēja prātā, ka ik brīdi kaut kas var atgadīties.

Tajā piektdienā viņa nolika uz letes monētas, un bankas ierēdnis tās, kā ik nedēļu, kārtoja glītās kaudzītēs.

– Četri šiliņi un deviņi pensi, Kliftones kundze, – viņš sacīja un ierakstīja summu viņas konta grāmatiņā.

– Paldies! – Meizija pateicās, kad viņš paslidināja grāmatiņu zem režģa. Viņa lika grāmatiņu somā, un kasieris vēl piebilda: – Prendergasta kungs lika pavaicāt, vai jums būtu laiks ar viņu pārmīt dažus vārdus.

Meizijai sažņaudzās sirds. Bankas pārvaldnieki un īres maksas iekasētāji, pēc viņas domām, labas ziņas nemēdza vēstīt. Un ar Prendergasta kungu viņai jau bija nelāga pieredze. Pēdējo reizi, kad viņš vēlējās ar Meiziju aprunāties, viņam bija sakāms, ka viņas kontā nepietiek naudas, lai samaksātu par Harija mācībām pēdējā semestrī Bristoles klasiskajā ģimnāzijā. Meizija gaužām negribīgi devās Prendergasta kabineta virzienā.

– Labdien, Kliftones kundze! – sveicināja Prendergasts un piecēlās no sava krēsla pie rakstāmgalda, kad Meizija ienāca kabinetā. Viņš ar rokas mājienu aicināja sievieti apsēsties. – Vēlējos ar jums pārrunāt kādu personisku jautājumu.

Bažas pieņēmās spēkā. Meizija pūlējās atcerēties, vai pēdējās nedēļas laikā būtu parakstījusi kādu čeku, kas varētu būt iemesls pārtēriņam. Pēc tam, kad Malholends bija uzaicinājis viņu uz dejām karabāzē, viņa bija iegādājusies glītu kleitu. Taču Meizija to nopirka jau lietotu, un cena pilnībā atbilda viņas budžetam.

– Kāds vērtīgs bankas klients, – iesāka Prendergasta kungs, – izrādīja interesi par zemes platību Brodstrītā, uz kuras reiz atradās “Tillijas tējnīca”.

– Man likās, ka pēc bombardēšanas esmu zaudējusi pilnīgi visu, – Meizija iebilda.

– Ne gluži, – paskaidroja Prendergasts. – Jums joprojām pieder tiesības uz šo platību.

– Bet… kāda tai tagad ir vērtība? – atteica Meizija. – Vācieši taču tur visu apkārtni ir nolīdzinājuši līdz ar zemi. Kad es pēdējo reizi biju tajā apkaimē, neredzēju neko vairāk kā bumbu bedres.

– Tā tas patiešām varētu būt, – Prendergasts noteica. – Un tomēr mans klients ir gatavs jums piedāvāt divsimt mārciņas par šo īpašumu.

– Divsimt mārciņas? – pārvaicāja Meizija, itin kā būtu laimējusi derībās.

– Jā, tāda ir summa, ko viņš ir gatavs maksāt, – apstiprināja Prendergasts.

– Un kā jūs domājat, cik šī zeme ir vērta? – Meizija vaicāja, pārsteidzot bankas pārvaldnieku.

– Man nav ne jausmas, cienītā, – viņš atbildēja. – Esmu baņķieris, nevis spekulants, kurš darbojas nekustamo īpašumu jomā.

Meizija kādu laiku klusēja un tad sacīja: – Lūdzu, pasakiet savam klientam, ka vēlos dažas dienas padomāt par šo priekšlikumu.

– Jā, protams, – atteica Prendergasts. – Tikai ņemiet vērā, ka mana klienta piedāvājums ir spēkā vienu nedēļu.

– Tātad man lēmuma pieņemšanai ir laiks līdz nākamajai piektdienai, vai ne? – Meizija izaicinoši vaicāja.

– Kā vēlaties, cienītā, – piekāpās Prendergasts, kad Meizija cēlās kājās, lai dotos projām. – Ceru jūs atkal redzēt nākamajā piektdienā.

Izgājusi no bankas, Meizija gribot negribot prātā atkal pārcilāja pārvaldnieka vārdus un nevilšus secināja, ka nekad agrāk Prendergasts, vēršoties pie viņas, nav sacījis “cienītā”.

Viņa kājām devās mājup, gāja garām ēku aptumšotajām logu acīm – ar tramvaju viņa brauca vien tad, ja lija, – un gremdējās pārdomās par to, kā varētu iztērēt divsimt mārciņas. Šos prātojumus drīz vien aizstāja atskārta, ka viņai būtu nepieciešams kāds, kurš dotu padomu un pateiktu, vai viņai tiek piedāvāts godīgs darījums.

Prendergasta kungs bija licis noprast, ka tas ir tieši tā. “Tomēr – kā pusē viņš ir? Varbūt vajadzētu aprunāties ar Hērsta kungu?” Taču vēl ilgi pirms nokļūšanas Stilhausleinā Meizija izlēma, ka priekšnieka iesaistīšana privātu jautājumu risināšanā norādītu uz neprofesionalitāti. Maiks Malholends bija radījis vērīga un gudra cilvēka iespaidu, taču – ko gan viņš varētu zināt par zemes vērtību Bristolē? Stena viedokli taujāt būtu pilnīgi bezjēdzīgi, jo viņa atbilde tāpat bija skaidri zināma. “Ņem to naudu un mūc projām, meitēn!” Turklāt vismazāk viņa vēlējās, lai Stens uzzinātu par iespējamo finansiālo guvumu.

Viņa bija sasniegusi Merivudleinu. Apkārt biezēja tumsa, no logiem nedrīkstēja paspīdēt ne gaismas stars, lai nepievērstu ienaidnieka lidmašīnu pilotu uzmanību. Viņa joprojām nebija radusi nekādu risinājumu savai problēmai. Ejot garām Harija kādreizējās pamatskolas vārtiem, Meiziju pārpludināja laimīgu atmiņu vilnis. Viņa domās pateicās Holkoma kungam par visu, ko šis cilvēks darījis viņas dēla labā. Meizija piepeši apstājās. Holkoma kungs ir gudrs cilvēks. Viņš taču ir beidzis Bristoles universitāti un ieguvis zinātnisko grādu. Viņš noteikti varētu dot viņai padomu.

Meizija pagriezās atpakaļ un iegāja pa skolas vārtiem, bet, nonākusi pagalmā, ievēroja, ka tur neviena nav. Viņa ieskatījās pulkstenī – dažas minūtes pāri pieciem. Bērni jau sen devušies uz mājām, un droši vien arī Holkoma kungs beidzis dienas darbus.

Šķērsojusi pagalmu, Meizija atvēra skolas durvis un iegāja tik pazīstamajā gaitenī. Likās, ka šeit laiks tā arī palicis uz vietas. Tās pašas sarkano ķieģeļu sienas, tikai tajās uzradušies vēl citi ieskrāpēti iniciāļi. Tie paši krāsainie zīmējumi, kas piestiprināti pie sienām, vienīgi tos radījušas citu bērnu rokas. Futbola kausi, ko ieguvušas citas komandas. Tiesa, vietā, kur reiz bija uzkarinātas skolēnu cepures, tagad bija gāzmaskas. Meizija atcerējās pirmo reizi, kad bija te ieradusies, lai sastaptos ar Holkoma kungu un pasūdzētos par sarkanajām sitienu pēdām, ko bija pamanījusi uz Harija muguras, palīdzot dēlam nomazgāties vannā. Viņš bija saglabājis apskaužamu mieru, bet viņa zaudējusi savaldību. Pēc stundas, kad Meizija devās projām no skolas, viņai vairs nebija ne mazāko šaubu, kurš notikušajā ir vainojams.

Meizija pamanīja, ka pa Holkoma kunga klases durvju apakšu stīdz gaismas stars. Viņa mirkli svārstījās, tad dziļi ieelpoja un klusi pieklaudzināja pie raupjā stikla.

– Ienāciet! – atskanēja uzaicinājums. Šo patīkamo, mundruma pilno balsi Meizija atcerējās ļoti labi.

Viņa iegāja klasē un ieraudzīja Holkoma kungu, kurš sēdēja aiz milzīga grāmatu kalna. Pildspalva švīkstēja pār papīru. Meizija jau grasījās atgādināt, kas viņa ir, kad skolotājs steigšus piecēlās kājās un sacīja: – Cik patīkams pārsteigums, Kliftones kundze! Jo īpaši tad, ja meklējat tieši mani.

– Jā, atnācu pie jums, – viņa, mazliet uztraukusies, atzina. – Atvainojiet, ka apgrūtinu! Holkoma kungs, man nepieciešams padoms, un es nezināju, pie kā vēl varētu vērsties.

– Jūtos glaimots, – skolotājs atbildēja un piedāvāja viņai mazu krēsliņu, uz kura parasti sēdēja kāds astoņgadīgs draiskulis. – Kā varu jums palīdzēt?

Meizija viņam izstāstīja par savu tikšanos ar Prendergasta kungu un piedāvātajām divsimt mārciņām par zemes gabalu Brodstrītā. – Kā jums liekas, vai tā ir atbilstīga cena? – viņa vaicāja.

– Man nav ne jausmas, – Holkoma kungs atteica, šūpodams galvu. – Man šādās lietās nav nekādas pieredzes. Baidos ieteikt kaut ko nepareizi. Patiesību sakot, man likās, ka esat ieradusies cita iemesla pēc.

– Cita iemesla pēc? – atkārtoja Meizija.

– Jā. Nospriedu, ka esat pamanījusi ziņojumu uz informācijas dēļa ārā pie skolas un nācāt pieteikties.

– Kur pieteikties?

– Tas ir valdības jaunais projekts par stundām pēc darba laika, lai palīdzētu tādiem cilvēkiem kā jums, kam ir atbilstīgs inteliģences līmenis, tikai nav bijis iespējas pabeigt izglītošanos. Tas ir īpaši izstrādāts kurss.

Meizijai negribējās atzīt, ka pat tad, ja viņa būtu pamanījusi šādu ziņojumu, viņai būtu ļoti jānopūlas to izlasīt. – Pašlaik esmu pārāk aizņemta darbā, lai uzņemtos vēl kaut ko papildus, – viņa skaidroja. – Viesnīca un… un…

– Žēl gan, – noteica Holkoma kungs, – jo man liekas, ka jūs būtu ideāla kandidāte. Lielāko daļu stundu pasniegšu es, un man būtu patiess prieks mācīt Harija Kliftona māti.

– Ir tā, ka…

– Tikai viena stunda divas reizes nedēļā, – viņš turpināja, nevēlēdamies piekāpties. – Nodarbības notiks vakaros. Ja izlemsiet, ka jums tas neder, neviens jūs nekavēs doties projām.

– Jauki gan, ka iedomājāties par mani, Holkoma kungs! Ja vien uz maniem pleciem negultos tik daudz visa kā… – Viņa piecēlās un paspieda skolotāja roku.

– Man žēl, ka nevaru sniegt palīdzību, kuru lūdzāt, Kliftones kundze, – viņš sacīja, pavadot Meiziju līdz durvīm. – Lai gan pati par sevi šī problēma vismaz ir patīkama.

– Jūs bijāt patiešām laipns, ka veltījāt man laiku, Holkoma kungs, – viņa sacīja un devās projām. Pa gaiteni, pāri pagalmam, caur skolas vārtiem. Viņa apstājās uz ietves pie informācijas dēļa un skatījās uz paziņojumu. Kaut jel viņa prastu to izlasīt!

Divdesmit septītā nodaļa

Taksometru Meizija bija izmantojusi tikai pāris reižu dzīvē. Kad devās uz Harija kāzām Oksfordā – un arī tikai no stacijas līdz universitātei. Un pavisam nesen, kad bija jādodas uz tēva bērēm. Tāpēc brīdī, kad amerikāņu dienesta automašīna piestāja pie Stilhausleinas divdesmit septītā numura, Meizija jutās mazliet neērti un cerēja, ka tuvējiem kaimiņiem logi ir aizklāti ar aptumšošanas aizkariem.

Viņa kāpa lejup, ģērbusies savā jaunajā sarkana zīda kleitā ar uzpolsterētiem pleciem un glītu jostiņu ap vidu – šāds modelis bija ļoti populārs pirms kara –, un pamanīja, ka māte un Stens pieplakuši logam.

Automašīnas vadītājs izkāpa, pienāca pie durvīm un pieklaudzināja. Likās, ka viņš nav īsti pārliecināts, vai šī patiešām ir meklētā adrese. Kad Meizija atvēra durvis, šoferis uzreiz saprata, kālab majors uz balli pulka nometnē uzaicinājis tieši šo skaistuli. Viņš Meiziju militāri sveicināja un atvēra automašīnas aizmugurējās durvis.

– Paldies! – viņa pateicās. – Tomēr man labāk patīk sēdēt priekšpusē.

Kad automašīna jau ripoja pa galveno ceļu, Meizija pavaicāja šoferim, cik ilgi viņš jau kalpo pie majora Malholenda.

– Visu savu mūžu, kundze. Gan kā zēns, gan kā vīrs.

– Liekas, es īsti nesapratu, – Meizija noteica.

– Mēs abi esam no Roli pilsētas Ziemeļkarolīnā. Kad karš būs galā, es atgriezīšos mājās un atsākšu agrāko darbu majora rūpnīcā.

– Nemaz nezināju, ka majoram pieder rūpnīca.

– Pat vairākas, kundze. Roli viņu dēvē par Kukurūzas vālīšu karali.

– Kukurūzas vālīšu? – atkārtoja Meizija.

– Kundze, jūs Bristolē neko tādu nebūsiet redzējusi. Lai īsti izbaudītu kukurūzas vālītes garšu, tā ir kārtīgi jāizvāra, pēc tam jāpārklāj ar kausētu sviestu un jāēd uzreiz, kad tās gatavas. Protams, vislabāk to darīt Ziemeļkarolīnā.

– Un kurš tad vada rūpnīcu, kamēr Kukurūzas vālīšu karalis cīnās pret ienaidnieku?

– Jaunais Džojs, viņa otrais dēls, kuram mazliet piepalīdz arī viņa māsa Sendija. Man vismaz tā liekas.

– Viņam mājās ir meita un dēls?

– Bija pat divi dēli un meita, kundze! Diemžēl Maiku jaunāko nošāva Filipīnās.

Meizija vēlējās pavaicāt kaprālim par Maika vecākā sievu, tomēr nojauta, ka jaunajam puisim nebūs ērti runāt par šādu tematu. Viņa izvēlējās kaut ko neitrālāku un taujāja par abu dzimto pusi. Un no tā mirkļa līdz pat brīdim, kad apturēja automašīnu pie pulka nometnes vārtiem, kaprālis neapnicis stāstīja par Ziemeļkarolīnu.

Sargs, pamanījis transportlīdzekli, uzreiz pacēla barjeru un salutēja Meizijai. – Majors lūdza jūs aizvest tieši uz viņa dzīvokli, lai pirms dejām jūs varētu iebaudīt kādu dzērienu.

apturēja auto pie nelielas saliekamās mājiņas, un Meizija pamanīja, ka Maiks stāv uz lieveņa un gaida viņu. Sieviete veikli izkāpa no automašīnas un steigšus pievienojās majoram. Viņš paklanījās, noskūpstīja Meiziju uz vaiga un teica: – Nāc iekšā, mīļā! Vēlos tevi iepazīstināt ar dažiem maniem kolēģiem. – Viņš paņēma Meizijas mēteli un piebilda: – Tu izskaties patiešām lieliski!

– Kā viena no tavām kukurūzas vālītēm? – pajokoja Meizija.

– Vairāk gan kā Ziemeļkarolīnas firziķis, – viņš atteica un aicināja viešņu trokšņa pilnā telpā, no kuras skanēja smiekli un dzīvas sarunas. – Un tagad padarīsim viņus visus greizsirdīgus, jo tādi viņi patiešām kļūs, kad uzzinās, cik skaista sieviete būs mana šāvakara pavadone ballē.

Meizija iegāja telpā, kura bija pilna ar virsniekiem un viņu draudzenēm. Siltāka uzņemšana pat nebija iedomājama. Meizijai ienāca prātā, vai tāpat būtu arī tad, ja viņa ierastos pie kāda angļu majora Veseksas karabāzē, kas atradās tikai dažas jūdzes tālāk. Vai viņi izturētos pret Meiziju kā pret līdzīgu?

Maiks vadāja Meiziju pa telpu un iepazīstināja ar visiem, tostarp arī bāzes komandieri, kuram majora izvēle acīmredzami bija pa prātam. Staigājot pa istabu, Meizija nevarēja nepamanīt fotogrāfijas, kas bija izvietotas uz galdiem, grāmatu plauktiem un kamīna malas. Tajās redzamie cilvēki varēja būt vienīgi Maika sieva un bērni.

Pēc pulksten deviņiem viesi devās uz sporta zāli, kas šim vakaram kalpos par deju telpu. Pirms tam iznesīgais mājastēvs palīdzēja dāmām uzvilkt mēteli, un Meizijai radās vairāk laika paraudzīties uz fotogrāfijām, kurās bija redzama jauna, skaista sieviete.

– Mana sieva Ebigeila, – sacīja Maiks, kad bija ienācis atpakaļ istabā, – izcila skaistule. Tāpat kā tu. Man viņas joprojām pietrūkst. Drīz būs pagājuši pieci gadi, kopš viņa nomira no vēža. Tas nu patiešām ir kaut kas tāds, kam visiem mums vajadzētu pieteikt karu.

– Atvaino, – teica Meizija. – Es negribēju…

– Nē. Un tagad tu esi noskaidrojusi, cik daudz mums abiem kopīga. Tu esi zaudējusi gan vīru, gan dēlu, un es labi saprotu, ko tas tev nozīmē. Bet… Pie joda! Šis taču ir svētku vakars. Ir jāsvin, nevis jāžēlo sevi. Nāc, mīļā, un padari visus virsniekus greizsirdīgus! Ejam, sāpināsim viņus!

Meizija iesmējās un atbalstījās pret Maika roku. Abi izgāja no mājas un pievienojās enerģisku jaunu cilvēku straumei, kas plūda vienā virzienā.

Pavisam drīz Meizijai sāka likties, ka jauneklīgos un dzīvesprieka pārpilnos amerikāņus viņa pazīst jau visu mūžu. Vakara gaitā vairāki citi virsnieki arī lūdza Meiziju uz deju, bet Maiks tikai retumis izlaida viņu no acīm. Kad orķestris nospēlēja pēdējo valsi, viņai pat bija grūti noticēt, ka vakars aizskrējis tik nemanāmi ātri.

Apklusa aplausi, un visi tomēr palika uz deju grīdas. Orķestris atskaņoja Meizijai nezināmu dziesmu. Pārējiem tā nozīmēja daudz un bija atgādinājums par to, ka viņu valsts piedalās karā. Virsnieki nostājās miera stājā, pielika roku pie sirds un dziedāja līdzi savas valsts himnu. Daudzi no šiem cilvēkiem varbūt pat nesagaidīs savu nākamo dzimšanas dienu… Gluži tāpat kā Harijs. “Cik nejēdzīgi izniekotas dzīves!” Meizija skumji nodomāja.

Pirms došanās projām Maiks uzaicināja Meiziju vēl iegriezties mājā un iebaudīt kādu glāzi Southern Comfort, un pēc tam jau kaprālis aizvestu viņu atpakaļ. Tā bija pirmā reize, kad Meizija nogaršoja burbonu, un šis dzēriens ātri atraisīja viņai mēli.

– Maik, man ir radusies kāda problēma, – Meizija sacīja, kad bija iekārtojusies uz dīvāna un turēja rokā jau otrreiz piepildītu glāzi. – Tā kā laika tās risināšanai nav daudz, tikai viena nedēļa, man nākas lūgt, lai tu liec lietā savu dienvidnieka gudrību.

– Izklausās gana saprotami, mīļā, – atteica Maiks. – Tomēr vēlos tevi brīdināt, ka tad, ja runa ir par britiem, man nekad neizdodas īsti noskaņoties uz viņu viļņa. Patiesību sakot, tu esi pirmā, ar kuru kopā es vispār spēju justies brīvi. Vai tu skaidri zini, ka neesi amerikāniete?

Meizija iesmējās. – Cik jauki, ka tu tā saki, Maik. – Viņa iedzēra krietnu malku un tagad jutās gatava darīt daudz vairāk, nekā tikai apspriest savus steidzīgi risināmos sarežģījumus. – Viss sākās pirms daudziem gadiem, kad iegādājos Brodstrītā īpašumu. “Tillijas tējnīcu”. Tagad tur nav nekā vairāk kā bumbu bedres un postaža, tomēr kāds piedāvā man par to vietu divus simtus mārciņu.

– Un kāda tad ir problēma? – nesaprata Maiks.

– Man nav ne jausmas, kāda ir šīs platības patiesā vērtība.

– Pagaidām ir skaidrs tikai viens. Proti, kamēr pastāv reāla iespēja, ka vācieši var atsākt uzlidojumus, neviens tajā vietā neko necentīsies atjaunot. Vismaz līdz kara beigām ne.

– Prendergasta kungs sacīja, ka viņa klients ir nekustamā īpašuma mākleris.

– Man vairāk izklausās pēc spekulanta, – noteica Maiks. – Tāds nopērk posta vietu par lētu naudu, bet pēc tam, kad karš būs beidzies, ātri vien iedzīvosies bagātībā. Šādi ļaudis, godīgi sakot, gatavi uz visu, lai gūtu ātru peļņu.

– Vai tomēr nav iespējams, ka tie divi simti mārciņu ir godīgs piedāvājums?

– Tas ir atkarīgs no pievienotās vērtības.

Meizija izslējās taisni. Viņa nebija pārliecināta, ka visu saklausījusi pareizi. – Es nesapratu.

– Tu sacīji, ka sabombardēta ir visa Brodstrīta un tur vairs nav nevienas veselas ēkas?

– Jā, bet… Kā gan tas varētu celt mana nelielā zemes gabaliņa vērību?

– Ja tas spekulants jau paguvis sagrābt pārējo šās ielas daļu, tad tev ir visai labas pozīcijas, lai kaulētos. Tu vari pieprasīt sev labu naudu, jo, kamēr zeme pieder tev, viņš nevarēs no jauna uzcelt visu kvartālu. Protams, viņš nepavisam nevēlas, lai tev tas kļūtu zināms.

– Kā lai es uzzinu, vai manam zemes gabalam ir šāda pievienotā vērtība?

– Pasaki tam bankas pārvaldniekam, ka nepiekrīti summai, kas mazāka par četrsimt mārciņām, un visai drīz tu to uzzināsi.

– Paldies, Maik! – tencināja Meizija. – Tas ir patiešām labs padoms. – Viņa pasmaidīja, iemeta vēl krietnu malku burbona un aizmiga vīrieša rokās.

Divdesmit astotā nodaļa

Nākamajā rītā, kāpdama lejā uz brokastīm, Meizija nespēja atcerēties, kā iepriekšējā vakarā vispār tikusi augšā uz savu istabu un kas viņu atvedis mājās.

– Es tevi noliku gulēt, – sacīja māte un ielēja viņai tēju. – Tevi atveda kāds jauks, jauns kaprālis. Viņš man palīdzēja tevi uzdabūt augšā pa kāpnēm.

Meizija ērtāk iekārtojās krēslā un lēnām izstāstīja mātei par iepriekšējo vakaru, neradot ne mazākās šaubas par to, cik ļoti viņai paticis atrasties Maika sabiedrībā.

– Un tu esi pārliecināta, ka viņš nav precējies? – māte noprasīja.

– Ne tik strauji, mammu! Šis taču bija tikai mūsu pirmais randiņš.

– Vai viņš izrādīja dedzību?

– Liekas, viņš uzaicināja mani nākamajā nedēļā uz teātri. Tomēr neesmu īsti pārliecināta, par kuru dienu un par kādu teātri bija runa, – Meizija atbildēja. Virtuvē ienāca Stens.

Viņš smagi atkrita krēslā galda galā un gaidīja, kad priekšā tiks nolikta putras bļoda, un kāriem guldzieniem to iztukšoja, gluži kā suns, kurš karstā dienā veldzējas ar ūdeni. Pēc tam Stens atkorķēja Bass alus pudeli un vienā rāvienā izdzēra. – Vēl vienu, – viņš noteica. – Ir taču svētdiena. – Pēc šā paziņojuma viņš skaļi atraugājās.

Meizija nekad nerunāja Stena rīta rituāla laikā un parasti pūlējās ātri aizsteigties uz darbu, kamēr vēl brālis nav sācis bārstīt savus viedokļus par dažādiem tematiem, kādi nu tobrīd viņam iešāvušies prātā. Viņa piecēlās un jau grasījās doties uz rīta dievkalpojumu Svētās Marijas baznīcā, kad Stens uzbļāva: – Sēdi, sieviete! Gribu ar tevi parunāt, pirms aizej uz baznīcu.

Daudz labprātāk Meizija būtu nepaklausījusi un devusies projām, taču brālis bija tādā noskaņojumā, ka varēja arī ar spēku paraut viņu atpakaļ, turklāt vēl sagādāt zilumu pie acs. Viņa apsēdās.

– Un ko tu grasies darīt ar tiem diviem simtiem čaukstošo, ko tev piesolīja? – viņš uzstājīgi noprasīja.

– Kā tu uzzināji?

– Mamma vakar pateica, kamēr tu izklaidējies ar savu amerikāņu sapņu vīrieti.

Meizija paraudzījās uz māti, kura izskatījās apmulsusi, tomēr klusēja. – Tavai zināšanai, majors Malholends ir džentlmenis. Un tas, ko es daru savā brīvajā laikā, uz tevi nekādi neattiecas.

– Tā kā viņš ir amerikānis, stulbā kuce, es tevi brīdināšu. Viņi visu ņem paši un neko nelūdz, jo uzskata, ka tādas ir viņu tiesības.

– Tu, protams, runā par to, ko zini no pirmavota. Kā parasti, – Meizija attrauca, pūlēdamās saglabāt mieru.

– Visi jeņķi ir vienādi, – nepiekāpās Stens. – Viņiem vajag tikai vienu. Kad šie dabūjuši savu, tad pošas atpakaļ uz mājām, un mums jāpabeidz viņu iesāktais. Tāpat bija arī Pirmajā karā.

Meizija labi saprata, ka turpināt sarunu nav nekādas jēgas. Viņa gluži vienkārši sēdēja klusēdama un cerēja, ka vētra drīz pārskries.

– Un tu man joprojām nepateici, ko darīsi ar tiem diviem simtiem, – viņš atgādināja.

– Vēl neesmu izlēmusi, – Meizija atbildēja. – Jebkurā gadījumā tas, kā es tērēju savu naudu, nav tava darīšana.

– Un kā vēl ir mana darīšana! – iebilda Stens. – Puse no tā ir manējā.

– Kā tad tu nonāci pie šāda secinājuma? – noprasīja Meizija.

– Sāksim ar to, ka tu dzīvo manā mājā. Tātad man ir tiesības to pieprasīt. Un ņem vērā… ja mēģināsi mani kaut kā piemuļķot, es tevi noslānīšu zili melnu. Pat amerikāņu nēģeris uz tevi vairs neskatīsies!

– Man no tevis metas slikta dūša, Sten! – Meizija attrauca.

– Ne uz pusi tik slikta, kā būs tad, ja tu ar mani nedalīsies, jo es tādā gadījumā…

Meizija pielēca kājās, izbrāzās priekšnamā, paķēra mēteli un jau bija izskrējusi ārā uz ielas, kamēr Stens vēl centās pabeigt savu tirādi.

Pārbaudījusi galdiņu rezervācijas pieteikumus svētdienai, Meizija saprata, ka nāksies visu organizēt tā, lai divi no viņas pastāvīgajiem klientiem sēdētu iespējami tālāk viens no otra. Maikam Malholendam viņa ieplānoja galdiņu, pie kura viņš sēdēja parasti, bet Patrikam Keisijam galdiņu tālākajā ēdamzāles stūrī. Tādējādi nodrošinādamās, lai viņi nejauši neuzskrietu viens otram virsū.

Patriku Keisiju viņa nebija sastapusi jau trīs gadus. “Interesanti, vai viņš ir mainījies?” Meizija nodomāja. “Vai viņš joprojām ir tikpat izskatīgs un ar to pašu šarmu apveltīts kā tolaik, kad mēs satikāmies pirmo reizi?”

Atbilde uz vienu no viņas jautājumiem bija skaidra jau brīdī, kad Patriks Keisijs ienāca ēdamzālē.

– Cik patīkami jūs atkal sastapt pēc tik ilga laika, Keisija kungs! – viņa sacīja un pavadīja viesi līdz galdiņam. Vairākas vidēja vecuma sievietes cieši noraudzījās uz pievilcīgo īru, kad viņš devās pāri zālei. – Vai esat šeit ieradies uz ilgu laiku, Keisija kungs? – Meizija vaicāja un pasniedza viņam ēdienkarti.

– Tas ir atkarīgs no tevis, – atbildēja Patriks. Viņš atvēra ēdienkarti, tomēr nelasīja to.

Meizija cerēja, ka neviens nav pamanījis tvīkumu viņas sejā. Viņa pagriezās un ieraudzīja Maiku Malholendu, kurš gaidīja, līdz viņam tiks ierādīts galdiņš. Maiks nekādā ziņā nepieļautu, lai to izdara kāds cits, nevis Meizija. Viņa aizsteidzās turp un klusi sacīja: – Sveiks, Maik! Esmu tev rezervējusi tavu parasto galdiņu. Vai nāksi?

– Protams!

Kad Maiks bija pievērsies ēdienkartei – lai gan viņš svētdienās vienmēr izvēlējās vienmēr tos pašus ēdienus, proti, zupu no dienas piedāvājuma un vārītu vērša gaļu ar Jorkšīras pudiņu –, Meizija devās atpakaļ pie Patrika, lai pieņemtu pasūtījumu.

Nākamo divu stundu laikā Meizija cieši uzmanīja abus vīriešus, turklāt vienlaikus centās kā pienākas uzraudzīt arī daudzo pārējo apmeklētāju apkalpošanu. Kad ēdamzāles pulkstenis rādīja trešo dienas stundu, pie galdiņiem bija palikuši tikai divi. Džons Veins un Gerijs Kūpers. Un Meizija gaidīja, kurš padosies pirmais. Viņa uz paplātes uzlika Maikam domāto rēķinu un pienesa to pie galdiņa. Maiks samaksāja, neko nepārbaudījis.

– Kārtējā lieliskā maltīte, – viņš noteica un tad čukstus piebilda: – Ceru, ka noruna par kopīgo teātra apmeklējumu otrdienas vakarā joprojām ir spēkā?

– Protams, ka ir, mīļais, – Meizija atbildēja, paķircinot viņu. – Tad astoņos tiksimies pie Old Vic, – viņš sacīja, kad garām gāja kāda viesmīle.

– Gaidīšu ar nepacietību, kungs. Un varat būt drošs, ka nodošu šefpavāram jūsu komplimentus.

Maiks apspieda smieklus, piecēlās un izgāja no ēdamzāles. Pa ceļam viņš vēl atskatījās un uzsmaidīja Meizijai.

Kad viņš bija projām, Meizija nesa rēķinu Patrikam. Viņš pārskatīja katru ciparu un vārdu, bet atstāja lielu dzeramnaudu. – Vai rītvakar tev ieplānots kaut kas īpašs? – viņš vaicāja un dāvāja Meizijai smaidu, ko viņa tik labi atcerējās.

– Jā, es eju uz vakara kursiem.

– Tu mani muļķo, – Patriks neticīgi attrauca.

– Nepavisam. Un es nedrīkstu nokavēt, jo tā būs pirmā nodarbība šajā divpadsmit nedēļu kursā. – To, ka līdz galam nemaz nebija izlēmusi par piedalīšanos šajās mācībās, viņa Patrikam neteica.

– Tad otrdien, – Patriks sacīja.

– Otrdien man jau norunāta tikšanās, – Meizija paskaidroja.

– Tā ir patiesība, vai arī tu vienkārši gribi tikt no manis vaļā?

– Es iešu uz teātri.

– Un trešdien? Vai tad esi ieplānojusi risināt algebras vienādojumus?

– Nē. Kompozīcija un lasīšana.

– Ceturtdien? – turpināja Patriks, pūlēdamies izklausīties sarūgtināts.

– Jā, ceturtdien esmu brīva, – atteica Meizija, kad galdiņam garām gāja cita viesmīle.

– Jūtos patiešām atvieglots! – sacīja Patriks. – Sāku jau bažīties, ka man nāksies noīrēt numuru vēl arī uz otru nedēļu, lai tikai sagaidītu iespēju norunāt tikšanos ar tevi.

– Un kas tev īsti padomā? – Meizija iesmējās.

– Manuprāt, mēs varētu sākt ar…

– Kliftones kundze! – Meizija spēji pagriezās un ieraudzīja, ka viņai aiz muguras nostājies viesnīcas pārvaldnieks Hērsta kungs. – Kad būsiet beigusi apkalpot šo klientu, – viņš sacīja, – jūs varētu būt tik laipna un atnākt uz manu kabinetu.

Meizijai likās, ka izturējusies gana diskrēti, taču nu jau radās aizdomas, vai tikai nedraud atlaišana no darba. Kompānijas politikā neietilpa personāla brāļošanās ar klientiem. Tieši tāda iemesla pēc Meizija bija reiz zaudējusi darbu. Patriks Keisijs bija tieši tas klients, ar kuru attiecības toreiz bija kļuvušas pārāk draudzīgas.

Viņa bija pateicīga Patrikam par kluso un nemanāmo izslīdēšanu no zāles. Pārbaudījusi kasi, Meizija devās uz pārvaldnieka kabinetu.

– Apsēdieties, Kliftones kundze! Vēlos ar jums apspriest kādu visai nopietnu jautājumu. – Meizija apsēdās un cieši iekrampējās krēslā, lai tik ļoti nedrebētu. – Kā redzēju, jums šī bija kārtējā ļoti aizņemtā diena.

– Simt četrdesmit divi klāti galdiņi, – viņa apstiprināja. – Teju vai rekords.

– Nemaz nezinu, kā varēšu jūs aizstāt, – viņš noteica un tad piebilda, – tomēr lēmumus pieņem augstākā vadība. Ne jau es. Ceru, jūs to saprotat. Tur nekas vairs nav atkarīgs no manis.

– Bet man patīk darbs, ko veicu, – sacīja Meizija.

– Tā jau varētu būt. Tikai šoreiz man jāatzīst, ka arī es piekrītu augstākās vadības lēmumam. – Meizija sagatavojās uzklausīt liktenīgos vārdus. – Viņi skaidri lika saprast, – Hērsta kungs turpināja, – ka nevēlas, lai jūs vēl turpinātu strādāt ēdamzālē, un lika man atrast jums aizstājēju, cik ātri vien iespējams.

– Kāpēc?

– Tāpēc, ka viņi vēlas, lai jūs pievienotos vadības komandai. Godīgi sakot, Meizij, ja jūs būtu vīrietis, tad pašlaik jau vadītu kādu no mūsu ķēdes viesnīcām. Apsveicu!

– Paldies! – pateicās Meizija un iedomājās par visu, kas ar šo jauno priekšlikumu varētu saistīties.

– Un tagad mums vajadzētu tikt galā ar formalitātēm, vai ne? – sacīja Hērsta kungs, atvēra atvilktni un izņēma no tās vēstuli. – Jums tas rūpīgi jāizlasa, – viņš paskaidroja. – Tur sīki izskaidrotas jūsu jaunā darba nianses. Kad būsiet izlasījusi, parakstiet un atnesiet man. Es savukārt nosūtīšu to uz mūsu galveno biroju.

Un tad Meizija pieņēma lēmumu.

Divdesmit devītā nodaļa

Meizija baidījās, ka padarīs sevi par muļķi.

Nonākusi pie skolas vārtiem, viņa pat gandrīz nolēma labāk griezties atpakaļ un būtu tā arī izdarījusi, ja nepamanītu sievieti, gados vecāku par viņu, kura tobrīd iegāja ēkā. Meizija sekoja šai sievietei un devās uz priekšu pa gaiteni. Nonākusi pie klases durvīm, viņa apstājās, pavēra tās un paraudzījās pa spraugu iekšā, cerēdama – tur būs tik daudz cilvēku, ka neviens viņu pat īsti neievēros. Tomēr telpā atradās vien septiņi cilvēki. Divi vīrieši un piecas sievietes.

Viņa gandrīz zagšus iegāja klasē un apsēdās telpas tālākajā galā, aiz diviem vīriešiem. Viņa cerēja, ka tādējādi nebūs tik labi pamanāma. Jau drīz vien viņa šo lēmumu nožēloja. Ja vieta būtu izvēlēta tuvāk durvīm, būtu iespējams aizbēgt, kad vien viņa to vēlētos.

Kad atvērās durvis un klasē ienāca Holkoma kungs, viņa nolieca galvu. Skolotājs apsēdās aiz galda pie tāfeles, saraustīja sava melnā tērpa apkakles stūrus un pārlūkoja sanākušos. Telpas teju vistālākajā stūrī pamanījis Meiziju Kliftoni, viņš pasmaidīja.

– Sākšu ar to, ka uz tāfeles uzrakstīšu visus alfabēta burtus, – viņš sacīja. – Es vēlos, lai jūs tos izrunātu skaļi, kad es rakstīšu. – Viņš paņēma krīta gabaliņu, pagrieza klasei muguru, uzrakstīja uz tāfeles A un dzirdēja, kā vairākas balsis unisonā to nosauc. Pie B jau skanēja kā īsts koris. C izrunāja visi, izņemot Meiziju. Kad skolotājs beidzot uzrakstīja Z, Meizija bez skaņas kustināja lūpas.

– Tagad es norādīšu uz atsevišķiem burtiem un pārliecināšos, vai jūs tos joprojām atceraties. – Otrajā uzdevumā Meizija jau nosauca vairāk nekā pusi no visiem burtiem. Trešajā viņa jau bija kora vadībā. Kad stunda bija aizritējusi, Holkoma kungs bija nonācis pie atskārtas, ka divdesmit gadu laikā šī bijusi Meizijas pirmā mācību stunda, un pēc tās viņa nepavisam nesteidzās uz mājām. – Kad nākamreiz tiksimies un tas būs trešdien, jums jāprot pareizā secībā uzrakstīt visus alfabēta burtus.

Apgūt alfabētu Meizija bija nolēmusi jau līdz otrdienai, lai nepieļautu nekādas kļūdas.

– Ar tiem, kuri man nevarēs pievienoties, lai iemalkotu kādu dzērienu krodziņā, tiksimies trešdien!

Meizijai likās, ka ir jāsaņem īpašs uzaicinājums, lai kopā ar Holkoma kungu dotos uz krodziņu, tālab posās uz durvju pusi. Pārējie apstāja skolotāja galdu un apbēra viņu ar jautājumiem.

– Kliftones kundze, vai jūs arī nāksiet uz krodziņu? – Holkoma kungs vaicāja brīdī, kad viņa jau bija pie durvīm.

– Paldies, Holkoma kungs! Labprāt, – viņa kā no malas dzirdēja pati sevi sakām un kopā ar pārējiem izgāja no klases, lai dotos uz Ship Inn, kas atradās ielas otrā pusē.

Cits pēc cita pārējie devās projām, līdz pie bāra letes bija palikuši tikai Meizija un Holkoms.

– Vai jums maz ir kāda nojausma par to, cik gudra esat? – viņš vaicāja, kad bija izmaksājis viņai vēl vienu apelsīnu sulu.

– Bet es pārtraucu mācības, kad man bija divpadsmit gadi. Es joprojām neprotu ne lasīt, ne rakstīt.

– Jūs patiešām skolu esat pametusi par agru, tomēr nekad tā arī neesat pārtraukusi mācīties. Un, ņemot vērā, ka esat Harija Kliftona māte, droši vien beigu beigās vēl mācīsiet mani.

– Harijs jūs mācīja?

– Katru dienu. Lai gan pats to neapzinājās. Tiesa, es jau ļoti agri sapratu, ka viņš ir gudrāks par mani. Cerēju tikai uz to, ka varēšu palīdzēt viņam iekļūt Bristoles klasiskajā ģimnāzijā, pirms viņš būs to atskārtis.

– Vai jums izdevās? – vaicāja Meizija.

– Tik tikko, – atzinās Holkoms.

– Pēdējie pasūtījumi! – uzsauca bārmenis.

Meizija paraudzījās uz pulksteni aiz bāra letes. Viņai bija grūti noticēt, ka ir jau pusdesmit vakarā. Kara laika noteikumi bija jāievēro. Visiem logiem jābūt tumšiem.

Likās tikai dabiski, ka Holkoma kungs pavada Meiziju uz mājām. Galu galā viņi bija pazīstami jau tik daudzus gadus. Ejot pa neapgaismotajām ielām, viņš Meizijai pastāstīja vēl daudz ko par Hariju. Šie stāsti gan priecēja, gan skumdināja. Bija skaidri manāms, ka arī Holkoma kungam Harija pietrūkst, un Meizija jutās vainīga, ka nav tā īsti viņam pateikusies jau sen, pirms daudziem gadiem.

Kad abi bija nonākuši pie Meizijas mājas durvīm Stilhausleinā, viņa sacīja: – Es joprojām nezinu jūsu vārdu.

– Arnolds, – viņš kautrīgi atbildēja.

– Jums šis vārds piestāv, – viņa teica. – Vai drīkstu jūs saukt par Arnoldu?

– Jā, protams.

– Un jums jāsauc mani par Meiziju. – Viņa devās augšup pa kāpnēm un ielika atslēgu slēdzenē. – Arlabunakti, Arnold. Tiksimies trešdien.

Teātrī pavadītais vakars Meizijā pamodināja daudzas laimes pilnas atmiņas par laiku, kad Patriks veda viņu uz Old Vic izrādēm, katru reizi, kad ieradās Bristolē. Tieši tad, kad šīs atmiņas pamazām bija sākušas gaist un viņa aizvien vairāk laika pavadīja kopā ar citu vīrieti, ar kuru pat varētu veidot kopīgu nākotni, piepeši šis nešpetnais rūķis atkal atgriezās viņas dzīvē. Viņš jau bija pateicis Meizijai, ka vēlējies satikties kāda noteikta iemesla pēc. Meizija gan pārāk nešaubījās par to, kāds šis iemesls bija. Viņa vairs nevēlējās, lai Patriks viņas dzīvē ieviestu jucekli, un domāja par Maiku, vienu no jaukākajiem un krietnākajiem vīriešiem, kādu viņai jebkad nācies sastapt. Un to, cik vientiesīgi viņš pūlējās noslēpt savas jūtas pret Meiziju.

Patriks Meizijai bija iemācījis, ka uz teātri nekad nedrīkst ierasties ar nokavēšanos. Viņš uzskatīja, ka nav nekā apkaunojošāka par spraukšanos garām citiem skatītājiem un kāpšanu viņiem uz kājām, meklējot savu vietu, kad gaismas jau nodzēstas un priekškars pacelts.

Kad Meizija ienāca teātra foajē desmit minūtes pirms izrādes sākuma, Maiks viņu jau tur gaidīja. Viņam rokā bija programmiņa. Ik reizi, kad Meizija ieraudzīja Maiku, viņai gribējās pasmaidīt, un viņa nevarēja vien nobrīnīties, cik ļoti šis cilvēks uzlabo viņai omu. Maiks arī uzsmaidīja Meizijai un viegli noskūpstīja viņu uz vaiga.

– Es gan neko daudz nezinu par Noelu Kovardu, – viņš atzina, sniegdams viņai programmiņu, – bet tikko izlasīju īsu lugas satura atstāstu. Tā būs par sievieti un vīrieti, kas īsti nespēj izlemt, kurš būtu īstais precību kandidāts.

Meizija neatbildēja. Viņi iegāja zālē un devās uz savām vietām. Viņa pa ceļam prātā atkārtoja alfabēta burtus atpakaļejošā secībā, līdz tika pie burta “H”. Kad abi bija nonākuši līdz savām vietām pašā rindas centrā, Meizijai atlika vien nobrīnīties, kā gan Maikam izdevies dabūt tik labas vietas uz jau izpārdotu izrādi.

Nodzisa gaismas, pacēlās priekškars, un Maiks saņēma Meizijas roku un palaida vaļā vien brīdī, kad uz skatuves iznāca galvenās vīriešu lomas tēlotājs un publika sāka aplaudēt. Meiziju aizrāva notikumi uz skatuves. Tomēr burvību izpostīja skaļa sirēna. Kopēja nopūta pāršalca skatītāju zāli, aktieri steidzās nost no skatuves, bet viņu vietā uz tās kāpa teātra direktors un profesionāli vadīja cilvēku plūsmu ārā no zāles, šādi izpelnoties pulka majora atzinību. Bristoles iedzīvotāji jau sen bija pieraduši pie vācu bumbvedēju uzlidojumiem.

Maiks un Meizija nogāja patvertnē, kur valdīja dūmakaina puskrēsla. Šī vieta regulārajiem teātra apmeklētājiem bija labi pazīstama. Gluži vai otrās mājas.

– Mūsu tikšanos biju iedomājies mazliet citādu, – sacīja Maiks un noklāja savu žaketi uz akmens grīdas.

– Kad biju jauna, daudzi puiši mēģināja dabūt mani te lejā. Tu esi pirmais, kuram tas izdevās. – Meizija iesmējās, kaut ko rakstīdama uz programmiņas.

– Jūtos glaimots, – viņš atteica un apskāva Meizijas plecus, kad zemi satricināja bumbu sprādzieni, kas skanēja biedējoši tuvu. – Tu nekad neesi bijusi Amerikā, Meizij, vai ne? – viņš vaicāja, pūlēdamies novērst viņas domas no uzlidojuma.

– Es nekad neesmu bijusi pat Londonā, – atzinās Meizija. – Patiesību sakot, tālākā vieta, kur vispār esmu bijusi, ir Vestonsjūpermēra un Oksforda. Un, tā kā abi šie ceļojumi izvērtās par īstu neveiksmi, tad noteikti būtu bijis labāk, ja es toreiz paliktu mājās.

Maiks smējās. – Es ļoti gribētu parādīt tev Ameriku, – viņš teica. – Jo īpaši tās dienvidus.

– Pirms domāt par kaut ko tādu, mums laikam vajadzētu pateikt vāciešiem, lai viņi vismaz dažas dienas liekas mierā, – sacīja Meizija.

Bombardēšanā bija iestājies pārtraukums, un cilvēki steidzās atpakaļ uz teātri, jo nebija zināms, cik ilga būs atelpa. Kad skatītāji bija ieņēmuši vietas, uz skatuves kāpa teātra direktors. – Tūlīt atsāksies izrāde, – viņš vēstīja. – Tomēr, ja vācieši nolems apmeklēt mūs atkārtoti, priekšnesumu nāksies atcelt. Man ir patiešām žēl to sacīt, taču naudu par biļetēm mēs neatmaksāsim, jo procesu regulēja vācieši, – viņš piebilda. Daži skatītāju zālē sēdošie iesmējās.

Jau pavisam drīz atsākās izrāde, un Meizija atkal aizmirsa par visu citu, vērojot priekšnesumu. Kad lugas beigās aktieri paklanījās, skatītāji cēlās kājās un aplaudēja. Tā bija pateicība ne vien par mākslinieku sniegumu, bet arī par “kārtējo nelielo uzvaru pār Luftwaffe,” kā to nodēvēja Maiks.

– Uz Harvey’s vai Pantry? – vaicāja Maiks un paņēma programmiņu, uz kuras katrs lugas nosaukuma burts bija pārrakstīts alfabētiskā secībā.

– Pantry, – Meizija atbildēja, nevēlēdamās atzīties, ka reiz, kad kopā ar Patriku bijusi Harvey’s, visu apmeklējuma laiku to vien darījusi, kā lūkojusies apkārt, vai turpat blakus nepamanīs lorda Hārvija meitu Elizabeti ieturam maltīti kopā ar Hugo Beringtonu.

Maiks ilgi pētīja ēdienkarti, un tas Meizijai likās pārsteidzoši, jo piedāvājums nebija īpaši plašs. Parasti viņš mēdza stāstīt par notikumiem kara nometnē jeb fortā, kā viņš to dēvēja, taču šajā vakarā neatskanēja pat žēlošanās par to, ka briti nenieka nejēdz no beisbola. Meizija bažīgi iedomājās, ka varbūt viņš nejūtas īsti labi.

– Vai viss ir kārtībā, Maik? – viņa vaicāja.

Viņš palūkojās uz Meiziju. – Viņi sūta mani atpakaļ uz Štatiem, – Maiks sacīja, un tajā brīdī pie viņiem pienāca viesmīlis, lai uzzinātu, vai abi ir gatavi veikt pasūtījumu. “Īstajā laikā,” nodomāja Meizija, tomēr šāds pavērsiens vismaz deva viņai iespēju padomāt un ne jau par to, kas viņai šajā vakarā labāk garšotu. Kad viņi bija pasūtījuši ēdienu un viesmīlis aizgājis, Maiks mēģināja vēlreiz.

– Mani norīkoja darbā uz štābu Vašingtonā.

Meizija paliecās uz priekšu un saņēma viņa roku savējā.

– Es pūlējos piespiest viņus, lai ļauj man te palikt vēl vismaz nākamos sešus mēnešus… jo vēlējos būt ilgāk kopā ar tevi. Viņi nepiekrita.

– Man žēl, ka tā, – sacīja Meizija, – bet…

– Lūdzu, nesaki tagad neko, Meizij. Jau tā ir pietiekami smagi. Dievam vien zināms, cik daudz par to visu esmu domājis. – Pēc šiem viņa vārdiem iestājās kārtējā garā pauze. – Es saprotu, ka mēs viens otru pazīstam tikai neilgu laiku, tomēr kopš pirmās reizes, kad tevi ieraudzīju, manas jūtas nav mainījušās. – Meizija pasmaidīja. – Un es iedomājos, – viņš turpināja, – cerēju, lūdzu Dievu par to, ka tu piekristu apsvērt priekšlikumu braukt kopā ar mani uz Ameriku… kā mana sieva.

Meizija bija palikusi gluži bez valodas. – Esmu ļoti, ļoti glaimota, – viņa beidzot izdabūja pār lūpām, taču pateikt kaut ko vairāk nespēja.

– Protams, es apzinos, ka tev būs nepieciešams laiks to visu pārdomāt. Man žēl, ka šā postošā kara dēļ nav iespējama ilgāka tevis aplidošana.

– Un kad tu brauc mājās?

– Mēneša beigās. Ja tu mans sacīsi “jā”, tad varēsim salaulāties turpat bāzē un uz Ameriku jau lidosim kā vīrs un sieva. – Viņš paliecās uz priekšu un saņēma viņas roku. – Visā savā dzīvē ne par ko vēl neesmu bijis tik ļoti pārliecināts, – viņš noteica, un tajā brīdī pie viņu galdiņa atkal nostājās viesmīlis.

– Kurš no jums pasūtīja aknu pastēti?

Nakti Meizija aizvadīja bez miega un no rīta pie brokastīm paziņoja mātei par Maika bildinājumu.

– Nelaid to garām, – Tenkokas kundze mudināja. – Tik lieliska iespēja sākt dzīvi no jauna otrreiz tev vairs negadīsies. Un skatīsimies taisnībai acīs, – viņa skumji piebilda, pievērsusies uz kamīna malas noliktajai Harija fotogrāfijai, – nekas tevi šeit vairs netur.

Meizija jau grasījās iebilst, kad telpā iebrāzās Stens. Viņa piecēlās no galda. – Man tagad jāiet, citādi vēl nokavēšu darbu.

– Neaizmirsti, ka es labi atceros par tiem simt čaukstošajiem, ko esi man parādā! – viņš uzsauca, kad Meizija gāja ārā no istabas.

Pulksten septiņos tajā vakarā Meizija sēdēja uz krēsla maliņas pašā pirmajā rindā. Klasē ienāca Holkoma kungs.

Turpmākās stundas laikā Meizijas roka šāvās gaisā vairākas reizes, viņa bija gluži kā apnicīga skolniecīte, kura vēlas, lai skolotājs viņu ievēro, un kurai ir zināmas atbildes uz visiem uzdotajiem jautājumiem. Holkoms gan nekā neizrādīja, ka būtu īpaši pamanījis viņas aizrautību.

– Vai turpmāk tu varētu nākt uz nodarbībām divas reizes nedēļā, Meizij? Otrdienās un ceturtdienās? – Holkoms vaicāja, kad viņi kopā ar pārējiem kursu dalībniekiem atkal devās uz krodziņu.

– Kāpēc? – Meizija nesaprata. – Vai tad es nedaru mācības labi?

– Vai mācības man nesokas pietiekami labi? – skolotājs izlaboja viņas sacīto, pat nepadomājis. – Gluži otrādi, – viņš piebilda. – Esmu izlēmis pārcelt tevi uz grupu ar augstāku zināšanu līmeni, lai nesatriektu šos ļautiņus vēl vairāk. – Viņš norādīja uz Meizijas grupas biedriem.

– Bet… vai es tur iederēšos, Arnold? – Meizija vaicāja.

– Es ceru. Un pat nešaubos, ka līdz mēneša beigām tu visus būsi panākusi. Tad es tevi pārcelšu uz grupu pie labākajiem.

Arī šajā reizē viņi pēdējie palika bārā, un Arnolds pavadīja Meiziju uz mājām Stilhausleinā. Tikai šajā reizē, kad Meizija somiņā meklēja durvju atslēgu, viņai likās, ka Holkoms cenšas saņemt drosmi, lai viņu noskūpstītu. “Vai tad man vēl nav gana problēmu?” viņa prātoja.

– Es domāju par to, – viņš sacīja, – kāda grāmata tev jāizlasa vispirms.

– Tā nebūs grāmata, – atteica Meizija un ielika atslēgu slēdzenē. – Tā būs vēstule.

Trīsdesmitā nodaļa

Pirmdienā, otrdienā un trešdienā Patriks Keisijs ieturējās viesnīcas restorānā. Brokastoja, pusdienoja un vakariņoja.

Meizija domāja, ka Patriks viņu uzaicinās vakariņās uz Plimsoll Line, cerībā atmodināt atmiņas par aizgājušajām dienām. Kopš Patrika aizbraukšanas uz Īriju viņa tajā restorānā ne reizi vairs nebija bijusi. Izrādījās, ka viņa ir uzminējusi. Arī par atmiņām.

Jau sen Meizija bija apņēmusies vairs nepakļauties un neļaut, lai viņu ietekmē Patrika šarms un lieliskais izskats. Turklāt viņa grasījās izstāstīt Patrikam par Maiku un viņu kopīgajiem nākotnes plāniem, tomēr vakara gaitā saprata, ka to izdarīt kļūst aizvien grūtāk un grūtāk.

– Un kā tev ir klājies, kopš es pēdējo reizi biju Bristolē? – Patriks viņai vaicāja, kad pirms vakariņām abi bārā baudīja dzērienus. – Protams, nevar neievērot to, ka tu vadi vienu no labākajiem viesnīcu restorāniem šajā pilsētā, turklāt vēl pamanies apmeklēt izglītojošus vakara kursus.

– Jā, man tā visa pietrūks, kad… – viņa sapņaini noteica.

– Ko nozīmē šis “kad”? – Patriks pārprasīja.

– Tas ir tikai divpadsmit nedēļu kurss, – Meizija atbildēja, pūlēdamās saņemties.

– Pēc divpadsmit nedēļām, – teica Patriks, – tu pati vadīsi kādu kursu. Esmu gatavs pat saderēt, ka tā būs.

– Un tu? Ko tu pats darīji visu šo laiku? – Meizija vēlējās zināt, bet tajā brīdī pienāca viesmīlis un pavēstīja, ka viņu galdiņš ir sagatavots.

Patriks atbildēja uz viņas jautājumu tikai tad, kad abi bija iekārtojušies pie galdiņa zāles klusākajā stūrī.

– Tu droši vien atceries, ka toreiz, pirms trijiem gadiem, mani paaugstināja par kompānijas direktora vietnieku. Tālab man nācās atgriezties Dublinā.

– Es neesmu aizmirsusi, kāpēc tev bija jāatgriežas Dublinā, – Meizija atteica, un viņas atbildē varēja saklausīt apslāpētas jūtas.

– Vairākas reizes es mēģināju atbraukt uz Bristoli, taču pēc kara sākuma tas kļuva teju vai neiespējami. Labāk nekļuva arī no tā, ka es pat nevarēju tev uzrakstīt.

– Jā, vismaz šī problēma tuvākajā nākotnē tiks atrisināta.

– Tad tu man gultā varēsi lasīt priekšā.

– Un kā šajos grūtajos laikos klājas tavai firmai? – vaicāja Meizija, ievirzot sarunu atkal drošākā gultnē.

– Patiesību sakot, daudzas īru kompānijas kara laikā darbojas visai sekmīgi. Pateicoties valsts neitralitātei, mēs varam veikt darījumus ar abām karojošajām pusēm.

– Jūs esat gatavi lietišķai sadarbībai ar vāciešiem? – Meizija neticīgi pārvaicāja.

– Nē, mūsu kompānija to nedara. Mēs allaž esam pauduši skaidru un nepārprotamu nostāju jautājumā par to, kam esam vai neesam lojāli. Tomēr tu būsi pārsteigta, uzzinot, cik dauzi mani tautas brāļi ir laimīgi, ka var sadarboties ar vāciešiem. Šā iemesla pēc mums nācās aizvadīt pāris smagus gadus, tomēr tagad, kad aliansē iesaistījušies arī amerikāņi, pat īri sākuši ticēt sabiedroto uzvarai.

Šī bija lieliska izdevība, lai Meizija pastāstītu Patrikam par to vienu, īpašo amerikāni, tomēr viņa runāja par ko citu. – Un kālab tad tu šoreiz ieradies Bristolē? – viņa pavaicāja.

– Atbilde ir pavisam vienkārša. Iemesls esi tu.

– Es? – Meizija aši centās izprātot, kā labāk un pārliecinošāk virzīt sarunu atpakaļ pie drošākiem tematiem.

– Jā, mūsu rīkotājdirektors šā gada beigās plāno doties pensijā, un valdes priekšsēdētājs piedāvāja man ieņemt šo vakanci.

– Apsveicu! – atviegloti bilda Meizija. Šāda saruna atkal vairs nebija bīstama. – Un tu gribētu, lai es kļūstu par tavu vietnieci, – viņa pajokoja, vēlēdamās atmosfēru padarīt mazāk saspringtu.

– Nē, es vēlos, lai tu kļūtu mana sieva.

Meizijas balss tonis mainījās. – Patrik, vai visu šo pagājušo triju gadu laikā tev kaut reizi ienāca prātā doma, ka manā dzīvē varētu būt parādījies kāds cits vīrietis?

– Katru dienu, – atbildēja Patriks. – Un tieši tālab es atbraucu, lai uzzinātu, vai šāds “cits” patiešām eksistē.

– Jā, tāds cilvēks ir, – Meizija vilcinādamās atbildēja.

– Vai viņš ir tevi bildinājis? – Jā, – viņa čukstus atteica.

– Vai tu jau esi pieņēmusi viņa bildinājumu?

– Nē, taču es apsolīju, ka došu atbildi līdz brīdim, kad viņš atgriezīsies Amerikā mēneša beigās, – Meizija jau pārliecinātāk turpināja.

– Vai tas nozīmē, ka man joprojām ir kādas izredzes?

– Godīgi sakot, Patrik, svaru kausi nenosveras tev par labu. Tu šeit neesi rādījies trīs gadus un piepeši nokrīti kā no zila gaisa, it kā nekas nebūtu mainījies.

Kamēr viesmīlis servēja viņiem pamatēdienu, Patriks mēģināja aizstāvēties. – Kaut viss būtu tik vienkārši! – viņš sacīja.

– Patrik, tas vienmēr ir tieši tik viegli. Ja tu mani būtu bildinājis pirms trim gadiem, es laimīgi mestos pirmajā kuģī, kas dodas uz Īriju.

– Toreiz es nevarēju tevi bildināt.

Nenogriezusi ne kumosa, Meizija nolika nazi un dakšiņu. – Es allaž esmu vēlējusies uzzināt, vai tu biji precējies.

– Un kāpēc tu neko neteici toreiz?

– Es tik ļoti biju tevī iemīlējusies, Patrik! Biju pat gatava paciest negodīgu rīcību.

– Un domāt, ka uz Īriju es aizbraucu tikai tālab, ka nevarēju tevi bildināt?

– Vai kaut kas ir mainījies?

– Brionija mani pameta. Nu jau būs pagājis vairāk nekā gads. Atrada kādu, kurš par viņu interesējās vairāk nekā es. Un tas nemaz nebija grūti.

– Mans Dievs! – noteica Meizija. – Kāpēc gan mana dzīve allaž izvēršas tik sarežģīti?

Patriks pasmaidīja. – Man žēl, ka atkal satricinu tavu dzīvi, taču šoreiz nekas nebūs tik vienkārši, vismaz tikmēr, kamēr skaidri nezināšu, vai man vēl ir kāda cerība. – Viņš paliecās pār galdu un saņēma Meizijas roku savējā. Pēc brīža pie viņu galdiņa atkal pienāca viesmīlis, un viņa sejā parādījās raižpilna izteiksme, ieraugot neaizskartos ēdiena šķīvjus.

– Vai kaut kas nav kārtībā, kungs? – viņš vaicāja.

– Nē, – atbildēja Meizija. – Patiešām nav.

Meizija gulēja nomodā un domāja par diviem vīriešiem viņas dzīvē. Maiks. Tik uzticams, tik laipns. Cilvēks, kurš – to viņa zināja droši – būtu uzticīgs viņai līdz kapa malai. Un Patriks. Tik aizrautīgs, tik pilns dzīves spara. Ar viņu kopā par garlaicību varētu aizmirst uz visiem laikiem. Vairākas reizes visas nakts garumā viņa mainīja lēmumu, un visu grūtāku padarīja arī tas, ka laika šāda lēmuma pieņemšanai nebija daudz.

Kad nākamajā rītā Meizija nokāpa lejā uz brokastīm un vaicāja padomu, kuru vīrieti labāk izvēlēties, māte vārdus lieki netērēja.

– Maiku, – viņa bez vilcināšanās atbildēja. – Ilgtermiņā viņš būs daudz uzticamāks. Un laulība taču ir uz ilgu laiku. Un jebkurā gadījumā, – viņa vēl piebilda, – man vienmēr ir licies, ka uz īriem nevar paļauties.

Meizija apsvēra mātes vārdus un jau grasījās uzdot nākamo jautājumu, kad virtuvē ienāca Stens. Ātri ticis galā ar savu biezputru, viņš ielauzās māsas domās ar savu sakāmo: – Vai tev šodien paredzēta tikšanās ar bankas pārvaldnieku? – Meizija neatbildēja, tādēļ viņš turpināja: – Tā jau man likās. Tikai uzreiz posies mājup ar maniem simt čaukstošajiem! Ja nenāksi pati, meitēn, es tevi uzmeklēšu.

– Cik jauki jūs atkal redzēt, cienītā! – sacīja Prendergasts un vedināja Meiziju apsēsties, kad viņa piecos tajā pēcpusdienā iegāja pie bankas pārvaldnieka. Viņš pagaidīja, kamēr Meizija iekārtojas ērtāk un tad vaicāja: – Vai jums iznāca laiks padomāt par mana klienta dāsno piedāvājumu?

Meizija pasmaidīja. Ar vienu vārdu Prendergasts bija atklājis, kura intereses viņam ir svarīgākas.

– Jā, patiešām, man bija laiks to apsvērt, – Meizija atteica. – Būšu pateicīga, ja jūs savam klientam pavēstīsiet, ka pat nemēģināšu izskatīt piedāvājumu, kas būs mazāks nekā četrsimt mārciņas.

Prendergasta kungam no izbrīna pat mute pavērās.

– Iespējams, mēneša beigās es no Bristoles aizbraukšu, tādēļ būtu ļoti laipni no jūsu puses, ja jūs savam klientam aizrādītu, ka mans dāsnais piedāvājums būs spēkā tikai vienu nedēļu. – Bankas pārvaldnieks aizvēra muti. – Es mēģināšu ienākt pie jums šajā pašā laikā nākamnedēļ, Prendergasta kungs, kad varēsiet man paziņot jūsu klienta lēmumu, – Meizija piecēlās no krēsla un mīļi pasmaidīja, bet pēc tam piebilda: – Ceru, ka jauki pavadīsiet nedēļas nogali, Prendergasta kungs.

Meizijai bija grūti koncentrēties un klausīties, ko saka Holkoma kungs. Un ne jau tikai tālab, ka jaunajā grupā, kuras dalībniekiem bija augstāks zināšanu līmenis, bija nepieciešama lielāka piepūle nekā iesācēju nodarbībās. Viņa jau bija sākusi nožēlot, ka pametusi savus iepriekšējos grupas biedrus. Tagad, ja Meizija pacēla roku, visbiežāk tas nozīmēja, ka viņa vēlas uzdot kādu jautājumu, nevis atbildēt uz Holkoma vaicājumu.

Toties Arnolds šajā jautājumā bija nelabojams entuziasts, un šī noskaņa bija lipīga. Skolotājam piemita dabas dots talants likt katram justies iederīgam tā, ka pat nenozīmīgākais ieguldījums šķietami ieguva būtisku svaru.

Vispirms divdesmit minūtes tika atkārtoti “pamati”, kā to dēvēja Holkoms, bet pēc tam viņš aicināja savus audzēkņus atvērt grāmatas “Mazā sieviete” septiņdesmit otro lappusi. Skaitļi Meizijai nesagādāja nekādas grūtības, un viņa ātri atrada vajadzīgo lappusi. Pēc tam skolotājs kādai sievietei trešajā rindā lūdza piecelties un skaļi izlasīt pirmo rindkopu, bet pārējiem vajadzēja sekot tekstam vārdu pa vārdam. Meizija pielika pirkstu pie teikuma sākuma un visiem spēkiem pūlējās izsekot lasījumam, tomēr drīz vien pavedienu pazaudēja.

Kad skolotājs lūdza kādam vecākam vīrietim pirmajā rindā otrreiz izlasīt to pašu rindkopu, Meizijai jau izdevās uztvert atsevišķus vārdus, taču viņa klusībā lūdzās, kaut tikai Holkoms neliktu viņai lasīt nākamajai. Viņa atviegloti uzelpoja, kad lasīt to pašu rindkopu trešo reizi paaicināja kādu citu. Kad arī šis kursu dalībnieks bija ticis ar uzdevumu galā un apsēdās, Meizija nolieca galvu, tomēr šajā reizē viņai neizdevās izvairīties.

– Un visbeidzot es lūgšu Kliftones kundzi piecelties un izlasīt atkārtoti šo pašu rindkopu.

Meizija nedroši piecēlās un pūlējās koncentrēties. Viņa norunāja vārdu pa vārdam gandrīz visu rindkopu, pat neieskatījusies grāmatā. Daudzajos restorānā nostrādātajos gados viņai bieži bija nācies no galvas iegaumēt visdažādākos klientu pasūtījumus.

Tiklīdz Meizija apsēdās vietā, Holkoma kungs viņai dāvāja siltu smaidu. – Kliftones kundze, jums nu gan ir apbrīnojami laba atmiņa! – Liekas, neviens no pārējiem neuztvēra šo vārdu nozīmību – Un tagad virzīsimies uz priekšu. Šajā rindkopā bija vairāki vārdi, kuru nozīmi jums izskaidrošu. Piemēram, jūs redzējāt vārdu “solīties”. Šis vārds ir lietots agrāk izmantotā nozīmē, tagad šī forma ir novecojusi. Vai kāds varētu man nosaukt mūsdienīgāku variantu?

Gaisā pacēlās vairākas rokas. Arī Meizija būtu piedalījusies, ja vien neizdzirdētu tik pazīstamos, smagos soļus, kas tagad dimdināja gaiteni netālu no klases durvīm.

– Vilsones jaunkundz! – sacīja skolotājs.

– Saderināšanās, – pateica Vilsones jaunkundze. Piepeši klases durvis atsprāga vaļā un telpā iebrāzās Meizijas brālis. Viņš nostājās klases priekšā, un viņa skatiens pārskrēja klātesošajiem, citam pēc cita.

– Vai varu jums palīdzēt? – pieklājīgi vaicāja Holkoma kungs.

– Nē, – attrauca Stens, – esmu ieradies paņemt to, kas pēc tiesas un taisnības pienākas man, tālab turi muti, skolmeistar, un nejaucies citu darīšanās! Ja vien negribi uzprasīties uz nepatikšanām. – Viņa skatiens apstājās pie Meizijas. Viņa bija nodomājusi nākamajā rītā pie brokastu galda brālim pateikt, ka paies vēl nedēļa, līdz Prendergasta kungs dos atbildi, vai viņa klients ir pieņēmis jauno piedāvājumu. Pēc tā, cik mērķtiecīgi Stens devās tieši pie māsas, viņa saprata, ka nebūs iespējams vīrieti pārliecināt par to, ka nauda nav saņemta.

– Kur ir mans čaukstošais? – viņš, vēl īsti nepiegājis pie Meizijas, uzstājīgi noprasīja.

– Man tās naudas vēl nav, – atbildēja Meizija. – Tev nāksies pagaidīt vēl vienu nedēļu.

– Pat neceri, ka es to darīšu! – iebilda Stens un, saķēris māsu aiz matiem, vilka projām no rakstāmgalda. Viņa kliegdama pretojās. Stens kopā ar Meiziju tuvojās durvīm, bet pārējie kursu apmeklētāji satriekti skatījās. Stenam ceļā nostājās tikai viens vīrietis.

– Lasies nost no ceļa, skolmeistar!

– Tenkoka kungs, es iesaku jums laist māsu vaļā, ja vien nevēlaties iedzīvoties vēl lielākās nepatikšanās, nekā jau esat.

– Un kas man tās nepatikšanas gādās? Vai tu, vārguli? – iesmējās Stens. – Ja tu nelasīsies nost no ceļa, es tavus zobus satriekšu tev rīklē. Un vari man ticēt, tas vis nebūs nekāds skaistais skats.

Stens pat nepamanīja kustību, tikai piepeši sajuta sitienu pa saules pinumu un no sāpēm saliecās līkumā. Tāpēc arī nespēja pretoties, kad otrs sitiens trāpīja viņam pa zodu. Pēc trešā viņš gluži vienkārši nogāzās zemē kā satrupējis koks. Ar rokām aizsargādams vēderu, Stens gulēja uz grīdas un sagaidīja, ka tūdaļ saņems spērienu. Skolotājs stāvēja un gaidīja, kad viņš atgūsies. Kad beidzot tas bija noticis, sakautais lēnām piecēlās no zemes un, nenovērsdams skatienu no pretinieka, virzījās uz durvju pusi. Sasniedzis drošu attālumu, viņš pievērsās Meizijai, kura joprojām gulēja uz grīdas, kamoliņā saritinājusies, un klusi šņukstēja.

– Tu, skuķi, labāk mājās nerādies, kamēr nebūsi dabūjusi to manu naudu, – viņš noņurdēja, – citādi norausies. – Vairs nesacījis ne vārda, viņš izmetās gaitenī.

Pat tad, kad Meizija dzirdēja, kā aizcērtas durvis, viņa joprojām baidījās pakustēties. Pārējie kursa klausītāji paņēma savas grāmatas un klusām izgāja no klases. Šajā vakarā krodziņa apmeklējums izpaliks.

Holkoma kungs aši piegāja pie Meizijas, notupās pie viņas un pacēla sievietes drebošo augumu. Pēc kāda laika viņš sacīja: – Būs labāk, ja šovakar nāksi man līdzi uz manām mājām, Meizij. Es tev saklāšu gultu brīvajā istabā. Varēsi palikt, cik vien ilgi pati vēlēsies.

EMMA BERINGTONE

1941-1942

Trīsdesmit pirmā nodaļa

– Sešdesmit ceturtās ielas un Parka avēnijas krustojums, – Emma sacīja, steigšus iekāpusi taksometrā pie Seftona Dželksa biroja ēkas Volstrītā.

Iekārtojusies aizmugurējā sēdeklī, viņa sāka prātot par vārdiem, ko sacīs vectēva māsai Filisai, kad stāvēs pie viņas durvīm. Ja vispār tas notiks… Automašīnā pārāk skaļi bija uzgriezts radio, un Emma nespēja īsti koncentrēties. Viņa jau prātoja, ka vajadzētu palūgt skaņu pieklusināt, taču bija dzirdējusi par to, ka Ņujorkas taksometru šoferi mēdzot būt kurli, kad viņiem tas ir izdevīgi. Šie cilvēki reti bija dumji un nekad ne klusi.

Emma klausījās komentētāja stāstā par notikumiem Pērlhārborā un domāja par jautājumiem, kādus Filisa noteikti uzdos. Pirmais būs par to, kālab Emma ieradusies Ņujorkā, otrais – cik ilgi viņa te jau atrodas. Un beigu beigās – kāds bijis iemesls tik ilgai apciemojuma atlikšanai. Ne uz vienu no šiem jautājumiem Emma nespēja sniegt ticamu atbildi, ja vien nepastāstīs Filisai pilnīgi visu, bet pilnīgi visu viņa nebija stāstījusi pat savai mātei.

“Varbūt Filisa nemaz nenojauš par manu eksistenci?” Emma atskārta. “Ja nu eksistē kāds ilgstošs ģimenes naids, par kuru man nekas nav bijis zināms? Vai Filisa ir vientuļa, vai varbūt šķīrusies un atkārtoti precējusies? Un ja nu viņa ir psihiski nestabila?”

Vienīgais, ko Emma spēja atcerēties, bija paraksts uz Ziemassvētku apsveikuma kartītes. Filisa, Gordons un Elisters. “Vai viens bija vīrs, bet otrs – dēls?” Visu vēl ļaunāku padarīja tas, ka Emmai nebija īstu pierādījumu radniecībai ar Filisu.

Kad taksometrs apstājās pie norādītās mājas, Emma sajutās vēl nedrošāk. Viņa pasniedza šoferim kārtējo divdesmit piecu centu monētu, izkāpa no taksometra un aplūkoja iespaidīgo četrstāvu ēku, un vairākkārt mainīja domas par to, vai klaudzināt pie durvīm. Galu galā viņa nolēma apiet kvartālam un cerēja, ka pēc atgriešanās atpakaļ jutīsies pārliecinātāka par sevi. Ejot pa Sešdesmit ceturto ielu, viņai likās uzkrītoši tas, ka ņujorkieši izskatās neierasti izmisuši, viņi steidzās katrs savās gaitās, un viņu sejās bija lasāms gan satraukums, gan satricinājums. Vairāki ik pa brīdim paraudzījās debesīs. Vai tiešām viņi bija pārliecināti, ka nākamais japāņu uzlidojums būs vērsts pret Manhetenu?

Zēns, avīžu pārdevējs, stāvēja uz Parka avēnijas stūra un nemitējās skaļi atkārtot galveno tāsdienas ziņu: – Amerika pieteikusi karu. Lasiet pēdējos jaunumus!

Atgriezusies pie lielās ēkas ieejas durvīm, Emma nosprieda, ka radinieces apmeklēšanai izvēlējusies pašu sliktāko dienu. Droši vien labāk būtu doties atpakaļ uz viesnīcu un izmēģināt laimi nākamajā dienā. Bet – kālab lai rītdien būtu citādi? Naudas krājums strauji izsīka. Turklāt tagad, kad Amerika bija iesaistījusies karā, varētu būt problēmas ar atgriešanos Anglijā. “Kā es turp nokļūšu? Kā tikšu pie Sebastjana?” Viņa nebija pat iedomājusies, ka vajadzēs no dēla pavadīt šķirti vairāk par divām nedēļām.

Viņa attapās uz kāpnēm un pēc brīža pie melnām, spožām durvīm ar milzīgu, līdz mirdzumam noberztu misiņa klauvēkli. Varbūt Filisas nebūs mājās. Emma jau grasījās pieklaudzināt, kad pie sienas pamanīja zvana pogu, bet zem tās uzrakstu “Tirgotājiem”. Viņa piespieda zvana pogu, pakāpās soli atpakaļ un gaidīja, daudz labprātāk vēlēdamās sastapties ar cilvēku, kuram uzdots tikt galā ar tirgotāju piedāvājumiem.

Pēc dažām minūtēm durvis atvēra gara auguma vīrietis elegantās drānās. Viņam mugurā bija melna žakete, balts krekls ar pelēku kaklasaiti, bet kājās svītrotas bikses.

– Kā varu jums pakalpot, kundze? – viņš vaicāja, nepārprotami nospriedis, ka Emma nav nekāda tirgotāja.

– Mani sauc Emma Beringtone, – viņa sacīja, – un es vēlētos uzzināt, vai mana vectēva māsa Filisa ir mājās.

– Jā, patiešām viņa ir mājās, Beringtones jaunkundz, pirmdienu pievakares viņa vienmēr velta bridža spēlei. Ja jūs būsiet tik laipna un ienāksiet, es pavēstīšu Stjuarta kundzei, ka esat ieradusies.

– Es varu atnākt arī rīt, ja šis brīdis apmeklējumam nav piemērots, – Emma izstomīja, bet viņš gluži vienkārši aizvēra durvis aiz viņas un pats bija jau nogājis gandrīz pusi koridora garuma.

Emma palika vestibilā un gaidīja. Bija skaidri redzams, no kādas valsts Stjuarti ieradušies. Pie sienas bija Čārlza Edvarda Stjuarta portrets, bet zem tā – divi sakrustoti zobeni.

Stjuartu klana vairogs arī atradās turpat vestibilā, tas bija piestiprināts pie sienas telpas tālākajā galā. Emma lēnām spēra soļus, apbrīnodama Peplo, Fērgusona, Maktagerta, Reibērna gleznas, kas rotāja sienas. Viņa atcerējās, ka vectēvam lordam Hārvijam piederēja kāds Lorensa darbs un tas bija piekārts pie sienas viesistabā Malgelrijas pilī. Emmai nebija ne jausmas, kā iztiku pelnīja vectēva māsas vīrs, taču bija skaidri redzams, ka viņam veicies.

Pēc dažām minūtēm atgriezās virssulainis. Sejas izteiksme bija tikpat bezkaislīga kā iepriekš. Viņš droši vien vēl nebija dzirdējis jaunākās vēstis par Pērlhārboru.

– Kundze jūs pieņems viesistabā, – sulainis pavēstīja.

Viņš tiešām ļoti līdzinājās Dženkinsam. Neviena lieka vārda, vienmērīgs solis nemainīgā ritmā. Viņš pat izskatījās cieņpilns, lai gan nešķita godbijīgs. Emma labprāt būtu pavaicājusi, no kuras Lielbritānijas daļas viņš ieradies, taču zināja, ka vīrietis to uzskatītu par uzmācību, un tālab sekoja viņam uz priekšu pa gaiteni, nesacīdama neko.

Piepeši virssulainis apstājās, pavilka malā režģi un pagāja nostāk, lai Emma varētu iekāpt liftā. Privātmājā bija ierīkots lifts? Viņai ienāca prātā, ka varbūt Filisa ir invalīde. Lifts nodrebēja un apstājās trešajā stāvā. Emma izkāpa no tā un bija nokļuvusi skaisti iekārtotā viesistabā. Ja nebūtu dzirdams lejā esošās ielas troksnis, automašīnu signāltaures un policijas sirēnas, varētu pat nodomāt, ka viņa atrodas Edinburgā.

– Esiet tik laipna un uzgaidiet šeit, kundze!

Emma palika stāvam pie durvīm, bet virssulainis, šķērsojis istabu, piegāja pie četrām padzīvojušām dāmām, kuras bija sasēdušās ap kamīnu. Tajā sprakšķēdama dega īsta malka. Kundzes malkoja tēju, mielojās ar smalkmaizītēm un uzmanīgi klausījās radio.

Virssulainis pavēstīja: – Ieradusies Emma Beringtones jaunkundze. – Visas četras dāmas paraudzījās uz viņas pusi. Lorda Hārvija māsu Emma sazīmēja uzreiz, iekams kundze paguva piecelties, lai sasveicinātos ar viešņu. Ugunīgi sarkani mati, draisks smaids un aura kā cilvēkam, kurš labi apzinās savas dzimtas senās saknes.

– Vai tiešām tā ir mazā Emma? Tas taču nevar būt! – viņa paziņoja un devās pie savas radinieces. Viņas izrunā joprojām bija jaušama Skotijas Augstkalnes iedzīvotājiem raksturīgā melodiskā pieskaņa. – Pēdējo reizi, kad tevi redzēju, mīļo meitēn, tev mugurā bija sporta kostīms, bet kājās baltas zeķītes un sporta kurpes. Bet rokā bija hokeja nūja. Man bija žēl to mazo zēnu, kas spēlēja pretējā komandā. – Emma pasmaidīja. Filisai bija tāda pati humora izjūta kā lordam Hārvijam. – Un tagad… Tik paskaties! Esi uzplaukusi un kļuvusi par skaistuli. – Emma nosarka. – Kādi vēji tevi atpūtuši uz Ņujorku, mana dārgā?

– Es ļoti atvainojos, ka šādi ielaužos… – Emma ierunājās un nervozi paraudzījās uz pārējām dāmām.

– Par viņām neraizējies, – Filisa pačukstēja, – pēc prezidenta paziņojuma viņām ir daudz pašām savu raižu. Un kur tavas somas?

– Mayflower viesnīcā, – Emma atbildēja.

– Pārker, – Filisa vērsās pie virssulaiņa, – aizsūti kādu uz Mayflower viesnīcu pēc Emmas jaunkundzes mantām un pēc tam sagatavo viesu istabu. Man ir sajūta, ka brāļa mazmeita paliks šeit kādu laiku. – Virssulainis klusi pazuda.

– Bet, vec…

– Nekādus “bet”! – Filisa strikti noteica un pacēla roku. – Un arī nekādus “vec” nevēlos dzirdēt. Tas liek man justies neatbilstīgi. Protams, ir pilnīgi iespējams, ka esmu veca un valdonīga, tomēr es nevēlos, lai man par to kāds nemitīgi atgādina. Tā kā, lūdzu, sauc mani par Filisu!

– Paldies, Filisa! – Emma sacīja.

Vecā kundze iesmējās. – Cik ļoti es mīlu angļu valodu! – viņa teica. – Un tagad nāc, iepazīsties ar manām draudzenēm. Viņas būs sajūsmā, satiekot tik neatkarīgu jaunu dāmu. Tik biedējoši modernu.

“Kādu laiku” izstiepās vairāk nekā gada garumā. Dienām ritot, Emma aizvien izmisīgāk vēlējās būt kopā ar Sebastjanu, taču varēja vien lasīt mātes un retu reizi arī Greisas vēstules, kurās bija pastāstīts, kā puisēnam klājas. Viņa raudāja, kad uzzināja, ka nomiris vectēvs, sers Volters. Bija taču licies, ka vectēvs mūžam būs dzīvs. Viņa pūlējās nedomāt par to, kurš tagad pārņems kompānijas vadību, vien sprieda, ka tēvam nepietiks drosmes parādīties Bristolē.

Filisa darīja visu, kas vien iespējams, lai Emma justos kā mājās. Vairāk nebūtu pa spēkam pat jaunās sievietes mātei. Emma ātri vien atklāja, ka Filisa ir īsta Hārviju dzimtas pārstāve. Pārmēru dāsna, un no viņas vārdu krājuma jau agrā vecumā bija iznīdēti tādi vārdi kā “neiespējami”, “neiedomājami” un “nepraktiski”. Viesu guļamistaba, kā Filisa to dēvēja, patiesībā bija vairākas istabas ar skatu uz Centrālparku. Tas bija patīkams pārsteigums pēc tam, kad Emmai bija vajadzējis mitināties nelielajā viesnīcas Mayflower numuriņā. Otrais pārsteigums gaidīja Emmu pirmajā vakarā, kad viņa devās lejā uz ēdamistabu vakariņās. Filisa bija tērpusies ugunīgi sarkanā kleitā, malkoja viskiju un smēķēja cigareti garā iemutī. Emma pasmaidīja, atcerējusies, ka šī sieviete viņu bija nosaukusi par modernu.

– Vakariņās mums pievienosies mans dēls Elisters, – Filisa paziņoja, pirms vēl Pārkeram radās iespēja ieliet Emmai glāzi šerija. – Viņš ir advokāts un vecpuisis. No šiem diviem trūkumiem viņš laikam nekad netiks vaļā. Taču reizumis viņš prot būt arī uzjautrinošs, lai gan mazliet īpatnējā manierē.

Pēc dažām minūtēm ieradās arī Elisters. Vakariņām kopā ar māti viņš bija ģērbies smokingā, tādējādi pierādīdams, ka ir īsts ārzemēs dzīvojoša brita iemiesojums.

Emma minēja, ka viņam ir apmēram piecdesmit gadu un ļoti laba drēbnieka šūtais uzvalks vizuāli maskē dažas liekas mārciņas. Viņa joki bija mazliet pasausi, tomēr viņš neapšaubāmi bija možs, apņēmīgs un labi informēts. Viņš pat atļāvās nedaudz parunāt par lietu, kurai tobrīd bija nodevies. Emmu pārsteidza Filisas lepnuma pilnie vārdi par to, ka Elisters jau kopš dienas, kad nomiris viņas vīrs, ir gados jaunākais partneris advokātu firmā. Emma nodomāja, ka Filisa zina, kālab dēls nav apprecējies.

Grūti sacīt, vai tas notika labā ēdiena, izcilā vīna vai gluži vienkārši amerikāņu viesmīlības ietekmē, bet Emma spēja atbrīvoties tiktāl, ka vakariņu beigās pastāstīja viņiem pilnīgi visu, kas atgadījies viņas dzīvē kopš dienas, kad vectēva māsa Filisa viņu redzēja hokeja spēlē skolas sporta laukumā.

Kad Emma bija paskaidrojusi, kālab, par spīti riskam, šķērsojusi Atlantijas okeānu, Filisa un Elisters skatījās uz viņu gandrīz kā uz viešņu no citas planētas.

Apēdis pēdējo augļu tortes gabaliņu un pievērsies prāvai brendija glāzei, Elisters nākamās trīsdesmit minūtes iztaujāja Emmu tik rūpīgi, it kā būtu viņas lietā iesaistītās puses advokāts, kurš izprašņā pretējo pusi atbalstošu liecinieci.

– Man jāteic, māt, – viņš sacīja, salocījis salveti, – šī lieta izskatās patiešām daudzsološa. Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu krustot zobenu ar Seftonu Dželksu.

– Kāda gan jēga tērēt laiku ar Dželksu? – Emma nesaprata. – Daudz svarīgāk ir atrast Hariju un atjaunot viņa labo vārdu.

– Vispār jau pilnīgi piekrītu šim viedoklim, – noteica Elisters. – Tomēr man ir tāda sajūta, ka, ķeroties pie viena, mēs nokļūsim arī pie otra. – Viņš paņēma Emmas nopirkto “Cietumnieka dienasgrāmatu”, taču neatvēra, bet tikai izpētīja muguriņu.

– Kas ir izdevējs? – vaicāja Filisa.

– Viking Press, – atbildēja Elisters un noņēma brilles.

– Pats Herolds Gincburgs.

– Vai tev liekas, ka viņš sadarbojies ar Maksu Loidu un arī ir iesaistīts šajā krāpšanā? – Elisters vaicāja, pievērsdamies mātei.

– Nekādā gadījumā, – viņa attrauca. – Tavs tēvs man stāstīja, ka reiz tiesas zālē viņam nācies saskarties ar Heroldu Gincburgu. Cik atceros, tēvs šo cilvēku raksturoja kā grūti uzveicamu pretinieku, bet tādu, kurš nekādā gadījumā pat neapsvērtu iespēju apiet likumu. Nemaz jau nerunājot par tiešu likuma pārkāpumu.

– Tad mums ir cerība, – teica Elisters. – Ja reiz ir tā, kā tu saki, tad viņš nepriecāsies, kad uzzinās par viņa vārdā veiktajiem netīrajiem darījumiem. Tomēr man vispirms jāizlasa grāmata, un tikai tad es varu tikties ar izdevēju. – Elisters paraudzījās uz galda otrā pusē sēdošo Emmu un viņai uzsmaidīja. – Būs ļoti interesanti uzzināt, kādas iespējas Gincburga kungs tev dos, jaunā dāma.

– Un es, – ierunājās Filisa, – ar tikpat lielu interesi uzzināšu, kādas iespējas viņam dos Emma.

– Tev kā vienmēr taisnība, māt. Tušē, – Elisters piekāpās.

Kad Pārkers bija ielējis Elisteram otro brendija glāzi un no jauna aizdedzis viņa cigāru, Emma uzdrošinājās pavaicāt brālēna domas par viņas iespējām apciemot Hariju Levenemā.

– Rīt es tavā vārdā sagatavošu iesniegumu, – viņš apsolīja, pūzdams dūmu gredzenus. – Paraudzīsimies, varbūt es varēšu izdarīt mazliet vairāk nekā tavs izpalīdzīgais detektīvs.

– Mans izpalīdzīgais detektīvs? – atkārtoja Emma.

– Netipiski izpalīdzīgais, – noteica Elisters. – Es brīnos, ka viņš vispār piekrita ar tevi satikties pēc tam, kad bija uzzinājis, ka lietā iesaistīts Dželkss.

– Mani gan viņa izpalīdzība nemaz nepārsteidz, – iebilda Filisa un piemiedza Emmai ar aci.

Trīsdesmit otrā nodaļa

– Un jūs sakāt, ka šo grāmatu sarakstījis jūsu vīrs?

– Nē, Gincburga kungs, – atbildēja Emma. – Mēs ar Hariju Kliftonu neesam precējušies, lai gan mums ir kopīgs bērns. Bet, jā, “Cietumnieka dienasgrāmatu” sarakstījis Harijs Kliftons; viņi ar Loidu izcieta sodu vienā ieslodzījuma vietā.

Herolds Gincburgs uzbīdīja augstāk brilles ar pusmēness formas stikliem un vērīgāk nopētīja jauno sievieti, kura sēdēja galda pretējā pusē. – Jūsu sūdzība man radījusi nelielu problēmu, – viņš sacīja. – Man jāuzsver, ka ikviens teikums šajā manuskriptā bija rakstīts ar Maksa Loida roku.

– Viņš pārrakstīja Harija dienasgrāmatas. Vārdu pa vārdam.

– Lai tas būtu iespējams, Loida kungam vajadzēja atrasties vienā kamerā ar Tomu Bredšovu. Domāju, to bez grūtībām varētu pārbaudīt.

– Tikpat labi viņi varēja kopā strādāt bibliotēkā, – minēja Elisters.

– Ja jums izdosies to pierādīt, – iebilda Gincburgs. – Mana kompānija jeb, tiešāk sakot, es nonākšu neapskaužamā situācijā, lai neteiktu vairāk. Gudrāk būs, ja meklēšu advokāta palīdzību.

– Mēs vēlamies, lai viss būtu skaidrs jau no paša sākuma, – iejaucās Elisters, kurš sēdēja Emmai labajā pusē. – Esam atnākuši, lai apliecinātu savu labo gribu, jo mums likās, ka vēlēsieties uzzināt manas radinieces stāstu.

– Es piekritu ar jums tikties vienīgi aiz cieņas pret jūsu nelaiķi tēvu, – sacīja Gincburgs.

– Nezināju, ka bijāt pazīstami.

– Es viņu personiski nepazinu, – Gincburgs paskaidroja. – Viņš pārstāvēja otru pusi lietā, kurā bija iesaistīta arī mana kompānija. Kad devos projām no Tiesas nama, vēlējos, kaut viņš būtu pārstāvējis mani. Lai nu kā… Ja es jūsu radinieces stāstu uztveru par patiesību, – viņš turpināja, – jūs, cerams, neiebildīsiet, ka Beringtones jaunkundzei uzdodu dažus jautājumus.

– Labprāt atbildēšu uz visiem jautājumiem, kādi vien jums varētu rasties, Gincburga kungs, – sacīja Emma. – Uzdrīkstēšos vaicāt, vai arī pats esat lasījis šo grāmatu?

– Man ir svarīgi izlasīt katru grāmatu, ko mēs publicējam, Beringtones jaunkundz. Neizlikšos un neapgalvošu, ka tās visas uzskatu par baudāmām un katru izlasu līdz galam. Tomēr gadījumā ar “Cietumnieka dienasgrāmatu”, jau izlasījis pirmo nodaļu, es skaidri sapratu, ka tas būs bestsellers. Esmu pat veicis kādu piezīmi lappuses malā. – Gincburgs paņēma grāmatu, pašķirstīja to un, atradis vajadzīgo, sāka lasīt. “Es allaž esmu vēlējies kļūt par rakstnieku un pašlaik izstrādāju sižetu pirmajai detektīvromānu sērijas grāmatai. Darbība norisināsies Bristolē.”

– Bristolē, – Emma atkārtoja, pārtraukdama veco vīru. – Kā gan Makss Loids varētu kaut ko zināt par Bristoli?

– Maksa Loida dzimtajā Ilinoisas pavalstī ir tāda pilsēta Bristole, Beringtones jaunkundz, – paskaidroja Gincburgs. – Tā man sacīja Makss, kad es uzsvēru, ka esmu ieinteresēts šo sēriju izlasīt.

– Jums tas neizdosies, – Emma bija pārliecināta.

– Viņš jau ir iesniedzis pirmās nodaļas. Darba nosaukums ir “Ar svešu vārdu”, – stāstīja Gincburgs. – Man jāatzīst, ka tās ir visai labas.

– Vai šās nodaļas ir rakstītas tajā pašā stilā kā “Cietumnieka dienasgrāmata”?

– Jā. Un, pirms jūs vaicājat, Beringtones jaunkundz, arī tās ir rakstītas ar to pašu roku. Jūs taču neapgalvosiet, ka arī šoreiz viņš to visu pārrakstījis.

– Vienreiz viņam tas jau izdevās. Kālab lai viņš nemēģinātu atkal?

– Bet… vai jums ir kaut viens īsts pierādījums tam, ka Loida kungs nav šā darba autors? – vaicāja Gincburgs, un viņa balsī ieskanējās neliels aizkaitinājums.

– Jā, kungs, – bilda Emma. – Tas ir grāmatā.

– Ja tas patiešām ir tā, man jāpiekrīt autora spriedumam, ka esat ļoti daiļa un, citējot viņu, “enerģiska un kaujinieciska”. Emma pasmaidīja. – Un jūs esat vecs glaimotājs, Gincburga kungs.

– Viņš ir uzrakstījis “enerģiska un kaujinieciska,” – Gincburgs atkārtoja un pabīdīja brilles tuvāk acīm. – Kad jūsu sūdzība likuma kārtībā tiks izskatīta tiesā, Seftons Dželkss būs atvedis uz sēdi vismaz duci Emmu, kuras, ne aci nepamirkšķinājušas, apzvērēs, ka pazinušas Loidu visu savu mūžu. Man nepieciešams kaut kas būtiskāks.

– Vai jums nešķiet mazliet dīvaini, ka pirmā diena, kas aprakstīta dienasgrāmatā, sakrīt ar to, kurā Tomass Bredšovs ieradās Levenemā?

– Loida kungs paskaidroja, ka dienasgrāmatas rakstīšanu uzsācis tikai pēc tam, kad kļuvis par cietuma bibliotekāru. Tad bijis vairāk laika šādai nodarbei.

– Un kā jūs izskaidrosiet to, ka ne ar vārdu nav pieminēta viņa pēdējā cietumā pavadītā nakts vai vismaz atbrīvošanas rīts? Viņš vienkārši pabrokasto un dodas uz darbu bibliotēkā!

– Un kāds ir jūsu skaidrojums? – vaicāja Gincburgs, pār brillēm cieši vērdamies Emmā.

– Lai kurš arī sarakstījis “Cietumnieka dienasgrāmatu”, viņš joprojām atrodas Levenemā. Un, ļoti iespējams, raksta nākamo sējumu.

– Jums būs grūti to pierādīt, – iebilda Gincburgs, mazliet iepletis acis.

– Piekrītu, – apstiprināja Elisters. – Beringtones jaunkundzes vārdā es jau esmu iesniedzis pieprasījumu atļaut ieslodzījuma vietā apmeklēt Tomasu Bredšovu. Gaidu, kad Levenemas cietuma priekšnieks paziņos par piekrišanu.

– Vai drīkstu uzdot vēl dažus jautājumus, Beringtones jaunkundz, lai pilnībā gaisinātu jebkādas šaubas? – vaicāja Gincburgs.

– Jā, protams, – piekrita Emma.

Vecais vīrs pasmaidīja, saraustīja vesti, pastūma brilles uz augšu un pārlasīja jautājumus, kas bija uzrakstīti uz papīra lapas viņam priekšā – Kas ir kapteinis Džeks Tārants? Reizēm viņš tiek saukts arī par Veco Džeku.

– Mana vecātēva senākais draugs. Viņi kopā piedalījās Būru karā.

– Kura vectēva?

– Sera Voltera Beringtona.

Izdevējs pamāja ar galvu. – Vai jūs uzskatāt kapteini Tārantu par godājamu cilvēku?

– Gluži kā Cēzara sievai, viņam nevar izteikt ne mazākos pārmetumus. Ļoti iespējams, ka tieši viņš visvairāk ietekmējis Harija dzīvi.

– Bet… vai tad tieši viņš nebija tas, kura dēļ izjuka jūsu un Harija kāzas?

– Vai šis ir piemērots jautājums? – iebilda Elisters un pielēca kājās.

– Domāju, ka to mēs tūdaļ uzzināsim, – attrauca Gincburgs, nenovērsdams skatienu no Emmas.

– Džeks uzskatīja par savu pienākumu brīdināt mācītāju, ka mans tēvs Hugo Beringtons, iespējams, ir arī Harija tēvs, – paskaidroja Emma, balsij aizlūstot.

– Vai tas tiešām bija nepieciešams, Gincburga kungs? – nikni vaicāja Elisters.

– Jā gan, – atbildēja izdevējs un paņēma “Cietumnieka dienasgrāmatu”. – Tagad esmu pārliecināts, ka šo darbu sarakstījis Harijs Kliftons, nevis Makss Loids.

Emma pasmaidīja. – Paldies, – viņa teica. – Lai gan neesmu droša, ko es varētu darīt lietas labā.

– Toties es pilnīgi skaidri zinu, ko darīšu, – sacīja Gincburgs. – Cik vien ātri būs iespējams, es izdošu labotu un papildinātu romāna versiju. Tajā būs mainītas divas būtiskas nianses. Uz pirmā vāka Maksa Loida vārdu aizstās Harija Kliftona vārds, un uz aizmugurējā vāka būs īstā autora fotogrāfija. Pieņemu, ka jums tāda ir, Beringtones jaunkundz.

– Vairākas, – attrauca Emma. – Starp tām arī viena tāda, kurā Harijs redzams uz “Kanzasas zvaigznes” klāja brīdī, kad kuģis ieiet Ņujorkas ostā.

– Un tas izskaidro arī… – ierunājās Gincburgs.

– Ja jūs to izdarīsiet, – ieteicās Elisters, – sāksies īsta elle. Dželkss iesniegs prasību tiesā un apsūdzēs jūs par neslavas celšanu viņa klientam. Viņš pieprasīs apsūdzošu spriedumu.

– Cerēsim, ka tieši tā viņš arī rīkosies, – sacīja Gincburgs. – Tādā gadījumā grāmata nenoliedzami atgriezīsies bestselleru saraksta augšgalā un tur paliks vismaz vairākus mēnešus. Ja viņš nedarīs neko, un tieši tā, manuprāt, arī būs, to varēs uzskatīt par pierādījumu viņa pārliecībai, ka viņš vienīgais ir redzējis pēdējo burtnīcu, kurā Harijs Kliftons aprakstījis, kā nonācis Levenemā.

– Es zināju, ka ir vēl viena burtnīca, – noteica Emma.

– Tāda ir pavisam noteikti, – Gincburgs apstiprināja. – Jūs pieminējāt “Kanzasas zvaigzni”, un tanī brīdī es atskārtu, ka topošās grāmatas “Ar svešu vārdu” manuskripta pirmajās nodaļās aprakstītais ir Harija Kliftona piedzīvojumi līdz brīdim, kad viņš tika notiesāts par noziegumu, ko nebija izdarījis.

– Vai ļausiet man to izlasīt? – Emma vaicāja.

Jau iegājusi Elistera kabinetā, Emma saprata, ka noticis kaut kas slikts. Nebija ierasti siltā smaida un laipnā sveiciena. Viņš sēdēja, drūmi saraucis pieri.

– Man neatļāva Hariju apmeklēt, vai ne? – Emma minēja.

– Jā, – atteica Elisters. – Tavs lūgums tika noraidīts.

– Bet… kāpēc? Tu taču sacīji, ka man ir tādas tiesības un izredzes ir visai labas.

– Šorīt es piezvanīju cietuma priekšniekam un uzdevu viņam tādu pašu jautājumu.

– Un kādu iemeslu viņš minēja?

– Varēsi paklausīties pati, – teica Elisters. – Es šo sarunu ierakstīju lentē. Un klausies uzmanīgi, jo tajā minēti trīs svarīgi pieturas punkti. – Neteicis vairāk ne vārda, viņš paliecās uz priekšu un nospieda Grundig iekārtas atskaņošanas pogu. Sāka griezties divas lentes spolītes.

– Levenemas labošanas darbu iestāde.

– Es vēlētos runāt ar priekšnieku.

– Kas zvana?

– Elisters Stjuarts. Advokāts no Ņujorkas.

Klusums. Tad atkal ieskanējās kāds zvans. Ilgāks klusums, un tad vārdi: – Tūlīt savienošu, kungs.

Kad ieslodzījuma vietas priekšnieks sāka runāt, Emma sēdēja uz pašas krēsla malas.

– Labrīt, Stjuarta kungs. Esmu cietuma priekšnieks Svonsons. Kā varu jums palīdzēt?

– Labrīt, Svonsona kungs! Pirms desmit dienām savas klientes Emmas Beringtones vārdā es iesniedzu lūgumu, cik drīz vien iespējams atļaut viņai satikties ar ieslodzīto Tomasu Bredšovu. Šorīt no jūsu iestādes es saņēmu vēstuli, kurā sacīts, ka šis lūgums noraidīts. Neredzu nekādu likumīgu pamatojumu šādam…

– Stjuarta kungs, jūsu iesniegums tika izskatīts parastajā kārtībā, taču man nācās dot noraidošu atbildi, jo Tomass Bredšovs vairs neatrodas manā iestādē.

Iestājās gara pauze, lai gan Emma redzēja, ka lente joprojām griežas. Beidzot Elisters vaicāja: – Uz kādu ieslodzījuma vietu viņš ir pārcelts?

– Šādu informāciju man nav tiesību izpaust, Stjuarta kungs.

– Bet likums nosaka mana klienta tiesības…

– Ieslodzītais ir parakstījis dokumentu, kurā atsakās no savām tiesībām. Šā dokumenta kopiju es jums labprāt nosūtīšu.

– Kāpēc viņam tas bija jādara? – vaicāja Elisters, nevēlēdamies atkāpties.

– Man nav ļauts izpaust šādu informāciju, – atbildēja cietuma priekšnieks, nepaceldams balsi.

– Vai saistībā ar Tomasu Bredšovu jums vispār ir atļauts atklāt kaut ko? – vaicāja Elisters, pūlēdamies savā balsī nepaust izmisumu.

Iestājās kārtējais ilgais klusums. Lai gan magnetofona lente joprojām griezās, Emmai likās, ka cietuma priekšnieks nolicis klausuli. Elisters pielika pirkstu pie lūpām, un negaidot atkal atskanēja Svonsona balss.

– Harijs Kliftons tika atbrīvots no cietuma, tomēr turpina izciest piespriesto sodu. – Atkal ilgs klusums. – Un es zaudēju labāko bibliotekāru, kāds šeit jebkad bijis.

Saruna pārtrūka.

Elisters izslēdza magnetofonu un sacīja: – Cietuma priekšnieks mums palīdzēja, cik spēja.

– Nosaucot Hariju īstajā vārdā? – vaicāja Emma.

– Jā, un arī pasakot, ka viņš vēl gluži nesen strādājis cietuma bibliotēkā. Tas izskaidro, kā Loids varēja tikt pie viņa dienasgrāmatām.

Emma pamāja ar galvu. – Taču tu teici, ka ir trīs svarīgi pieturas punkti, – viņa atgādināja. – Kāds bija trešais?

– Harijs ir atbrīvots no cietuma, tomēr turpina izciest piespriesto sodu.

– Tad jau viņš noteikti ir kādā citā ieslodzījuma vietā, – minēja Emma.

– Diezin vai, – iebilda Elisters. – Valsts tagad ir iesaistīta karā. Esmu gatavs saderēt, ka Tomass Bredšovs pašlaik izcieš sodu jūras kara flotē.

– Kas tev liek tā domāt?

– Viņa pieraksti, – atteica Elisters un paņēma no galda “Cietumnieka dienasgrāmatu”, atšķīra jau iepriekš atzīmētu lappusi un sāka lasīt: – “Tiklīdz nokļūšu Bristolē, es pievienošos kara flotes vīriem, lai cīnītos pret vāciešiem.”

– Viņi taču nemūžam neļautu Harijam atgriezties Anglijā pirms soda izciešanas termiņa beigām, – Emma iebilda.

– Es jau neteicu, ka viņš ir Anglijas kara flotē.

– Mīļais Dievs! – izsaucās Emma, kad bija pilnībā aptvērusi Elistera vārdu nozīmīgumu.

– Beidzot mēs zinām, ka Harijs joprojām ir dzīvs, – priecīgi sacīja Elisters.

– Man labāk patiktu, ja viņš vēl joprojām atrastos ieslodzījuma vietā.

HUGO BERINGTONS

1942-1943

Trīsdesmit trešā nodaļa

Sera Voltera bēru ceremonija notika Redklifas Svētās Marijas baznīcā. Beringtonu kuģniecības valdes bijušais priekšsēdētājs noteikti būtu lepojies ar to, ka atvadīties no viņa sanākuši tik daudzi cilvēki un, viņu godinot, Bristoles bīskaps sacīja tik izjustu un patiesu runu.

Pēc dievkalpojuma sanākušie nostājās rindā, lai izteiktu līdzjūtību seram Hugo, kurš blakus savai mātei stāvēja pie baznīcas ziemeļu puses ieejas. Visiem, kas vēlētos pavaicāt, viņš bija gatavs stāstīt, ka viņa meita Emma ir aizbraukusi uz Ņujorku. Tiesa, iemeslu gan viņš nespētu nosaukt. Ja kāds painteresētos par dēlu Džailsu, ar kuru Hugo ārkārtīgi, pat pārspīlēti lepojās, tad uzzinātu, ka viņš atrodas gūstekņu nometnē Veinsbergā. To visu māte viņam bija pastāstījusi iepriekšējā vakarā.

Piemiņas ceremonijas laikā lords un lēdija Hārviji, Hugo bijusī sieva Elizabete un meita Greisa sēdēja pirmajā solu rindā pretējā pusē tai, kurā atradās Hugo. Visi bija izteikuši līdzjūtību sērojošajai atraitnei un uzsvērti izlikušies nemanām Hugo klātbūtni.

Meizija Kliftone dievkalpojuma laikā sēdēja pēdējā solu rindā. Kamēr vien noritēja ceremonija, viņa nepacēla galvu un piecēlās un izgāja no baznīcas, tiklīdz bīskaps bija devis pēdējo svētījumu draudzei.

Kad Bills Lokvuds, Beringtonu kompānijas rīkotājdirektors, piegāja pie Hugo un izteica līdzjūtību, jaunajam valdes priekšsēdētājam neatradās citu vārdu, kā vien: – Ceru jūs redzēt rīt pulksten deviņos manā kabinetā.

Lokvuda kungs mazliet paklanījās.

Pēc piemiņas ceremonijas visi tika aicināti uz Beringtonholu. Hugo iejuka sērotāju pūlī. Daudzi no viņiem vēl nezināja, ka zaudējuši darbu Beringtonu kompānijā. Kad pēdējais viesis bija devies projām, Hugo aizsteidzās uz savu istabu un pārģērbās vakariņām.

Vezdams savu māti zem rokas, viņš iegāja ēdamzālē. Kad viņa bija apsēdusies, viņš ieņēma sava tēva vietu galda galā. Kalpotāju vairs nebija, un viņš maltītes laikā mātei pavēstīja, ka, par spīti tēva ļaunajām nojautām, tomēr ir mainījies.

Viņš drošināja māti, sacīdams, ka tagad kompānija atrodas drošās rokās un viņam ir aizraujoši nākotnes plāni.

Nākamajā rītā pulksten deviņos divdesmit trijās Hugo pirmo reizi pēc divu gadu prombūtnes iestūrēja savu Bugatti pa Beringtonu kuģniecības vārtiem. Auto viņš novietoja valdes priekšsēdētāja transportlīdzeklim paredzētajā vietā un devās uz kabinetu, kurā reiz strādāja viņa tēvs.

Ceturtajā stāvā Hugo Beringtons izkāpa no lifta un uzreiz pamanīja Billu Lokvudu, kurš šurpu turpu staigāja pa gaiteni. Rokā viņam bija sarkana dokumentu mape. Likt viņam gaidīt – tieši tāds arī bija Hugo mērķis.

– Labrīt, Hugo, – sacīja Lokvuds un panācās tuvāk.

Hugo pagāja viņam garām, pat neatņēmis sveicienu. – Labrīt, Potsas jaunkundz! – viņš teica savai kādreizējai sekretārei tā, it kā nebūtu bijis projām. – Es jums paziņošu, kad būšu gatavs pieņemt Lokvuda kungu, – viņš piebilda un iegāja savā jaunajā kabinetā.

Apsēdies pie sava tēva rakstāmgalda – tieši tā viņš šo mēbeli joprojām uztvēra –, Hugo nodomāja: “Cik gan ilgs laiks aizritēs, līdz šīs izjūtas pazudīs?” Pēc tam Hugo ķērās pie Times lasīšanas. Karā bija iesaistījušies krievi un amerikāņi, un tagad daudz vairāk cilvēku ticēja sabiedroto uzvarai. Hugo nolika laikrakstu.

– Potsas jaunkundz, paaiciniet Lokvuda kungu!

Rīkotājdirektors ar smaidu sejā ienāca kabinetā. – Laipni lūgts atpakaļ, Hugo! – viņš sacīja.

Hugo cieši paskatījās uz viņu un teica: – Valdes priekšsēdētāj.

– Atvainojos, valdes priekšsēdētāj, – savu kļūdu laboja vīrs, kurš Beringtonu kompānijā bija strādājis jau tad, kad Hugo vēl staigāja īsās biksēs.

– Gribu dzirdēt atskaiti par kompānijas finansiālo stāvokli.

– Protams, valdes priekšsēdētāj. – Lokvuds atvēra sarkano mapi.

Tā kā valdes priekšsēdētājs nebija piedāvājis apsēsties, Lokvuds palika stāvam. – Jūsu tēvam šajos grūtajos laikos, – viņš iesāka, – izdevās kompāniju vadīt tik apdomīgi, ka, par spīti vairākām neveiksmēm, tostarp bombardēšanām kara sākumā, kad vācieši nemitīgi pūlējās iznīcināt dokus, mēs varējām izpildīt vairākus valdības pasūtījumus un tādējādi pārciest vētru tā, lai, šim briesmīgajam karam beidzoties, mēs būtu labās pozīcijās.

– Bez liekām runām, lūdzu, – Hugo pavēlēja. – Ķeries pie galvenā.

– Pagājušajā gadā, – rīkotājdirektors sacīja un pāršķīra lappusi, – kompānijas peļņa bija trīsdesmit septiņi tūkstoši četri simti mārciņu un desmit šiliņi.

– Jā, nedrīkst aizmirst par desmit šiliņiem, vai ne, – sacīja Hugo.

– Tieši tā vienmēr domāja arī jūsu tēvs, – atteica Lokvuds, neievērojis sarkasmu.

– Un šogad?

– Pēc pusgada rezultātiem var spriest, ka peļņa solās būt līdzīga. Var gadīties, ka mums pat izdosies pārspēt pērnos rezultātus. – Lokvuds atkal pāršķīra lappusi.

– Cik daudz brīvu vietu pašlaik ir valdē? – Hugo noprasīja.

Temata maiņa pārsteidza Lokvudu nesagatavotu. Viņš šķirstīja dokumentus un tikai pēc brīža atbildēja:

– Trīs. Jo diemžēl pēc jūsu tēva nāves lords Hārvijs, sers Dereks Sinklērs un kapteinis Heivenss iesniedza atlūgumu.

– Priecājos to dzirdēt, – sacīja Hugo. – Tādējādi man aiztaupītas pūles, kas rastos, viņus atlaižot.

– Valdes priekšsēdētāj, pieņemu, ka nevēlēsieties, lai savās piezīmēs atspoguļoju šo jūsu izteikumu, kad dokumentēšu mūsu tikšanās gaitu.

– Mani ne mazākajā mērā neinteresē tas, ko jūs darīsiet vai nedarīsiet! – Hugo atcirta. Rīkotājdirektors nolieca galvu. – Un kad jūs grasāties doties pensijā? – Hugo turpināja vaicāt.

– Pēc pāris mēnešiem man paliks sešdesmit. Taču, ņemot vērā apstākļus… ja jūs priekšsēdētāj domājat…

– Kādus apstākļus?

– Jūs tikko esat sācis iepazīties ar visām norisēm kompānijā un… es varētu palikt darbā vēl vismaz kādus divus gadus.

– Labi, – atteica Hugo, un rīkotājdirektors pasmaidīja otro reizi tajā rītā, – taču, lūdzu, manis dēļ nepārpūlieties. Man pilnīgi pietiks ar tiem diviem mēnešiem. Un kāds ir mūsu lielākais izaicinājums pašlaik?

– Mēs nesen pieteicāmies konkursā par iespēju valdībai izīrēt mūsu tirdzniecības kuģus kara flotes vajadzībām, – atbildēja Lokvuds, kad bija mazliet atguvies. – Mēs neesam gluži pirmajā pozīcijā, taču jūsu tēvs spēja radīt labu iespaidu, kad šā gada sākumā pie mums bija ieradusies inspektoru komisija. Domāju, ka mēs tiekam uztverti gana nopietni.

– Kad mēs uzzināsim rezultātus?

– Vēl kādam laikam jāpaiet. Ierēdņi nav radīti tam, lai strādātu ātri, – viņš piebilda un iesmējās par joku. – Esmu sagatavojis arī vairākus tematus, kas būtu apspriežami valdes sēdēs. Iesniegšu tos jūsu izvērtēšanai, priekšsēdētāj. Tādējādi būsiet labi sagatavojies savas pirmās sēdes vadīšanai.

– Neesmu ieplānojis nākotnē sasaukt valdes sēdes tik bieži, kā tas bija agrāk, – teica Hugo. – Uzskatu, ka vadībā jābūt vienam cilvēkam, kuram jāpieņem lēmumi un tie jārealizē. Tomēr šos dokumentus varat atstāt manai sekretārei. Kad man būs laiks, es tos izskatīšu.

– Kā vēlaties, valdes priekšsēdētāj.

Pēc īsa brīža Lokvuds izgāja no kabineta, un arī Hugo posās projām. – Es dodos uz savu banku, – viņš pavēstīja, iedams garām Potsas jaunkundzes rakstāmgaldam.

– Vai piezvanīt Prendergasta kungam un brīdināt, ka vēlaties ar viņu tikties? – Potsas jaunkundze vaicāja, steidzoties viņam pakaļ pa gaiteni.

– Nekādā gadījumā! – attrauca Hugo. – Es grasos viņam sagādāt pārsteigumu.

– Vai ir kas tāds, kas man jāpaveic līdz jūsu atgriešanās brīdim, ser Hugo? – Potsas jaunkundze vēl steidza noskaidrot, kad priekšsēdētājs jau kāpa liftā.

– Jā. Parūpējieties, lai tiktu nomainīta plāksnīte uz manām durvīm. Kad būšu atpakaļ, vēlos uz tām redzēt savu vārdu. Potsas jaunkundze pavērās uz durvīm. Teksts uz plāksnītes, kas bija atveidota kā zeltīta lapa, vēstīja: “Sers Volters Beringtons. Valdes priekšsēdētājs.”

Lifta durvis aizvērās.

Hugo brauca uz Bristoles centru un priecājās par to, ka pirmās stundas valdes priekšsēdētāja amatā aizritējušas tik labi, ka labāk nemaz nevarētu vēlēties. Pasaulē atkal bija atjaunojusies pareizā kārtība. Viņš novietoja savu Bugatti Kornstrītā iepretī National Provincial Bank, tad pieliecās un paņēma sainīti, ko bija nolicis zem pasažiera sēdekļa.

Viņš šķērsoja bankas vestibilu, pagāja garām klientu pieņēmēja rakstāmgaldam un taisnā ceļā devās uz pārvaldnieka darba kabinetu. Viņš īsi pieklaudzināja un iesoļoja telpā. Pārsteigtais Prendergasts pielēca kājās, kad Hugo uz viņa rakstāmgalda nolika kurpju kasti, bet pats apsēdās krēslā iepretī.

– Ceru, ka neiztraucēju jūs kādā nozīmīgā darbā, – Hugo sacīja.

– Protams, nē, ser Hugo! – atteica Prendergasts, raudzīdamies uz kurpju kasti. – Jums esmu pieejams katrā laikā.

– Ir patīkami to apzināties, Prendergasta kungs. Tad varbūt sāciet ar ziņojumu par jaunumiem Brodstrītas lietā.

Bankas pārvaldnieks veikli šķērsoja kabinetu, piegāja pie skapja, atvēra atvilktni un izņēma biezu dokumentu mapi, kuru pēc tam nolika uz rakstāmgalda. Viņš pārskatīja vairākus dokumentus un tikai pēc tam ierunājās.

– Ak jā, – viņš teica, – lūk, arī meklētais.

Hugo pirksti nepacietīgi bungoja pa krēsla paroceni.

– No divdesmit diviem īpašniekiem, kuri cietuši zaudējumus Brodstrītas bombardēšanas laikā, septiņpadsmit jau piekrituši jūsu priekšlikumam saņemt divsimt mārciņas vai mazāk par viņiem piederošo zemi. Florists Rolands, miesnieks Beitss…

– Un Meizija Kliftone? Vai viņa bija ar mieru?

– Diemžēl man jāteic, ka ne, ser Hugo. Kliftones kundze sacīja, ka nepiekrīt darījumam, ja nesaņem vismaz četrus simtus mārciņu. Viņa šā priekšlikuma apdomāšanai jums atvēlējusi laiku tikai līdz nākamajai piektdienai.

– Ak tā, nolādēts! Varat viņai pateikt, ka divi simti mārciņu ir mans pēdējais piedāvājums. Tai sievietei nekad nav bijis ne penija, un, domāju, nenāksies ilgi gaidīt, līdz viņa atgūs veselo saprātu.

Prendergasts īsi ieklepojās, un šo zīmi Hugo labi atcerējās.

– Ja jums izdosies nopirkt visus īpašumus šajā ielā, izņemot Kliftones kundzei piederošo, tad četrsimt mārciņas var izrādīties visai pieņemama cena.

– Viņa blefo. Mums tikai jānogaida.

– Ja reiz jūs tā sakāt…

– Tieši tā es saku. Un jebkurā gadījumā… es skaidri zinu kādu, kurš spēs pārliecināt to sievieti, ka, pieņemot divus simtus mārciņu, viņa rīkosies gudri.

Prendergasts vis neizskatījās tik drošs par to, taču vienīgi pajautāja: – Vai es vēl kaut kā varu būt jums noderīgs?

– Noteikti, – atteica Hugo un nocēla kurpju kastes vāku. – Šo naudu ieskaitiet manā kontā un izsniedziet man jaunu čeku grāmatiņu.

– Protams, es to izdarīšu, ser Hugo, – apgalvoja Prendergasts un ieskatījās kastē. – Es saskaitīšu naudu, izrakstīšu jums kvīti un čeku grāmatiņu.

– Taču man šī nauda tūdaļ arī būs jāizņem. Esmu noskatījis auto. Lagonda V12.

– Lemānas trases uzvarētājs, – papildināja Prendergasts. – Jūs jau allaž esat bijis pionieris šajā sfērā.

Hugo smaidīja un piecēlās no krēsla.

– Piezvaniet man, kad Kliftones kundze būs sapratusi, ka vairāk par divsimt mārciņām no manis nedabūs.

– Vai Stens Tenkoks joprojām strādā mūsu uzņēmumā, Potsas jaunkundz? – Hugo vaicāja, atgriezies Beringtonu kompānijas birojā.

– Jā, ser Hugo, – atbildēja sekretāre un sekoja viņam kabinetā. – Viņš strādā par krāvēju noliktavā.

– Vēlos viņu nekavējoties redzēt, – pavēstīja valdes priekšsēdētājs un atgāzās savā krēslā.

Potsas jaunkundze izsteidzās no kabineta.

Hugo skatījās uz dokumentu mapēm, kuras bija sakrautas kaudzē uz rakstāmgalda. Šos papīrus vajadzēja izskatīt līdz nākamajai valdes sēdei. Viņš paņēma vienu mapi, kas atradās pašā kaudzes augšā. Arodbiedrības prasības, kas iesniegtas pēc pēdējās tikšanās ar kompānijas vadību. Viņš bija ticis līdz sarakstā minētajai ceturtajai – divas nedēļas apmaksāta atvaļinājuma katru gadu –, kad pie durvīm kāds pieklauvēja.

– Ser, Tenkoks ieradies pēc jūsu uzaicinājuma.

– Paldies, Potsas jaunkundz! Sakiet, lai viņš ienāk.

Stens Tenkoks iegāja kabinetā, noņēma auduma cepuri un nostājās iepretī Beringtona rakstāmgaldam.

– Jūs vēlējāties mani satikt, priekšniek, – viņš sacīja un izskatījās mazliet satraukts.

Hugo paraudzījās uz miesās drukno dokeri. Viņš nebija skuvies, un viņa alus vēders bija drošs apliecinājums tam, kur katru piektdienas vakaru tiek iztērēta lielākā daļa nopelnītās naudas.

– Tenkok, gribu tev uzticēt kādu darbu.

– Jā, priekšniek, – Stens atteica jau mazliet cerīgāk.

– Tas saistīts ar tavu māsu Meiziju Kliftoni un zemes gabalu, kas viņai Brodstrītā pieder. Kādreizējo “Tillijas tējnīcas” vietu. Vai tev kaut kas ir par to zināms?

– Jā, priekšniek. Kāds dīvainis viņai par to piedāvājis divsimt mārciņas.

– Tiešām? – Hugo pārvaicāja un no žaketes iekškabatas izņēma naudas maku. Tajā viņš sameklēja jaunu piecu mārciņu banknoti un nolika uz rakstāmgalda. Hugo atcerējās, ka tieši tāpat Stens aplaizīja lūpas un alkatīgi raudzījās uz naudu ar savām cūkas ačtelēm arī iepriekšējā reizē, kad Beringtons viņam piedāvāja naudu par darījumu. – Es gribu, lai tu panāc, ka tava māsa pieņem šo priekšlikumu. Un turi muti, neizpļāpājies, ka esmu iesaistīts.

Beringtons pastūma piecu mārciņu banknoti pāri rakstāmgaldam.

– Kāda runa? – atteica Stens, kurš nu jau skatījās ne vairs uz Beringtonu, bet gan tikai uz naudas zīmi.

– Tu dabūsi vēl, – Hugo apsolīja un ar pirkstiem pabungoja pa savu naudas maku. – Dienā, kad viņa parakstīs līgumu.

– Priekšniek, uzskati, ka tas jau ir padarīts.

Pēc tam Hugo gluži ikdienišķi piebilda: – Bija skumji dzirdēt par to, kas atgadījās ar tavu māsasdēlu.

– Mani tas pārāk nesatrauc, – atteica Stens. – Pēc manām domām, viņš mērķēja pārāk augstu.

– Man sacīja, ka viņa kaps ir jūras dzelme.

– Jā. Nu jau būs pagājuši vairāk nekā divi gadi kopš tās dienas.

– Kā jūs to uzzinājāt?

– Tak jau tas kuģa dakteris atnāca pie manas māsas un pateica.

– Un viņš varēja apstiprināt ziņu, ka jaunais Kliftons ir gājis bojā?

– Kā ta citādi! Šis pat atveda vēstuli no kāda Harija drauga, kurš arī strādāja uz tā kuģa un bija blakus, kad mūsējais nomira.

– Vēstuli? – Hugo pārvaicāja, paliecies uz priekšu. – Un kas tur bija rakstīts?

– Kā lai es to zinu? Meizija tak nav to plēsusi vaļā.

– Un ko viņa izdarīja ar šo vēstuli?

– Nolika uz kamīna malas, un tur tā arī stāv. Tak jau.

Hugo izņēma no maka vēl vienu piecu mārciņu banknoti.

– Es gribu to vēstuli redzēt.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Izdzirdējis, ka avīžzēns uz ielas stūra izkliedz viņa vārdu, Hugo spēji uzspieda uz jaunās Lagonda bremzēm.

– Sera Hugo Beringtona dēlam piešķirts apbalvojums par drošsirdību, aizstāvot Tobruku. Lasiet par to šāsdienas laikrakstā!

Hugo izlēca no automašīnas, iegrūda avīžzēnam saujā puspeniju un paraudzījās uz pirmajā lappusē ievietoto dēla fotogrāfiju, kurā viņš bija redzams vēl kā Bristoles klasiskās ģimnāzijas audzēknis un skolas kapteinis. Beringtons iekāpa atpakaļ automašīnā, izslēdza dzinēju un sāka lasīt.

“Veseksas pirmā bataljona leitnants Džailss Beringtons, sera Hugo Beringtona dēls, par panākumiem kaujā pie Tobrukas izvirzīts apbalvošanai ar Militāro Krustu. Leitnants Beringtons veda savu kaujinieku vadu pāri astoņdesmit jardus platai, atklātai tuksneša teritorijai, nonāvēja vācu virsnieku un piecus pretinieka kareivjus, tad šķērsoja ienaidnieka ierakumus un saņēma gūstā sešdesmit trīs pretinieka armijas kājniekus no Rommela Āfrikas pulka. Veseksas pulka pulkvežleitnants Robertsons raksturoja Džailsa Beringtona darbības kā atzīstama līdera talanta izpausmi, pašaizliedzību un drosmi, cīnoties ar pārspēku.

Leitnanta Beringtona tiešais komandieris, kapteinis Alekss Fišers, arī īsts Bristoles iedzīvotājs, gluži tāpat bija iesaistīts šajā kaujas operācijā un ir pieminēts ziņojumā. Tajā iekļauts arī kaprāļa Terija Beitsa, Brodstrītas miesnieka, vārds.

Kad vācu karaspēks citā kaujas operācijā tomēr ieņēma Tobruku, leitnants Džailss Beringtons tika saņemts gūstā. Ne Beringtons, ne arī Beitss nezina par viņiem piešķirto apbalvojumu, jo abi atrodas gūstekņu nometnē Vācijā. Tiek ziņots, ka minētā uzbrukuma laikā bez vēsts pazudis kapteinis Fišers. Plašāku notikumu izklāstu lasiet sestajā un septītajā lappusē.”

Hugo traucās mājup, lai pavēstītu jaunumus savai mātei.

– Volters būtu ļoti lepns par viņu, – lēdija sacīja, kad bija izlasījusi rakstu. – Man nekavējoties jāpiezvana Elizabetei. Ja nu viņa vēl nezina šos jaunumus?

Šī bija pirmā reize, kad pēc ilga laika viens no viņiem atkal bija pieminējis Hugo bijušās sievas vārdu.

– Iedomājos, ka jums būs interesanti uzzināt, – sacīja Mičels. – Meizijai Kliftonei pirkstā parādījies saderināšanās gredzens.

– Un kurš tad sagribējis to kuci precēt?

– Laikam jau Arnolds Holkoma kungs. Tā vismaz šķiet.

– Kas viņš tāds?

– Skolotājs. Merivudas pamatskolā pasniedz angļu valodu. Un mācīja arī Hariju Kliftonu, iekams viņš tika Svētā Bedas skolā.

– Tā taču jau ir gadiem sena pagātne! Kālab tu nekad agrāk šo vārdu neesi pieminējis?

– Viņi atkal satikās tikai pirms īsa laika. Meizija Kliftone sāka apmeklēt vakara kursus.

– Vakara kursus? – atkārtoja Hugo Beringtons.

– Jā, – apstiprināja Mičels. – Viņa mācījās rakstīt un lasīt. Izskatās, ka viņa iet sava dēla pēdās.

– Kā tas jāsaprot? – nikni noprasīja Beringtons.

– Kad kursu apmeklētāji kārtoja beigu eksāmenu, viņai bija vieni no labākajiem rezultātiem.

– Tā gan! – noteica Beringtons. – Vai tikai man nevajadzētu apmeklēt to Holkoma kungu un pastāstīt viņam, ar ko līgava nodarbojās pirms abu atkalsatikšanās.

– Laikam jau man vajadzētu jūs brīdināt, ka Holkoms bijis Bristoles universitātes boksa komandā. Stens Tenkoks to jau izbaudīja uz savas ādas.

– Es varu parūpēties par sevi, – atteica Hugo. – Bet tu labāk pieskati otru sievieti, kura manai nākotnei ir tikpat bīstama kā Meizija Kliftone.

Mičels no žaketes iekškabatas izņēma mazu piezīmju grāmatiņu un zīmuli.

– Viņu sauc Olga Petrovska, un viņa dzīvo Londonā, Laundskvērā četrdesmit divi, – Hugo skaidroja. – Man jāzina par ikvienu, ar ko viņa kontaktējas, tostarp arī tas, ja viņu iztaujā tavas kādreizējās profesijas pārstāvji. Neizlaid nekādas detaļas, pat tādas, kas tev šķiet nenozīmīgas un nevajadzīgas.

Kad Hugo bija visu pateicis, bloknots un zīmulis nozuda. Beringtons iedeva Mičelam aploksni, un tā bija zīme, ka šī tikšanās ir beigusies. Mičels ielika nopelnīto naudu sev kabatā un aizkliboja projām.

Hugo jutās pārsteigts par to, cik ātri viņam kļuva garlaicīgi jaunajā valdes priekšsēdētāja amatā. Nebeidzamas sanāksmes, kurās jāpiedalās, neskaitāmi dokumenti, kas jāizlasa, īsi ziņojumi, kas jāizplata, piezīmes, kas vēlāk jāpārdomā, un kaudzēm vēstuļu, uz kurām jāatbild. Un visļaunākais bija tas, ka ik vakaru Potsas jaunkundze iedeva viņam cieši piebāztu portfeli ar dokumentiem, kuri bija jāizskata līdz nākamās dienas rītam, kad astoņos vajadzēja atkal sēsties pie rakstāmgalda savā darba kabinetā.

Iesaistīties valdē Hugo uzaicināja trīs savus draugus. Tostarp arī Ārčiju Fenviku un Tobiju Dansteiblu, cerībā, ka viņi palīdzēs tikt galā ar lielo darba apjomu. Realitāte izrādījās citāda. Viņi reti piedalījās valdes sēdēs, taču naudu gan labprāt saņēma.

Nedēļām ritot, Hugo vakaros aizsēdējās savā darba kabinetā aizvien ilgāk un ilgāk. Pienāca brīdis, kad Bills Lokvuds atgādināja, ka pēc dažām dienām būs viņa sešdesmitā dzimšanas jubileja un tātad arī pensionēšanās. Hugo padevās un sacīja, ka ir pārdomājis un nolēmis Billu Lokvudu amatā paturēt vēl pāris gadus.

– Valdes priekšsēdētāj, pārskatot savu attieksmi par manu palikšanu amatā, jūs izrādījāt lielu laipnību, – sacīja Lokvuds. – Taču es šai kompānijai esmu nokalpojis jau gandrīz četrdesmit gadus, un tagad man ir sajūta, ka jādod ceļš jaunajiem.

Hugo atcēla paredzēto Lokvuda atvadu pasākumu.

Lokvuda pieminētais “jaunais” bija Rejs Komptons, viņa vietnieks. Kompānijā šis cilvēks bija nostrādājis tikai dažus mēnešus un pavisam noteikti vēl nebija īsti iepazinies ar situāciju un pilnībā aptvēris savus darba pienākumus. Kad viņš valdes sēdē ziņoja par Beringtonu kompānijas darbības rezultātiem, Hugo beidzot skaidri atskārta, ka viņi tik tikko spēj savilkt galus kopā. Bija jāpiekrīt Komptonam, ka ir pienācis laiks samazināt dokos strādājošo cilvēku skaitu, negaidot brīdi, kad vairs nebūs iespējams izmaksāt visiem algas.

Kamēr veiksme bija novērsusies no Beringtona, nācijai tā izrādīja daudz vairāk labvēlības.

Pēc vācu armijas sakāves pie Staļingradas angļi pamazām sāka ticēt, ka ir iespējama uzvara šajā karā. Šāda pārliecība par nākotni iesakņojās nācijas prātos, un cits pēc cita savas durvis apmeklētājiem no jauna vēra teātri, klubi un restorāni visā valstī.

Hugo ilgojās atgriezties galvaspilsētā un atkal pievienoties ierastajām sabiedrības aprindām, taču Mičela ziņojumi bija nepārprotami. Londona ir vieta, kur Beringtonam labāk nerādīties, ja vien viņš draudzējas ar veselo saprātu.

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešais gads Beringtonu kompānijai sākās diezgan nelāgi.

Tika lauzti vairāki līgumi, jo klientus izveda no pacietības Beringtonu kompānijas valdes priekšsēdētāja pastāvīgā ignorance un nevēlēšanās atbildēt uz viņu vēstulēm. Vairāki kreditori sāka pieprasīt savu naudu atpakaļ. Bija tādi, kas pat draudēja ar tiesu darbiem. Un tad gluži negaidīti kādā rītā šajā darījumu tumsā iespīdēja saules stars, kurš, pēc Hugo domām, pavērs ceļu visu viņa aktuālāko naudas problēmu risinājumam.

Piezvanīja Prendergasts un modināja Hugo cerības.

Pie bankas pārvaldnieka bija vērsušies nekustamā īpašuma tirdzniecības kompānijas United Dominion Real Estate Company pārstāvji, kuri interesējās par zemi Brodstrītā.

– Ser Hugo, piesardzības labad telefonsarunā neminēšu skaitļus, – Prendergasts mazliet pompozi noteica.

Pēc četrdesmit minūtēm Hugo jau sēdēja Prendergasta kabinetā un noelsās, kad izdzirdēja, kādu summu šī kompānija ir gatava maksāt.

– Divdesmit četrus tūkstošus mārciņu? – atkārtoja Hugo Beringtons.

– Jā, – vēlreiz apstiprināja Prendergasts. – Un esmu drošs, ka tas ir tikai viņu sākuma piedāvājums. Es noteikti spēšu viņus pārliecināt, un summa varētu vēl vairāk pietuvoties trīsdesmit tūkstošiem. Ja atceramies, ka jūsu ieguldījums bija trīs tūkstoši, varam uzskatīt to par vērtīgu investīciju. Taču šajā medus mucā tomēr ir piliens darvas.

– Piliens darvas? – Hugo bažīgi pārvaicāja.

– Kliftones kundzes apveidā, – attrauca Prendergasts. – Piedāvājums attiecas uz visu šo teritoriju, un tā ietver arī viņai piederošo platību.

– Piedāvājiet viņai astoņus simtus, – Hugo skarbi uzkliedza.

Prendergasts sāka klepot, bet nemēģināja atgādināt Hugo, ka pirms dažiem mēnešiem būtu vajadzējis paklausīt viņa ieteikumam un tad darījums ar Kliftones kundzi būtu noslēgts tikai par četrsimt mārciņām. Ja viņa uzzinās par United Dominion Real Estate piedāvājumu…

– Tiklīdz noskaidrošu viņas atbildi, nekavējoties jūs informēšu. – Tie bija vienīgie Prendergasta vārdi par šo tematu.

– Dariet tā, – atteica Hugo. – Kamēr esmu šeit, man nepieciešams izņemt mazliet naudas no konta.

– Man ļoti žēl, Beringtona kungs, taču šis konts jau ir pārtērēts un…

Hugo sēdēja savā jaunajā, tumši zilajā Lagonda un vēroja, kā Holkoms atver skolas durvis un dodas pāri pagalmam. Skolotājs apstājās un pārmija dažus vārdus ar meistaru, kurš tobrīd vārtiem uzklāja jaunu violetas un zaļas krāsas kārtu. Tās bija tradicionālās Merivudas skolas krāsas.

– Lielisks darbs, Elf.

– Paldies, Holkoma kungs!

– Tomēr es joprojām ceru, ka pievērsīsiet vairāk uzmanības darbības vārdiem un trešdien nenokavēsiet nodarbības sākumu!

Elfs ar roku pieskārās cepurei.

Holkoms devās uz priekšu pa ietvi un izlikās neredzam Hugo Beringtonu, kurš sēdēja pie savas automašīnas stūres. Hugo pasmīnēja. Ikviens atskatījās uz Lagonda V12. Trīs jauni puiši, kas slaistījās ielas pretējā pusē, jau krietnu pusstundu nespēja no auto ne acu novērst.

Hugo izkāpa un nostājās ietves vidū, taču Holkoms joprojām turpināja viņu ignorēt. Viņš nebija vairāk kā soļa attālumā, kad Hugo ierunājās: – Vai mēs varētu pārmīt kādu vārdu, Holkoma kungs. Mani sauc…

– Es lieliski zinu, kas jūs esat, – attrauca Holkoms un devās viņam garām.

– Man vienkārši likās, ka jums ir tiesības zināt… – Hugo steidzās skolotājam pakaļ.

– Ko zināt? – Holkoms apstājās un pagriezās pret Hugo Beringtonu.

– Kā ne tik senā pagātnē jūsu līgava pelnīja sev iztiku.

– Viņa bija spiesta nodarboties ar prostitūciju, jo jūs nefinansējāt viņas dēla… – Holkoms ieskatījās Hugo tieši acīs. – Jūsu dēla mācības, kad viņam bija atlikuši divi pēdējie studiju gadi Bristoles klasiskajā ģimnāzijā.

– Nav nekādu pierādījumu, ka Harijs Kliftons būtu mans dēls, – Hugo aizstāvēdamies iebilda.

– Vikāram gan pietika pierādījumu, lai nepieļautu jūsu meitas un Harija laulības.

– Kā tad jūs to zināt? Jūsu taču tur nebija?

– Un kā jūs zināt? Jūs taču no turienes aizbēgāt!

– Tad ļaujiet, es jums pastāstīšu kaut ko tādu, ko jūs pavisam noteikti nezināt, – Hugo jau gandrīz kliedza. – Šis tikumības paraugs, ar kuru kopā jūs grasāties pavadīt sava mūža turpmākās dienas, izkrāpa man piederošo zemes gabalu Brodstrītā.

– Un tagad es pateikšu jums to, ko nezināt jūs, – atcirta Holkoms. – Meizija jūsu aizdevumu atmaksāja pilnīgi visu līdz pēdējam penijam, turklāt vēl ar procentiem. Toties jūs viņai atstājāt nieka desmit mārciņas!

– Tā zeme tagad ir četrsimt mārciņu vērta, – Hugo iebilda un jau uzreiz nožēloja, ka pateicis šos vārdus, – un tā pieder man.

– Ja tā patiešām piederētu jums, – iebilda Holkoms, – jūs tagad nepūlētos to atpirkt par divreiz lielāku summu.

Beringtons bija pārskaities pats uz sevi, ka atklājis savu interesi par minēto zemesgabalu, tomēr nejutās vēl pateicis visu. – Kad jūs iegūstat Meiziju, skolotāj, vai jums par seksu ir jāmaksā? Man viņa tika par velti.

Holkoms pacēla dūri.

– Jā, jā! Iesitiet man, – mudināja Beringtons. – Atšķirībā no Stena Tenkoka, es jūs iesūdzēšu tiesā, un tas jums izmaksās dārgi!

Dusmodamies uz sevi, ka ļāvis Beringtonam viņu sakaitināt, Holkoms nolaida roku un devās projām.

Hugo smaidīja. Viņam bija sajūta, ka devis Holkomam pēdējo triecienu.

Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka puiši ielas otrā pusē smejas. Un kāds gan tur brīnums. Viņiem vēl nekad nebija gadījies skatīt Lagonda violetā un zaļā krāsā.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Saņēmis atpakaļ pirmo čeku, Hugo gluži vienkārši ignorēja šo faktu un, nogaidījis dažas dienas, iesniedza to atkārtoti. Kad tas atkal tika atsūtīts atpakaļ un uz tā bija uzspiests zīmogs “Lūdzam sazināties ar bankas pārstāvi!”, Beringtons beidzot sāka apzināties nenovēršamo.

Vairāku nākamo nedēļu laikā Hugo atrada dažas iespējas, kā izvairīties no tūlītējām problēmām, kas saistījās ar skaidras naudas trūkumu.

Vispirms viņš iztukšoja seifu, kurā tēvs allaž glabāja simt mārciņas nebaltām dienām. Tādas nu bija pienākušas. Vecais vīrs noteikti nebija paredzējis šo nelielo krājumu tam, lai samaksātu algu sekretārei. Kad šī nauda bija iztērēta, Beringtons ļoti negribīgi šķīrās no Lagonda. Turklāt automašīnu tirgotājs pieklājīgi aizrādīja, ka zaļais un violetais nebūt nav šā gada populārākie toņi, un bija ar mieru seram Hugo piedāvāt tikai pusi no sākotnējās cenas, jo auto noteikti vajadzēs pārkrāsot.

Vēl vienu mēnesi Hugo kaut kā izturēja.

Tā kā vairs nebija nekā pārdodama, viņš sāka zagt no savas mātes. Vispirms ņēma lietas, kas bija mājā, pēc tam ķērās pie monētām naudas makos un visbeidzot arī pie banknotēm somiņās.

Nepagāja ilgs laiks, kad viņš pievāca nelielo sudraba fazānu, kurš daudzus gadus bija rotājies ēdamgalda vidū, pēc tam arī mazā putna vecākus, un visa ģimenīte nonāca netālajā lombardā.

Hugo pievērsās mātes dārglietām. Vispirms viņš sāka ar lietiņām, kuru trūkumu māte nepamanītu.

Cepures adatai un Viktorijas laikmeta piespraudei ātri vien sekoja dzintara kaklarota, kuru Hugo māte uzlika reti, pēc tam to pašu ceļu aizgāja arī briljantu diadēma, kas ģimenes īpašumā bija jau vairāk nekā gadsimtu ilgi un tika izmantota vienīgi kāzās vai citās ļoti īpašās ceremonijās. Viņš paredzēja, ka tuvākajā nākotnē nebūs daudz šādu notikumu.

Galu galā Hugo pievērsās sava tēva krātajai mākslas darbu kolekcijai. Vispirms viņš no sienas noņēma sava vectēva portretu, ko bija gleznojis jaunais Džons Singers Sārdžents. Uz šo soli Hugo pamudināja mājkalpotājas un pavāres iesniegtie atlūgumi. Viņas algu nebija saņēmušas jau ilgāk nekā trīs mēnešus. Dženkinss bija nomiris pirms mēneša, tādējādi atbrīvojot Beringtonu no rūpēm.

Vectēvam piederējusī Konstabla glezna, kurai sekoja vecvectēva iegādātais Tērnera darbs, ātri vien pazuda no savām vietām. Abi šie mākslas darbi ģimenei bija piederējuši ilgāk nekā gadsimtu.

Hugo pat pamanījās pārliecināt pats sevi, ka tā nav zādzība. Galu galā, viņa tēva testamentā taču bija sacīts: “Ar visu, kas tur atrodas.”

Šie neregulārie papildinājumi nodrošināja to, ka gada pirmajā ceturksnī kompānija cieta vien nenozīmīgus zaudējumus. Protams, ja neņēma vērā vēl triju direktoru un vairāku atbildīgo darbinieku iesniegtos atlūgumus. Šie cilvēki mēneša pēdējā dienā saņēma aprēķināto algu. Vaicāts par cēloņiem, Hugo atsaucās uz kara radītajām problēmām. Kāds no gados vecākajiem direktoriem aizejot sacīja: – Tavam tēvam gan nekad nebija jāaizbildinās ar šo iemeslu.

Jau pavisam drīz sāka izsīkt arī šis ienākumu avots.

Hugo apzinājās, ka, izliekot tirgū Beringtonholu un tai piederošos septiņdesmit divus akrus zemes, viņš būs skaidri apliecinājis, ka uzņēmums, kas ziņojis par vairāk nekā simt tūkstošus mārciņu lielu peļņu, ir nokļuvis bankrota priekšā.

Māte ļāvās Hugo pierunāšanai un joprojām ticēja, ka problēmas ir tikai īslaicīgas un pēc laika tās atrisināsies pašas no sevis. Pat viņš pats galu galā noticēja šai pasakai. Kad Beringtona čekus atkal sāka sūtīt atpakaļ, jo tiem nebija seguma, Prendergasta kungs viņam atgādināja par Brodstrītu un trīsarpus tūkstošus mārciņu vērto piedāvājumu. Bankas pārvaldnieks uzsvēra, ka, piekrītot tam, Beringtons būtu nopelnījis sešsimt mārciņas.

– Un kā tad ar tiem trīsdesmit tūkstošiem, kuri man tika solīti? – Hugo iebļāva telefona klausulē.

– Šis piedāvājums joprojām ir spēkā, Beringtona kungs, taču tas vēl aizvien ietver darījumu ar Kliftones kundzi.

– Piedāvājiet viņai tūkstoti! – Hugo nokliedza.

– Kā vēlaties, ser Hugo.

Beringtons nosvieda telefona klausuli un nodomāja: “Kas gan vēl varētu noiet greizi?” Telefons iezvanījās atkal.

Hugo bija paslēpies viesnīcas Railway Arms tālākajā stūra nišā. Agrāk viņš nekad šajā vietā nebija iegriezies un nekad vairs arī negrasījās to darīt. Gaidot Mičela ierašanos, viņš ik pēc dažām minūtēm ieskatījās pulkstenī.

Vienpadsmitos trīsdesmit četrās, tikai dažas minūtes pēc tam, kad vilciens bija piestājis Templmīdsas stacijā, Mičels pievienojās Beringtonam un apsēdās krēslā pretī savam vienīgajam klientam. Naudu par saviem pakalpojumiem viņš nebija saņēmis jau vairākus mēnešus.

– Kāpēc tāda steiga? – Beringtons noprasīja, kad privātdetektīvam bija atnesta pinte alus.

– Diemžēl man jāziņo, kungs, – Mičels sacīja, kad bija iedzēris malku alus, – ka policija ir arestējusi jūs draugu Tobiju Dansteiblu. – Pār Hugo augumu pārskrēja drebuļi. – Viņš tiek apsūdzēts Petrovskas briljantu un mākslas darbu, tostarp Pikaso un Monē gleznu zādzībā. Viņš bija mēģinājis tos pārdot kādam mākslas darbu tirgotājam Meifērā.

– Tobijs turēs muti, – Hugo sacīja.

– Ser, baidos, ka tomēr tā nebūs. Droši avoti ziņo, ka viņš ir gatavs sadarboties, lai pašam sods nebūtu tik bargs. Izskatās, ka Skotlendjardu vairāk interesē cilvēks, kurš to visu organizējis. – Hugo pūlējās aptvert šo vārdu nozīmi. Pēc ilga klusuma privātdetektīvs turpināja: – Domāju, jūs gribēsiet zināt, ka Petrovskas kundze savu interešu aizstāvībai ir nolīgusi seru Frānsisu Meihjū.

– Kāpēc gan viņa nevarēja vienkārši ļaut, lai policija veic savu darbu?

– Runa nav par laupīšanu. Sera Frānsisa pakalpojumi viņai nepieciešami divās pārējās lietās.

– Divās pārējās lietās? – Hugo pārvaicāja.

– Jā. Kā noprotu, jūs tiksiet apsūdzēts solījuma laušanā, un vēl Petrovskas kundze iesniegs prasību paternitātes noteikšanai. Viņa apgalvo, ka jūs esat viņas meitas tēvs.

– Viņai nekad neizdosies to pierādīt.

– Kopā ar citiem pierādījumiem, kas tiks iesniegti tiesā, ir arī čeks par saderināšanās gredzena iegādi no juvelierveikala Bērlingtonas pasāžā. Namīpašnieks un istabene ar zvērestu ir apliecinājuši un parakstījuši liecību, ka vairāk nekā gadu jūs esat dzīvojis Laundskvēra četrdesmit otrajā numurā.

Pirmo reizi desmit gadu laikā Beringtons lūdza Mičelam padomu. – Kā tev liekas, ko man vajadzētu darīt? – viņš gandrīz čukstus vaicāja.

– Ja es būtu jūsu vietā, ser, tad pamestu valsti, cik drīz vien tas būtu iespējams.

– Kā tev liekas, cik laika man ir?

– Nedēļa. Ilgākais, desmit dienas.

Pienāca viesmīlis. – Viens šiliņš un deviņi pensi, ser.

Hugo pat nepakustējās. Mičels iedeva viesmīlim florīnu un sacīja: – Atlikumu varat paturēt.

Kad privātdetektīvs jau devās atpakaļ uz Londonu, Hugo joprojām palika sēžam savā vietā un ilgi prātoja par savām izredzēm. Atgriezās viesmīlis un vaicāja, vai viņš vēlētos vēl kaut ko iedzert, taču Beringtons pat nepapūlējās viņam atbildēt. Beidzot viņš tomēr piecēlās un devās ārā no bāra.

Ar katru soli pilsētas centra virzienā viņa gaita kļuva lēnāka un lēnāka. Beidzot viņš tomēr bija izdomājis rīcības plānu. Pēc dažām minūtēm viņš jau iesoļoja bankā.

– Kā varu pakalpot? – vaicāja gados jauns bankas ierēdnis. Hugo bija veicis pusi ceļa, kad ierēdnis paguva brīdināt pārvaldnieku par gaidāmo apmeklētāju.

Prendergasts jau sen vairs nebrīnījās par Hugo Beringtona pārliecību, ka pārvaldnieks vienmēr būs viņa rīcībā, taču tas, ka valdes priekšsēdētājs no rīta nebija papūlējies noskūties, viņam likās šokējoši.

– Man ir kāda problēma, kura nekavējoties jāatrisina, – Hugo paziņoja, kad bija apsēdies krēslā pretī bankas pārvaldniekam.

– Jā, protams, ser Hugo. Kā varu būt jums noderīgs?

– Kāda ir lielākā summa, ko jūs cerētu iegūt par manu īpašumu Brodstrītā?

– Vēl tikai pirms nedēļas es jums nosūtīju vēstuli, kurā ziņoju, ka Kliftones kundze jūsu priekšlikumu ir noraidījusi.

– Tas man ir labi zināms, – attrauca Hugo. – Es vaicāju par īpašumu, kas neietver viņas daļu.

– Joprojām ir spēkā piedāvājums par trīs tūkstošiem pieciem simtiem mārciņu. Un es domāju… ja Kliftones kundzei piesolīsiet vēl mazliet vairāk, arī viņa piekritīs darījumam, un trīsdesmit tūkstošus vērtais līgums nebūs zaudēts.

– Man vairs nav laika, – Hugo sacīja, neko sīkāk nepaskaidrojot.

– Tādā gadījumā es varētu pierunāt savu klientu paaugstināt summu līdz četriem tūkstošiem, un jūsu peļņa joprojām būtu gana laba.

– Ja es piekritīšu šim piedāvājumam, tad vēlēšos būt pārliecināts par vienu lietu… – Prendergasta kungs atļāvās ieplest acis, bet Hugo turpināja: – Ka jūsu klients nav un nekad nav bijis saistīts ar Kliftones kundzi.

– To es varu jums apliecināt, ser Hugo.

– Ja jūsu klients man samaksās četrus tūkstošus, cik naudas paliks manā pašreizējā kontā?

Prendergasta kungs atvēra Beringtona rēķinus un pārbaudīja. – Astoņi simti divdesmit divas mārciņas un desmit šiliņi, – viņš sacīja.

Hugo vairs nebija prātā joki par desmit šiliņiem. – Tādā gadījumā es vēlos nekavējoties saņemt astoņsimt mārciņas skaidrā naudā un instruēšu jūs, kurp vēlāk būs jānosūta darījumā iegūtie līdzekļi.

– Darījumā iegūtie līdzekļi? – Prendergasts pārvaicāja.

– Jā, – Hugo apstiprināja. – Esmu izlēmis izlikt pārdošanai Beringtonholu.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Neviens neredzēja, kā viņš izgāja no mājas.

Rokā viņam bija ceļasoma, un mugurā silts tvīda uzvalks un smags mētelis, kājās izturīgas brūnas kurpes, kas bija izgatavotas tā, lai kalpotu ilgi, un galvā viņš bija uzlicis filca cepuri. Viņš līdzinājās vienkāršam ceļojošam tirgotājam.

Viņš devās uz tuvāko autobusa pieturu, kas atradās vien mazliet vairāk nekā jūdzes attālumā, un lielākā daļa šīs jūdzes stiepās pa viņa paša īpašumu. Pēc četrdesmit minūtēm viņš iekāpa zaļā vienstāva autobusā. Šādu transportlīdzekli viņš līdz šim vēl nekad nebija izmantojis. Viņš apsēdās aizmugurējā sēdeklī un ne mirkli neizlaida no acīm savu ceļasomu. Autobusa konduktoram viņš iedeva desmit šiliņus, lai gan prasīts bija tikai ceturtdaļšiliņš. Pirmā kļūda, kādas nedrīkstēja pieļaut, ja nevēlējās piesaistīt lieku uzmanību.

Autobuss turpināja ceļu uz Bristoli. Lagonda viņu turp aizvestu nieka divpadsmit minūtēs, bet tagad aizritēja vairāk nekā stunda, līdz viņi beidzot piestāja autoostā. Hugo nebija ne pirmais, ne arī pēdējais pasažieris, kurš izkāpa no autobusa. Viņš ieskatījās pulkstenī. Divi un trīsdesmit astoņas minūtes. Viņš bija sev atvēlējis gana daudz laika.

Nekad iepriekš viņš nebija pamanījis, ka līdz Templmīdsas stacijai jāiet pa slīpumu. Un nav jau nekāds brīnums, turklāt nekad agrāk viņam pašam nebija nācies nest savu ceļasomu. Hugo iestājās garā rindā, lai iegādātos biļeti trešās klases vagonā braucienam uz Fišgārdu Velsā. Viņš painteresējās, no kura perona aties vilciens, un, nonācis pareizajā vietā, nostājās tālākajā galā zem neiedegtas gāzes laternas.

Kad pienāca vilciens, viņš iekāpa un izraudzījās kupeju vagona vidū. Ātri vien kupeja pildījās ar pasažieriem. Viņš novietoja ceļasomu plauktā sev pretī un tikpat kā nenolaida acis no tās. Kāda sieviete pavēra kupejas durvis un ieskatījās iekšā. Viņš sievietei vietu nepiedāvāja.

Tiklīdz vilciens izripoja no Bristoles stacijas, viņš atviegloti nopūtās un priecīgi vēroja, kā pilsēta aizvien vairāk attālinās. Viņš sēdēja un domāja par lēmumu, kuru bija pieņēmis. Nākamajā dienā šajā laikā viņš jau būs Korkā. Kamēr vien viņa kājas mīs Īrijas zemi, droši nevarēja justies. Taču Svonsī viņiem jāierodas laikā, jo viņam jāpagūst uz vilcienu, kas vedīs tālāk uz Fišgārdu.

Kad vilciens ieradās Svonsī, bija vēl pusstunda laika līdz Fišgārdas reisam. Tieši tik, lai stacijas bufetē iedzertu tēju un apēstu smalkmaizīti. Tēja nebija ne Earl Grey, ne arī Carwardine’s, bet viņš jutās tik ļoti noguris, ka bija vienalga. Pēc tam viņš atkal nostājās uz slikti apgaismota perona un gaidīja ierodamies Fišgārdas vilcienu.

Tas piebrauca ar nokavēšanos, bet viņš bija pārliecināts, ka prāmis neatstās ostu, kamēr visi pasažieri nebūs uzkāpuši uz klāja. Pēc Korkā pavadītas nakts viņš iegādāsies biļeti un ar kuģi, jebkuru piemērotu kuģi, dosies uz Ameriku. Tur viņš uzsāks jaunu dzīvi un tērēs naudu, ko būs dabūjis par Beringtonholu.

Doma par to, ka senču nams nonāks zem izsoles āmura, pirmo reizi lika viņam atcerēties par savu māti. “Kur gan viņa dzīvos, kad māja būs pārdota? Jā, bet viņa taču vienmēr var apmesties pie Elizabetes Menorhausā. Tur vietas ir vairāk nekā pietiekami. Ja ne, tad viņa var pārcelties pie Hārvijiem. Viņiem pieder trīs mājas, nemaz jau nerunājot par daudzajām kotedžām, kas atrodas viņu zemes īpašumos.”

Tad viņa prāts pievērsās Beringtonu kuģniecībai. To bija veidojušas divas Beringtonu ģimenes paaudzes, bet trešās paaudzes pārstāvis pamanījās visu izpostīt ātrāk nekā bīskaps pagūtu svētīt draudzi.

Uz mirkli viņa domas aizklīda līdz Olgai Petrovskai, un viņš jutās pateicīgs liktenim, ka nekad vairs šo sievieti nesatiks. Īsu mirkli viņš pat atminējās Tobiju Dansteiblu, kurš bija visu viņa nelaimju cēlonis.

Viņš atcerējās arī par Emmu un Greisu, tiesa, šī doma ļoti ātri pagaisa no prāta. Viņš nekad meitas nebija uzskatījis par kaut ko nozīmīgu. Pēc tam viņš prātoja par Džailsu. Dēlam bija izdevies aizbēgt no karagūstekņu nometnes Veinsbergā un atgriezties Bristolē, taču no tikšanās ar tēvu viņš izvairījās. Cilvēki bieži vaicāja Hugo par viņa dēlu, kara varoni, un viņam allaž nācās izgudrot jaunas atrunas. Pavisam drīz viņam neko tādu vairs nevajadzēs darīt. Pēc nokļūšanas Amerikā šo nabassaiti varēs pārgriezt. Kad pienāks laiks – un Hugo bija pārliecināts, ka tik drīz tas nenotiks, – Džailss mantos ģimenes titulu, ja arī “visa pārējā, kas pie tā piederas” vērtība nebūs lielāka par papīra cenu, uz kura rakstīts testaments.

Tomēr lielāko laika daļu viņš veltīja domām par sevi pašu, un apcere par grēku piedošanu pārtrūka tikai brīdī, kad vilciens ieripoja Fišgārdas stacijā. Hugo nogaidīja, lai no kupejas iziet visi pārējie pasažieri, un tikai tad no plaukta nocēla savu ceļasomu un izkāpa uz perona.

Skaļrunī dārdēja paziņojums: “Autobusi uz ostu! Autobusi uz ostu!” Hugo devās norādītajā virzienā un ieraudzīja četrus autobusus. Viņš izvēlējās trešo. Šajā reizē brauciens bija pavisam īss, un termināli neievērot nebija iespējams. Omu aptumšoja tikai viens – gara trešās klases pasažieru rinda pēc prāmja biļetēm uz Korku.

Hugo nopirka biļeti tikai turpceļam un pēc tam pa trapu uzkāpa uz klāja, kur sameklēja nostūri, kādā pat sevi cienošs kaķis nevēlētos ieritināties. Puslīdz droši Hugo sajutās tikai pēc tam, kad atskanēja divi kuģa taures signāli un bija manāma viegla sašūpošanās, prāmim atvirzoties no mola.

Kad prāmis bija ticis garām ostas sienai, Hugo pirmo reizi ļāvās atslābumam. Viņš bija tik ļoti pārguris, ka nolika galvu uz savas ceļasomas un iegrima dziļā miegā.

Beringtons nezināja, cik ilgu laiku bija gulējis, kad sajuta kādu pieskaramies plecam. Viņš atvēra acis un ieraudzīja divus vīrus, kas bija nostājušies blakus un slējās viņam pāri.

– Sers Hugo Beringtons? – viens no viņiem vaicāja.

Nebija lielas jēgas to noliegt. Vīrieši aiz pleciem pierāva Hugo kājās un paziņoja, ka viņš ir arestēts. Viņi nesteidzās un nolasīja Beringtonam garu jo garu apsūdzību sarakstu.

– Es esmu ceļā uz Korku, – viņš iebilda. – Likums taču nosaka jūsu varu saistībā ar “divpadsmit jūdžu ierobežojumu”.

– Nē, kungs, – iebilda otrs virsnieks. – Jūs jau esat atceļā uz Fišgārdu.

Vairāki pasažieri, pārliekušies pār bortu, noraudzījās, kā pa trapu lejup ved roku dzelžos saslēgtu vīrieti, kura dēļ bija aizkavēta prāmja izbraukšana no ostas.

Hugo tika iegrūsts melna Wolseley auto aizmugurē, un jau pēc dažiem mirkļiem viņam nācās doties garā atpakaļceļā uz Bristoli.

Atvērās kameras durvis, un formastērpā ģērbies vīrietis ienesa paplāti ar brokastīm. Tās nebija tādas brokastis un nebija tāda paplāte, un nepavisam jau ne tādā formā tērpts apkalpotājs, kādu Hugo bija paradis redzēt no rīta. Uzmetis tikai vienu vienīgu skatienu grauzdētajai maizei un tomātiem, kas peldēja eļļā, Beringtons pastūma paplāti sāņus.

“Interesanti, cik ilgs laiks paies, līdz šādas maltītes kļūs par manas diētas pamatu?” nodomāja Beringtons.

Pēc dažām minūtēm atgriezās virsnieks, aiznesa projām brokastu paplāti un skaļi aizcirta kameras durvis.

Nākamreiz tās atvērās, kad ieradās divi virsnieki, kuri pavadīja Hugo augšup pa akmens kāpnēm uz tikšanās telpu, kas tika stingri uzraudzīta. Tur ieslodzīto gaidīja Bens Vinšovs, Beringtonu kuģniecības advokāts.

– Man ļoti žēl, valdes priekšsēdētāj, – viņš sacīja.

Hugo pašūpoja galvu, un viņa sejā bija lasāma samierināšanās ar likteni. – Un kas notiks tālāk? – viņš vaicāja.

– Policijas iecirkņa priekšnieks man sacīja, ka pēc dažām minūtēm jums tiks izvirzīta oficiāla apsūdzība, pēc tam jūs vedīs pie miertiesneša. Jums tikai jānoliedz visas apsūdzības un jāapliecina, ka neesat vainīgs. Iecirkņa priekšnieks sacīja, ka netiks pieļauta drošības naudas iemaksa un viņi miertiesnesim īpaši uzsvērs faktu par jūs arestēšanu brīdī, kad mēģinājāt izbraukt no valsts, turklāt jums līdzi bija soma, kurā glabājās astoņi simti mārciņu. Baidos, ka preses pārstāvjiem šī būs īsta pļaujas diena.

Kopā ar kompānijas advokātu Hugo sēdēja tikšanās telpā un gaidīja ierodamies policijas iecirkņa priekšnieku. Advokāts brīdināja Beringtonu, ka jābūt gatavam cietumā pavadīt pat vairākas nedēļas līdz tiesas procesa sākumam. Viņš nosauca četru advokātu vārdus un ieteica izvēlēties kādu no viņiem par aizstāvi gaidāmajā procesā. Viņi bija izlēmuši, ka izraudzīsies Gilbertu Greju.

Atvērās telpas durvis, un ienāca policijas seržants.

– Jūs esat brīvs, ser, un varat doties projām, – viņš paziņoja tik ikdienišķā tonī, it kā Hugo būtu vainīgs kāda gluži nenozīmīga satiksmes negadījuma izraisīšanā.

Tikai pēc laba brīža Vinšovs bija attapies tiktāl, ka spēja pavaicāt: – Vai manam klientam jāatgriežas vēlāk?

– Cik man zināms, tad ne, kungs.

Hugo Beringtons no policijas iecirkņa izgāja kā pilnīgi brīvs cilvēks.

Šim notikumam Bristol Evening News veltīja tikai īsu rindkopu laikraksta devītajā lappusē. Tur bija izlasāms: “Tobijs Dansteibls, vienpadsmitā Dansteiblas grāfa otrais dēls, miris no sirdslēkmes Vimbldonas policijas iecirknī, kur atradies apcietinājumā.”

Vēlāk Dereks Mičels par notikušo pastāstīja daudz vairāk.

Grāfs cietuma kamerā apmeklējis dēlu, un tas noticis tikai pāris stundu pirms tam, kad Tobijs atvadījies no dzīves. Dežurējošais virsnieks dzirdējis, ka tēvs un dēls vairākkārt mijuši asas frāzes. Grāfs uzsvērti atkārtojis tādus vārdus kā “ģimenes reputācija” un “apstākļiem atbilstīga rīcība”.

Kad Vimbldonas tiesā tika noskaidroti lietas apstākļi, tiesnesis vaicāja, vai virsnieks pamanījis, ka grāfa vizītes laikā ieslodzītajam dotas kādas tabletes.

– Nē, ser, – atbildēja virsnieks, – neko tamlīdzīgu es neredzēju.

Vimbldonas tiesas spriedums tika pieņemts jau tajā pašā pēcpusdienā. “Miris dabīgā nāvē.”

Trīsdesmit septītā nodaļa

– Valdes priekšsēdētāj, šorīt jau vairākas reizes zvanīja Prendergasta kungs, – paziņoja Potsas jaunkundze, sekodama Hugo Beringtonam viņa kabinetā. – Un pēdējo reizi viņš uzsvēra, ka tas ir ļoti steidzams jautājums. – Ja sekretāre arī pamanīja, ka Beringtons nav noskuvies un viņa tvīda uzvalks izskatās tik saņurcīts, it kā Hugo būtu gulējis tajā, viņa nesacīja ne vārda.

Saistībā ar Prendergasta alkām pēc steidzamas sarunas pirmā doma, kas ienāca Beringtonam prātā, bija par to, ka Brodstrītas ielas zemes pārdošanas darījums ir izgāzies un banka steidzami vēlas pieprasīt no viņa atpakaļ astoņus simtus mārciņu. Tad nu Prendergastam nāksies apsvērt visu vēlreiz.

– Un Tenkoks, – sacīja Potsas jaunkundze, ieskatījusies savās piezīmēs, – apgalvo, ka viņam esot jaunumi, ko jūs vēlēsieties zināt. – Valdes priekšsēdētājs klusēja. – Taču vissvarīgākā, – viņa turpināja, – ir vēstule, ko esmu nolikusi uz jūsu rakstāmgalda. Man ir tāda sajūta, ka jūs nekavējoties vēlēsieties to izlasīt.

Pat vēl neapsēdies pie rakstāmgalda, Hugo sāka lasīt vēstuli. Pēc tam viņš to izlasīja arī otru reizi un joprojām nespēja noticēt tam, ko redzēja. Viņš pavērās uz sekretāri.

– Sirsnīgi apsveicu, ser!

– Es vēlos runāt ar Prendergastu! – skarbi pavēlēja Beringtons. – Pēc tam gribu satikt rīkotājdirektoru un tad arī Tenkoku! Rindas kārtībā!

– Jā, valdes priekšsēdētāja kungs! – attrauca Potsas jaunkundze un izsteidzās no kabineta.

Gaidīdams telefonsavienojumu ar Prendergastu, Hugo trešo reizi izlasīja vēstuli no kuģniecības lietu ministra.

“Dārgais ser Hugo!

Man ir tas prieks paziņot, ka Beringtonu kuģniecība ir uzvarējusi konkursā par… ”

Iezvanījās telefons uz Hugo galda. – Ar jums runās Prendergasta kungs, – pavēstīja Potsas jaunkundze.

– Labrīt, ser Hugo! – Prendergasta balsī atkal skanēja agrākā cieņa. – Domāju, būsiet apmierināts dzirdot, ka Kliftones kundze beidzot piekritusi pārdot viņai piederošo zemi Brodstrītā par tūkstoš mārciņām.

– Bet es taču tikko esmu parakstījis līgumu par to, ka pārdodu United Dominion man piederošo zemi Brodstrītā par četriem tūkstošiem mārciņu.

– Un šis līgums joprojām ir uz mana rakstāmgalda, – atteica Prendergasts. – Viņiem nepaveicās, bet jums, gluži pretēji, tā bija liela veiksme, jo viņi nevarēja tikties ar mani ātrāk kā desmitos šajā rītā.

– Vai jūs samainījāt līgumus?

– Jā, ser Hugo. Tieši tā es arī izdarīju.

Hugo sirds teju vai apmeta kūleni.

– Par četrdesmit tūkstošiem mārciņu.

– Es nesaprotu.

– Kad varēju apstiprināt United Dominion, ka jums pieder arī Kliftones kundzes zemesgabals, gluži tāpat kā visi pārējie zemes īpašumi tajā ielā, viņi izrakstīja čeku par visu summu.

– Lieliski pastrādāts, Prendergast! Es zināju, ka varu uz jums paļauties.

– Paldies, ser! Tagad jums atliek tikai parakstīt līgumu ar Kliftones kundzi, un pēc tam es varēšu noguldīt bankā United Dominion samaksāto naudu.

Hugo ieskatījās savā rokaspulkstenī. – Tā kā pašlaik jau ir pāri četriem, bankā ieradīšos rīt no paša rīta.

Prendergasts ieklepojās. – No paša rīta, ser Hugo, nozīmē deviņos. Un… vai drīkstu vaicāt? Tie astoņi simti mārciņu, ko vakar jums iedevu… Jums tie vēl ir?

– Jā, ir gan. Kāda tam tagad nozīme?

– Manuprāt, būtu tikai apdomīgi, ja mēs Kliftones kundzei viņas tūkstoš mārciņu samaksātu vēl pirms tam, kad ieskaitām jūsu kontā United Dominion četrdesmit tūkstošus. Mums nebūtu ērti vēlāk uzklausīt mulsinošus jautājumus no bankas augstākās vadības.

– Pilnīgi piekrītu, – Beringtons apstiprināja un ieskatījās savā somā. Viņš nebija iztērējis ne peniju no minētajiem astoņiem simtiem mārciņu. Tagad tas bija liels atvieglojums.

– Man vairs nekas nav sakāms, – Prendergasts noteica. – Ja nu vienīgi varu jūs apsveikt ar īpaši veiksmīga darījuma noslēgšanu.

– Kā jūs zināt par šo līgumu?

– Atvainojiet, ser Hugo? – Prendergasts, nedaudz izbrīnījies, sacīja.

– Ak… man likās, jūs pieminējāt ko citu, – atrunājās Hugo. – Tas patiešām vairs nav svarīgi, Prendergast. Aizmirstiet, ka vispār ko tādu sacīju, – viņš piebilda un nolika klausuli.

Kabinetā atkal ienāca Potsas jaunkundze. – Valdes priekšsēdētāj, tikšanos ar jums gaida rīkotājdirektors.

– Aiciniet viņu!

– Vai jau dzirdējāt labos jaunumus, Rej? – Hugo vaicāja, kad ienāca Komptons.

– Dzirdēju, dzirdēju, priekšsēdētāj! Pašā īstākajā laikā.

– Īsti nesapratu, kā jūs to domājāt, – noteica Hugo.

– Valdes sēdē, kas paredzēta nākamajā mēnesī, jums būs jāziņo par kompānijas sasniegtajiem rezultātiem gada garumā. Lai gan joprojām ir jārunā par smagiem zaudējumiem, jaunais līgums garantē, ka nākamais gads nesīs peļņu.

– Un vēl piecus turpmākos gadus, – Hugo atgādināja, triumfējoši pavicinājis no ministrijas saņemto vēstuli. – Sagatavojiet valdes sēdes norises plānu, bet neiekļaujiet tajā jaunumus par šo līgumu ar valdību. Es vēlētos pats pavēstīt to valdes locekļiem.

– Kā teiksiet, priekšsēdētāj! Parūpēšos, lai visi nepieciešamie dokumenti jau rīt ap dienasvidu būtu uz jūsu rakstāmgalda, – Komptons piebilda un izgāja no kabineta.

Hugo ceturto reizi izlasīja no ministrijas saņemto vēstuli. – Trīsdesmit tūkstoši gadā! – viņš skaļi noteica. Izskanot šiem vārdiem, uz viņa rakstāmgalda atkal iezvanījās telefons.

– Fostera kungs no Savills nekustamo īpašumu aģentūras, – sacīja Potsas jaunkundze.

– Savienojiet!

– Labrīt, ser Hugo! Mans uzvārds ir Fosters. Esmu firmas Savills vecākais partneris. Iedomājos, ka mums vajadzētu satikties un apspriest jūsu rīkojumus saistībā ar Beringtonholas pārdošanu. Varbūt lenča laikā tiksimies manā klubā?

– Nav nepieciešams pūlēties, Foster. Esmu pārdomājis. Beringtonhola vairs netiek pārdota, – Hugo pavēstīja un nolika klausuli.

Atlikušo pēcpusdienas daļu Beringtons aizvadīja, parakstīdams lielu daudzumu vēstuļu un dažādu čeku, ko uz viņa galda kaudzē bija salikusi Potsas jaunkundze. Tikai pēc sešiem viņš uzlika pildspalvai uzgali.

Kad ienāca Potsas jaunkundze, lai paņemtu parakstītos dokumentus, Hugo sacīja: – Tagad aiciniet Tenkoku.

– Jā, ser, – atteica Potsas jaunkundze, un viņas balsī ieskanējās tikko jaušama neapmierinātība.

Gaidīdams Tenkoka ierašanos, Hugo noslīga uz ceļgaliem un atvēra savu ceļasomu. Viņš skatījās uz astoņsimt mārciņām, kuras Amerikā būtu nodrošinājušas viņam izdzīvošanu līdz brīdim, kad saņemtu naudu par Beringtonholas pārdošanu. Tagad šīs pašas astoņsimt mārciņas tiks izmantotas, lai iegūtu veselu bagātību, iztirgojot zemes īpašumus Brodstrītā.

Pie durvīm kāds klusi pieklauvēja. Hugo aši aizvēra ceļasomu un atgriezās pie sava rakstāmgalda.

– Pie jums ieradies Tenkoks, – pavēstīja Potsas jaunkundze un atkal aizvēra durvis.

Dokeris pārliecinātā solī ienāca Beringtona kabinetā un taisnā ceļā devās pie rakstāmgalda.

– Kādas ir tās tavas steidzamās ziņas?

– Es ierados pēc tā otra piecnieka, ko man solījāt, – Tenkoks atteica un triumfējot paraudzījās uz Hugo.

– Es tev neko neesmu parādā, – Beringtons attrauca.

– Bet es taču pierunāju, lai māsa jums pārdod to zemi, ko?

– Mēs vienojāmies, ka pierunāsi viņu pārdot par divsimt mārciņām. Man galu galā nācās samaksāt piecas reizes vairāk. Tātad, kā jau teicu, es tev neko neesmu parādā. Lasies ārā no mana kabineta un netraucē man strādāt!

Stens nekustējās ne no vietas. – Un man ir tā vēstule, kuru jūs gribējāt redzēt.

– Kāda vēl vēstule?

– Tā, kuru Meizijai atveda tas ārsts no amerikāņu kuģa.

Ziņa par līdzjūtības vēstuli no Harija kuģa biedra Hugo pilnībā bija izkritusi no prāta. Viņš nespēja iedomāties, kāpēc lai tā būtu svarīga tagad, kad Meizija jau piekritusi pārdot zemi. – Es tev par to iedošu vienu mārciņu.

– Jūs man solījāt piecīti.

– Pazūdi no mana kabineta, kamēr tev vēl ir darbs, Tenkok.

– Labi jau labi, – samierinājās Tenkoks. – Varat to dabūt par vienu mārciņu. Kam man tā? – No bikšu aizmugurējās kabatas viņš izvilka saņurcītu aploksni un pasniedza Hugo Beringtonam. Priekšsēdētājs no maka izņēma desmit šiliņu banknoti un nolika uz rakstāmgalda pretī Tenkokam.

Stens stāvēja kā sastindzis. Hugo ielika maku atpakaļ kabatā un izaicinoši paraudzījās uz Tenkoku.

– Vari izvēlēties. Ņem atpakaļ savu vēstuli vai dabū desmit šiliņus.

Paķēris desmit šiliņu banknoti, Stens klusi nolamājās un izsteidzās no kabineta.

Hugo nolika vēstuli malā, ērtāk iekārtojās savā krēslā un sāka domāt par to, kā iztērēs daļu naudas, kas iegūta Brodstrītas darījumā. “Aizgājis uz banku un parakstījis visus nepieciešamos dokumentus, es uzreiz došos pāri ielai, kur atrodas tirdzniecības zāle.” Hugo jau bija noskatījis četrvietīgu tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītā gada Aston Martin modeli ar divu litru motoru.

“Pēc tam es varētu izbraukt cauri pilsētai un doties pie sava drēbnieka – jauns uzvalks man nebija šūts jau tik sen, ka nebija nozīmes pat mēģināt to atcerēties, – un pēc piemērīšanas doties pusdienās uz klubu, kur vajadzēja samaksāt iepriekš uzkrāto pamatīgo rēķinu bārā. Pēcpusdienā varētu parūpēties par krājumu papildināšanu Beringtonholas vīna pagrabā un, iespējams, pat apsvērt dažu ieķīlāto mātes dārglietu izpirkšanu. Izskatījās, ka viņai to ļoti pietrūkst. Vakarā…” Pārdomas pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

– Es dodos projām, – informēja Potsas jaunkundze. – Gribu līdz septiņiem pagūt uz pastu, lai nepalaistu garām šāsdienas pēdējo vēstuļu piegādi. Vai jums vēl kaut kas būs vajadzīgs, ser?

– Nē, Potsas jaunkundz. Tikai rīt droši vien darbā ieradīšos mazliet vēlāk. Man deviņos norunāta tikšanās ar Prendergasta kungu.

– Saprotams, priekšsēdētāja kungs, – atteica Potsas jaunkundze.

Kad kabineta durvis aiz viņas bija aizvērušās, Beringtona skatiens pievērsās apņurcītajai aploksnei. Viņš paķēra sudraba vēstuļu nazi, ar kuru atplēsa līmējumu, un tad izņēma vienu vienīgu papīra lapu. Acis ātri pārskrēja tekstam, meklējot attiecīgas frāzes

ŅUJORKA

1939. GADA 8. SEPTEMBRIS

Mīļo māt!

.. neesmu miris, jo “Devonieti” nogremdēja… Mani izcēla no jūras, un es nokļuvu uz amerikāņu kuģa .. turēdamās pie vārgās cerības, ka reiz tomēr tiks pierādīts – mans tēvs bija Arturs Kliftons, nevis Hugo Beringtons ..

.. bet līdz tam lūdzu Tevi glabāt manu noslēpumu tikpat cieši, kā glabāji savējo visus šos gadus.

Tavs mīlošais dēls Harijs

Asinis viņam sastinga dzīslās. Triumfa sajūta un prieks, kas viņu pavadīja visas dienas garumā, izgaisa vienā mirklī. Šo vēstuli gan viņš nevēlējās lasīt otru reizi. Un vēl būtiskāk – viņš negribēja, lai kāds vispār zinātu par tās eksistenci. Beringtons atvēra rakstāmgalda augšējo atvilktni un izņēma Swan Vestas kārbiņu, uzrāva sērkociņu un, turēdams virs papīrgroza, aizdedzināja vēstuli. Drīz vien pēdējais papīra gabaliņš bija pārvērties pelnos. Šie bija vislabāk iztērētie desmit šiliņi viņa mūžā.

Hugo jutās pilnīgi pārliecināts, ka ir vienīgais cilvēks, kuram zināms, ka Harijs Kliftons joprojām ir dzīvs. Un Beringtons bija apņēmības pilns rīkoties, lai tā paliktu arī turpmāk. Ja reiz Kliftons turēs vārdu un turpinās izlikties par Tomasu Bredšovu, kā gan kādam varētu ienākt prātā, ka patiesība ir citāda?

Piepeši viņam kļuva slikti, atceroties, ka Emma joprojām vēl atrodas Amerikā. “Vai viņai kaut kā būtu izdevies uzzināt, ka Kliftons joprojām ir dzīvs? Taču… ja viņa nav lasījusi vēstuli, tas nav iespējams.” Beringtons nosprieda, ka noteikti jānoskaidro, kālab meita devusies uz Ameriku.

Viņš paņēma klausuli un sāka sastādīt Mičela numuru, kad viņam likās, ka gaitenī atskan soļi. Beringtons nolika klausuli, jo nodomāja, ka tur droši vien staigā naktssargs, kurš vēlēsies pārliecināties, kāpēc kabinetā joprojām deg gaisma.

Atvērās durvis, un viņš ieraudzīja sievieti, kuru bija cerējis nemūžam vairs nesastapt.

– Kā tu tiki garām vārtu sargam? – viņš noprasīja.

– Es viņam pateicu, ka mums norunāta tikšanās ar valdes priekšsēdētāju.

– Jums? – pārvaicāja Hugo.

– Jā. Esmu atvedusi tev nelielu dāvanu. Lai gan īsti tā nevarētu teikt, ja tu dod kādam to, kas viņam jau patiesībā pieder. – Viņa uzlika uz rakstāmgalda klūdziņu grozu un noņēma smalku muslīna pārklāju. Hugo ieraudzīja aizmigušu bērniņu. – Man likās, ir pienācis laiks tev iepazīties ar savu meitu, – Olga teica un pakāpās sāņus, lai viņš labāk varētu mazo apskatīt.

– Un kālab tu domā, ka man ir kaut visniecīgākā interese par tavu bandu bērnu?

– Tāpēc ka viņa ir arī tavs bandu bērns, – Olga rimti atteica. – Pieņēmu, ka tu vēlēsies dot viņai to pašu, ko dzīves uzsākšanai esi devis Emmai un Greisai.

– Kāpēc tu domā, ka es kaut vai apsvēršu tik smieklīgi muļķīgu soli?

– Tāpēc, Hugo, – viņa sacīja, – ka tu no manis izvilināji visu līdz pēdējam grasim. Tagad pienākusi tava kārta uzņemties atbildību. Tu taču neuzskatīji, ka varēsi tik vienkārši atbrīvoties no visa un tikt cauri sveikā?

– Vienīgā, no kuras es atbrīvojos, biji tu, – Hugo smīnīgi noteica. – Tagad vari mierīgi lasīties no šejienes projām un paņem līdzi arī to savu grozu, jo es ne pirkstu negrasos pakustināt, lai viņai palīdzētu.

– Tad jau man droši vien vajadzēs vērsties pie kāda, kurš būs gatavs pirkstu pakustināt un viņai palīdzēt.

– Un kurš tas būtu? – nikni noprasīja Hugo.

– Laikam vēršanās pie tavas mātes būtu gana labs sākums, lai gan viņa, visticamāk, ir pēdējā uz šīs pasaules, kura joprojām tic katram tavam vārdam. – Hugo pielēca kājās, taču Olga pat nesatrūkās. – Ja man neizdosies pārliecināt viņu, – sieviete turpināja, – nākamā vieta, kurp došos, būs Menorhausa. Tur es iedzeršu pēcpusdienas tēju kopā ar tavu bijušo sievu. Mēs varēsim apspriest to faktu, ka viņa no tevis bija izšķīrusies jau ilgi pirms tam, kad es iepazinos ar tevi. – Hugo panācās uz priekšu, taču tas nekavēja Olgu runāt. – Un… ja nu gadītos tā, ka Elizabetes nav mājās, es taču vienmēr varu doties uz Malgelrijas pili, kur iepazīstināšu lordu un lēdiju Hārvijus ar vēl vienu tavu atvasi.

– Kālab tu iedomājies, ka viņi tev noticēs?

– Un kāpēc tev liekas, ka tā nebūs?

Hugo pagāja vēl tuvāk Olgai. Tagad viņus šķīra vien piecas collas, taču sieviete joprojām nebija pateikusi visu.

– Un, beigu beigās, man ir sajūta, ka vajadzēs aiziet arī pie Meizijas Kliftones. Es šo sievieti patiešām apbrīnoju. Ja tas, ko esmu par viņu dzirdējusi, ir taisnība…

Satvēris pie pleciem, Hugo sāka Olgu purināt un jutās pārsteigts, ka viņa pat nepūlējās aizstāvēties.

– Tagad klausies, ko es teikšu. Tu, pasaules pabira! – viņš kliedza. – Ja tu kādam uzdrīkstēsies pat ieminēties par to, ka esmu šā bērna tēvs, es padarīšu tavu dzīvi tik nožēlojamu, ka tu pat vēlēsies, kaut kopā ar vecākiem būtu tikusi pie gestapoviešiem!

– Es vairs no tevis nebaidos, Hugo, – atteica Olga ar savādu nolemtības pieskaņu balsī. – Tagad mani interesē tikai viens. Lai tu jau otro reizi neizspruktu sveikā.

– Otro reizi? – pārvaicāja Beringtons.

– Tev liekas, ka es nezinu par Hariju Kliftonu un viņa tiesībām uz ģimenes titulu?

Hugo palaida sievieti vaļā un pakāpās soli atpakaļ. Viņš izskatījās satriekts. – Kliftons ir miris. Guļ jūras dzīlēs. To zina visi.

– Tu zini, ka viņš joprojām ir dzīvs, Hugo, lai gan vēlies, kaut visi pārējie domātu, ka tā nav.

– Kā gan tu to varētu zināt…

– Es iemācījos domāt tāpat kā tu, izturēties tāpat kā tu un, kas vissvarīgākais, arī rīkoties tieši tāpat kā tu… Un tādēļ es izlēmu, ka arī man neieciešams nolīgt privātdetektīvu.

– Bet tev būs nepieciešami gadi… – Hugo iebilda.

– Tikai ne tādā gadījumā, ja satiec cilvēku, kuram nav darba, kura vienīgais klients jau otru reizi aizbēg un kurš nav saņēmis algu par sešiem mēnešiem. – Olgas sejā parādījās smaids, jo viņa redzēja, kā Hugo savelk pirkstus dūrēs. Tā bija droša zīme, ka viņas vārdi ir trāpījuši mērķī. Viņa neizvairījās pat tad, kad vīrietis pacēla dūri.

Kad tā ietriecās Olgai sejā, viņa aizstreipuļoja pāris soļus, spiezdama roku pie sava salauztā deguna. Otrs sitiens trāpīja vēderā, un viņa saliecās sāpēs.

Hugo pakāpās sāņus un smejoties vēroja, kā viņa līgojas, pūlēdamās noturēties kājās. Beringtons grasījās iesist arī trešo reizi, bet sievietes ceļgali saļodzījās un viņa nokrita uz grīdas. Gluži kā marionete, kam pārgrieztas aukliņas, aiz kurām tā tika turēta.

– Tagad tu redzi, kas tevi sagaida, ja tev pietiks muļķības, lai vēl kaut reizi mani apgrūtinātu, – kliedza Hugo, sliedamies pāri piekautajai sievietei. – Ja nevēlies saņemt papildporciju, tad labāk lasies projām, kamēr tev vēl ir tāda iespēja! Un neaizmirsti paņemt savu bandu bērnu līdzi uz Londonu!

Olga lēnām slējās kājās, līdz varēja atbalstīties uz ceļgaliem. No viņas deguna joprojām tecēja asinis. Sieviete pūlējās piecelties, taču viņai nepietika spēka, viņa pastreipuļoja uz priekšu un no atkārtota kritiena izvairījās vienīgi tāpēc, ka paguva pieturēties pie rakstāmgalda malas. Viņa mirkli pūlējās attapties un vairākkārt dziļi ieelpoja. Kad beidzot Olga pacēla galvu, viņas skatienu piesaistīja iegarens sudraba priekšmets, kurš vizēja galda lampas mestajā gaismas aplī.

– Vai tu nedzirdēji, ko es teicu? – Hugo nemitējās klaigāt. Viņš paspēra soli uz priekšu, saķēra Olgu aiz matiem un atlieca viņas galvu atpakaļ.

Pēdējiem spēkiem Olga ar kāju pamanījās iespert viņam pa krustiem, turklāt tā, ka trāpīja ar kurpes papēdi.

– Kuce tāda! – Hugo ieķērcās, palaida viņas matus vaļā un aizstreipuļoja prom. Olgai radās mirklis, lai paķertu sudraba vēstuļu nazi un noslēptu to kleitas piedurknē. Viņa pagriezās ar seju pret savu mocītāju. Atguvis elpu, Hugo atkal tuvojās. No maza galdiņa, kas atradās pie sienas, viņš paķēra smagu stikla pelnu trauku un pacēla to augstu virs galvas. Viņš bija apņēmies dot Olgai triecienu, no kura viņa tik drīz neattaptos.

Kad Beringtons bija vien soļa attālumā, Olga izņēma vēstuļu nazi no piedurknes, satvēra to abām rokām un notēmēja pret Hugo sirdi. Brīdī, kad Beringtons grasījās iesist ar pelnutrauku viņai pa galvu, viņš pirmo reizi pamanīja nazi sievietei rokā un mēģināja izvairīties, pagriezies uz vienu pusi. Viņš paklupa, zaudēja līdzsvaru un smagi uzgāzās sievietei virsū.

Pēc īsa klusuma brīža Hugo lēnām noslīga uz ceļgaliem, un tad atskanēja kliedziens, no kura būtu pamodušies visi mirušo valstības iemītnieki. Olga nolūkojās, kā viņš tveras pie vēstuļu naža spala. Viņa kā apburta vēroja notiekošo, it kā skatītos palēninātos kadrus filmā. Tas droši vien bija tikai mirkli, taču Olgai likās, ka pagājusi mūžība. Hugo beidzot sabruka uz grīdas pie sievietes kājām.

Viņa skatījās uz vēstuļu nazi. Tā asmens bija izdūries caur Hugo kaklu, un asinis šļācās uz visām pusēm, gluži kā ūdens no sabojāta hidranta.

– Palīdzi man! – Hugo izmocīja vārdus un mēģināja pacelt roku.

Olga notupās viņam blakus un saņēma plaukstās vīrieša roku. Reiz viņa šo cilvēku bija mīlējusi. – Es tev nekādi nespēju palīdzēt, mans dārgais! – viņa sacīja. – Un tā ir bijis vienmēr.

Hugo elpa kļuva nevienmērīgāka, lai gan roka joprojām cieši turēja Olgas delnu. Sieviete pieliecās viņam tuvāk, lai būtu droša, ka viņš dzirdēs katru vārdu. – Tev atlikuši vien daži mirkļi, ko dzīvot, – viņa nočukstēja. – Un man gribētos, lai tu aizej viņsaulē, zinādams katru Mičela pēdējās atskaites punktu.

Vēl pēdējo reizi Hugo mēģināja runāt. Lūpas kustējās, taču skaņas nebija.

– Emma ir atradusi Hariju, – teica Olga. – Zinu, tu priecāsies dzirdēt, ka viņš ir sveiks un vesels. – Hugo nenovērsa acis no Olgas, un viņa pieliecās vēl tuvāk. Viņas lūpas gandrīz skāra vīrieša ausi. – Viņš jau ir devies ceļā uz Angliju, lai pieprasītu to, kas viņam pēc likuma pienākas.

Hugo roka ļengani nošļuka uz leju. Olga vēl piebilda: – Ak, pavisam aizmirsu tev pateikt! Arī melot es esmu iemācījusies tikpat labi, kā to proti tu.

Bristol Evening Post un Bristol Evening News nākamās dienas numuros bija atšķirīgi virsraksti.

“Sers Hugo Beringtons sadurts līdz nāvei.”

Tāds bija Post galvenais virsraksts. News deva priekšroku citam:

“Nezināma sieviete metusies zem Londonas vilciena.”

Tikai galvenais inspektors, detektīvs Blekmors, vietējās kriminālmeklēšanas nodaļas vadītājs, saskatīja saikni starp abiem šiem notikumiem.

EMMA BERINGTONE

1942

Trīsdesmit astotā nodaļa

– Labrīt, Gincburga kungs! – sveicināja Seftons Dželkss, pieceldamies no savas vietas pie rakstāmgalda. – Jūtos patiešām pagodināts, sastopoties ar cilvēku, kurš publicējis Dorotijas Pārkeres un Greiema Grīna darbus.

Gincburgs viegli paklanījās un sarokojās ar Dželksu.

– Un Beringtones jaunkundz, – sacīja Dželkss, pagriezies pret Emmu, – ir patīkami jūs atkal satikt. Tā kā vairs nepārstāvu Loida kungu, ceru, ka mēs ar jums varētu kļūt draugi.

Emma sadrūma un apsēdās, tā arī nepaspiedusi advokāta pastiepto roku.

Kad visi trīs bija ieņēmuši vietas, Dželkss turpināja: – Domāju, būs iederīgi, ja, sākot mūsu tikšanos, sacīšu, ka mums nepieciešama atklāta un godīga diskusija. Tādējādi mēs noskaidrosim, vai ir iespējams rast risinājumu mūsu problēmām.

– Jūsu problēmām, – iestarpināja Emma.

Gincburga kungs saknieba lūpas, tomēr neko neteica.

– Esmu pārliecināts, – Dželkss runāja tālāk, pievērsies Gincburgam, – ka jūs vēlēsieties rīkoties tā, lai būtu labāk visiem iesaistītajiem.

– Vai šoreiz tas nozīmē arī Hariju Kliftonu? – jautāja Emma.

Izdevējs paraudzījās uz Emmu un savilka seju neapmierinātā grimasē.

– Jā, Beringtones jaunkundz, – atbildēja Dželkss. – Jebkura vienošanās, kādu mēs varētu panākt, noteikti attiecas uz Hariju Kliftonu.

– Tieši tāpat kā tajā reizē, kurā jūs aizgājāt projām brīdī, kad viņam bijāt visvairāk nepieciešams?

– Emma… – pārmetoši noteica Gincburgs.

– Esmu spiests uzsvērt, ka izpildīju sava klienta norādījumus. Ne vairāk un ne mazāk. Bredšova kungs un kundze apliecināja, ka cilvēks, kuru pārstāvu, ir viņu dēls. Man nebija iemesla domāt citādi. Un es panācu, lai Tomu nenotiesā par…

– Un pēc tam jūs atstājāt Hariju likteņa ziņā.

– Savai aizstāvībai, Beringtones jaunkundz, varu sacīt vien to, ka, noskaidrojis Harija Kliftona īsto identitāti, izpildīju viņa lūgumu klusēt. Viņš nevēlējās, lai jūs zinātu, ka viņš ir joprojām dzīvs.

– Harijs pats par notikušo stāsta citādi, – noteica Emma un jau uzreiz nožēloja, ka šos vārdus laidusi pār lūpām.

Gincburgs vairs pat nemēģināja slēpt savu neapmierinātību. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kurš saprot, ka viņa trumpja kārts ir izspēlēta pārāk ātri.

– Skaidrs, – sacīja Dželkss. – Pēc šīs piezīmes saprotu, ka jūs abi esat lasījuši viņa pirmo dienasgrāmatu.

– Katru vārdu, – apstiprināja Emma. – Tātad jūs varat neizlikties, ka rīkojāties Harija interesēs.

– Emma, – Gincburgs strikti noteica, – jums jāiemācās neuztvert visu tik personīgi un mēģināt skatīt kopainu.

– Vai tā būtu tāda, ka pazīstamākais Ņujorkas advokāts savu karjeru beidz cietumā, jo ir falsificējis pierādījumus un tādējādi traucējis lietas likumīgai izskatīšanai? – vaicāja Emma, nenovērsdama skatienu no Dželksa.

– Es atvainojos, Dželksa kungs, – sacīja Gincburgs. – Mana jaunā draudzene pārāk aizraujas, kad runa ir par…

– Varat būt drošs, tā patiešām ir, – atbildēja Emma, nu jau gandrīz kliedzot. – Jo es precīzi varu jums pateikt, ko šis cilvēks… – Viņa norādīja uz Dželksu. – …darītu, ja Harijam būtu piespriesta nāve elektriskajā krēslā. Viņš pats nospiestu slēdzi, ja vien būtu pārliecināts, ka tādējādi izglābs savu ādu.

– Kaut kas vienreizējs! – izsaucās Dželkss un pielēca kājās. – Es jau biju sagatavojis iesniegumu, kuru izlasot, tiesai nebūtu vairs ne mazāko šaubu, ka policisti arestējuši citu cilvēku.

– Tātad jūs jau no paša sākuma zinājāt, ka tas bija Harijs, – secināja Emma un atkal apsēdās krēslā.

Emmas pārmetums uz mirkli apmulsināja Dželksu. Viņa nekavējās izmantot klusumu, kas bija iestājies telpā.

– Dželksa kungs, tagad es jums pastāstīšu, kas notiks tālāk. Kad pavasarī Viking izdos Harija pirmo dienasgrāmatu, jūsu reputācija tiks pamatīgi sabojāta un karjera sašķīdīs druskās. Un, gluži tāpat kā to nācās darīt Harijam, arī jūs iepazīsiet dzīvi Levenemā.

Gluži izmisis, Dželkss pievērsās Gincburgam. – Es biju pārliecināts, ka mūsu visu interesēs ir rast kopīgu risinājumu un draudzīgi vienoties, iekams viss process ir kļuvis pilnīgi nekontrolējams.

– Ko jūs esat izdomājis, Dželksa kungs? – vaicāja Gincburgs, pūlēdamies runāt iespējami samiernieciskāk.

– Jūs taču negrasāties sniegt šim blēdim palīdzīgu roku? – vaicāja Emma.

Gincburgs pacēla roku. – Mums viņš ir jāuzklausa. Tas ir mazākais, ko varam darīt, Emma.

– Jāuzklausa tāpat, kā viņš uzklausīja Hariju?

Dželkss pagriezās pret Gincburgu. – Ja jūs izlemtu nepublicēt pirmo dienasgrāmatu, es parūpētos, lai tas būtu tā vērts.

– Nespēju noticēt, ka jūs to uztverat nopietni, – sašuta Emma.

Advokāts turpināja runāt ar Gincburgu, it kā Emmas telpā nemaz nebūtu. – Protams, es apzinos, ka jūs zaudētu ievērojamu naudas summu, ja patiešām izlemtu nespert tik izšķirīgu soli.

– Ja varam spriest pēc “Cietumnieka dienasgrāmatas”, – noteica Gincburgs, – tie ir vairāk nekā simt tūkstoši dolāru.

Skaitlis laikam pārsteidza Dželksu, jo viņš neatbildēja.

– Un vēl arī divdesmit tūkstoši dolāru, kas Loida kungam tika izmaksāti avansā, – turpināja Gincburgs. – Tie būs jāpārskaita Kliftona kungam.

– Ja Harijs būtu šeit, Gincburga kungs, viņš būtu pirmais, kurš sacītu, ka nauda nav galvenais, bet svarīgākais ir tas, lai šis cilvēks nonāk cietumā.

Gincburgs izskatījās šokēts. – Mana kompānija neveido savu reputāciju, izmantojot skandalozus notikumus. Emma, pirms es izlemju, vai šādu materiālu publicēt vai labāk to nedarīt, man jāizsver, kā uz to visu reaģēs mani vērtīgākie autori.

– Jums taisnība, Gincburga kungs! Reputācija ir vissvarīgākā.

– Un kā jūs to uzzināsiet? – Emma noprasīja.

– Runājot par vērtīgākajiem autoriem, – mazliet pompozi turpināja Dželkss, neņemdams vērā Emmas iejaukšanos, – jums jāzina, ka manai firmai ir tā īpašā privilēģija pārstāvēt Frānsisu Skotu Ficdžeralda kungu. – Viņš ērtāk iekārtojās krēslā. – Es ļoti labi atceros, kā Skots man sacīja, ka labprāt pārietu uz Viking, ja vispār kādreiz nodomātu mainīt izdevēju.

– Jūs taču negrasāties uzķerties uz kaut ko tādu? – Emma vaicāja.

– Mana dārgā Emma! Šajos laikos gudrāk ir dzīvot ar skatienu nākotnē.

– Un cik tāla tā nākotne ir? Seši gadi?

– Emma, es vienīgi cenšos rīkoties tā, lai visiem būtu labāk.

– Man gan vairāk izklausās, ka tas nozīmē “kā labāk būs jums”. Kad runa ir par naudu, jūs neesat labāks par viņu, – Emma secināja, norādot uz Dželksu.

Izskatījās, ka Emmas apvainojums ir aizskāris Gincburgu, taču viņam izdevās ātri atgūties. Viņš pagriezās pret advokātu un vaicāja: – Ko jūs esat iecerējis, Dželksa kungs?

– Ja jūs piekritīsiet nekādā formā nepublicēt pirmo dienasgrāmatu, es ar prieku jums kompensēšu summu, kas vienlīdzīga ar ieņēmumiem par “Cietumnieka dienasgrāmatu”, kā arī atdošu jums divdesmit tūkstošus, ko esat avansā izmaksājis Loida kungam.

– Kāpēc gan jūs, Gincburga kungs, nevarētu noskūpstīt mani uz vaiga, – ierunājās Emma, – un tad viņš zinātu, kam jānoskaita tie trīsdesmit sudraba graši.

– Un Ficdžeralds? – noprasīja Gincburgs, izlikdamies nedzirdam Emmas piezīmi.

– Es garantēšu jums Frānsisa Skota Ficdžeralda darbu publicēšanas tiesības uz piecdesmit gadiem un ar tādiem pašiem noteikumiem, kā viņa darbu pašreizējam izdevējam.

Gincburgs pasmaidīja. – Gatavojiet līgumu, Dželksa kungs. Es ar prieku to parakstīšu.

– Un kādu pseidonīmu jūs izmantosiet, kad to parakstīsiet? – vaicāja Emma. – Jūda?

Izdevējs paraustīja plecus. – Darījums ir un paliek darījums, mana dārgā. Jūs un Harijs arī saņemsiet savu daļu.

– Priecājos, ka par to ieminējāties, Gincburga kungs, – sacīja Dželkss. – Man joprojām ir čeks par desmit tūkstošiem dolāru, kas izmaksājami Harija Kliftona mātei. Diemžēl kara dēļ nav bijis iespējams to izdarīt. Beringtones jaunkundz, jūs varētu būt tik laipna un pēc atgriešanās Anglijā viņai šo čeku iedot. – Viņš aizslidināja čeku pāri galdam.

Emma izlikās to neredzam. – Jūs taču man to nemūžam nebūtu devis, ja es Harija pirmajā dienasgrāmatā nebūtu izlasījusi, ka apsolījāt izmaksāt Kliftones kundzei desmit tūkstošus dolāru par to, ka viņas dēls piekrita pieņemt Tomasa Bredšova identitāti. – Emma piecēlās un tad piebilda: – Jūs abi man derdzaties. Es patiešām ceru, ka ne ar vienu no jums man savā dzīvē vairs nenāksies sastapties.

Vairs neteikusi ne vārda, viņa izbrāzās no kabineta, atstājusi čeku uz galda.

– Stūrgalvīga meitene, – noteica Gincburgs. – Tomēr esmu pārliecināts, ka pēc laika mums izdosies viņu pierunāt un viņa pieņems pareizo lēmumu.

– Harold, esmu pārliecināts, – sacīja Dželkss, – ka, izmantojot savu prasmīgo diplomātiju, kura ir kļuvusi par jūsu īpašās kompānijas firmas zīmi, jūs noteikti atrisināsiet šo nenozīmīgo starpgadījumu.

– Patīkami to dzirdēt no jums, Sefton, – Gincburgs sacīja, piecēlās kājās un paņēma čeku. – Un es parūpēšos, lai Kliftones kundze saņemtu šo, – viņš piebilda, ieliekot čeku savā naudas makā.

– Es zināju, ka varu uz jums paļauties, Harold.

– Tā patiešām ir, Sefton. Gaidu mūsu nākamo tikšanos, kad līgums būs sagatavots.

– Tas būs gatavs nedēļas beigās, – apsolīja Dželkss, kad abi kopā izgāja no telpas un soļoja uz priekšu pa gaiteni. – Brīnums, ka jau agrāk neesam sadarbojušies.

– Piekrītu, – apstiprināja Gincburgs, – tomēr man ir sajūta, ka šis ir sākums ilgām un abpusēji izdevīgām attiecībām.

– Cerēsim, – noteica Dželkss, kad viņi bija nonākuši pie lifta. – Tiklīdz līgums būs gatavs, es ar jums sazināšos, – viņš piebilda un nospieda lifta izsaukšanas pogu.

– Gaidīšu, Sefton, – sacīja Gincburgs, draudzīgi paspieda advokātam roku un tad iekāpa liftā.

Pirmajā stāvā izgājis no lifta, Gincburgs ieraudzīja Emmu, kura apņēmīgā solī steidzās pie viņa.

– Izcili, mana dārgā! – viņš uzslavēja. – Atzīšos, ka vienā brīdī man jau likās, ka ar to piebildi par elektrisko krēslu esat mazliet pārcentusies. Taču nē, jūs bijāt pareizi novērtējusi to cilvēku, – viņš piebilda, kad abi roku rokā izgāja no ēkas.

Lielāko daļu pēcpusdienas Emma pavadīja viena savā istabā, pārlasīdama Harija pirmo pierakstu burtnīcu, kurā viņš stāstīja par laiku līdz nokļūšanai Levenemā.

Pāršķirot lappusi pēc lappuses, viņa kārtējo reizi pārliecinājās par to, ka Harijs bija gatavs tik daudz izciest, lai atbrīvotu viņu no pienākuma pildīt saistības. Emma nolēma, ka vairs neizlaidīs šo muļķa cilvēku no acīm, ja vien izdosies viņu atrast.

Ar Gincburga kunga gādību Emma tika iesaistīta pārskatītā un labotā “Cietumnieka dienasgrāmatas” varianta publicēšanas procesā. Viņai bija ļauts piedalīties izdevniecības darbinieku sanāksmēs, ar nodaļas vadītāju apspriest vāka iespiedumu, izvēlēties fotogrāfiju, kas tiks publicēta uz pēdējā vāka, uzrakstīt īsu anotāciju un pat sacīt uzrunu tirdzniecībai veltītajā apspriedē.

Pēc sešām nedēļām kastes ar grāmatām pa dzelzceļu tika piegādātas visā Amerikā.

Grāmatas izdošanas dienā Emma stāvēja uz ietves pie Doubleday’s veikala un gaidīja, kad tas tiks atvērts apmeklētājiem. Vakarā Emma varēja pavēstīt Filisai un Elisteram, ka dienas beigās visi jaunās grāmatas eksemplāri bija izpirkti. Kā apstiprinājums viņas vārdiem bija nākamās svētdienas New York Times bestselleru saraksts. Tikai nedēļu bijusi pārdošanā, pārstrādātā “Cietumnieka dienasgrāmata” jau bija desmit labāko saraksta augšgalā.

Žurnālisti un žurnālu redaktori no visas valsts izmisīgi vēlējās intervēt gan Hariju Kliftonu, gan Maksu Loidu. Diemžēl Hariju neizdevās sameklēt nevienā no Amerikas ieslodzījuma vietām. Savukārt Loids, pēc The Times ziņām, atteicās sniegt jebkādus komentārus. The New York News nebija tik prozaiska un izvēlējās virsrakstu “Loids saņēmis pēc nopelniem”.

Grāmatas izdošanas dienā Seftona Dželksa kompānija izplatīja īsu, formālu paziņojumu, ka vairs nepārstāv Maksu Loidu. Lai gan “Cietumnieka dienasgrāmata” nākamajās piecās nedēļās nemainīgi palika New York Times bestselleru topa augšgalā, Gincburgs turēja Dželksam doto solījumu un nepublicēja ne rindu no pirmās Harija piezīmju burtnīcas.

Dželkss bija parakstījis līgumu, kas turpmākos piecdesmit gadus nodrošināja izdevniecībai Viking Frānsisa Skota Ficdžeralda darbu publicēšanas tiesības. Dželkss uzskatīja, ka savu vienošanās daļu ir izpildījis un, laikam ritot, preses pārstāvjiem beidzot kļūs garlaicīgi un viņi pārsviedīsies uz kādu citu aktuālu tematu. Un viņam droši vien izrādītos taisnība, ja žurnāls Time nebūtu publicējis plašu interviju ar nesen pensijā aizgājušo detektīvu Karlu Kolovski no Ņujorkas policijas nodaļas.

“Varu jums sacīt,” tika citēti Kolovska vārdi, “ka pagaidām viņi ir publicējuši tikai garlaicīgākos fragmentus. Pagaidiet, kad varēsiet izlasīt, kas ar Hariju Kliftonu notika līdz tam, kad viņš nokļuva Levenemā.”

Šī ziņa sāka izplatīties ap pulksten sešiem pēcpusdienā, un nākamajā rītā, kad Gincburga kungs ieradās savā birojā, telefons zvanīja vairāk nekā simt reižu.

Time rakstu Dželkss izlasīja, kad šoferis viņu veda uz Volstrītu. Izkāpis no lifta divdesmit otrajā stāvā, viņš ieraudzīja pie kabineta durvīm gaidām trīs partnerus.

Trīsdesmit devītā nodaļa

– Ko tu vēlies vispirms? – vaicāja Filisa, turēdama divas vēstules. – Labās vai sliktās ziņas?

– Labās ziņas, – bez svārstīšanās atteica Emma, apziezdama ar sviestu vēl vienu grauzdiņu.

Pirmo vēstuli Filisa nolika atpakaļ uz galda un, sakārtojusi pensneju, sāka lasīt otru.

Dārgā Stjuarta kundze!

Tikko beidzu lasīt Harija Kliftona “Cietumnieka dienasgrāmatu”. “Washington Post” šāsdienas numurā bija publicēta izcila atsauksme par šo grāmatu, kurā skaidri bija nolasāms, ka nav skaidrs jautājums, kur tad īsti palicis Harijs Kliftons pēc tam, kad pametis Levenemas labošanas iestādi. Tas notika pirms septiņiem mēnešiem, un tobrīd Harijs Kliftons bija izcietis tikai trīs gadus no viņam piespriestā soda.

Ceru, Jūs sapratīsiet, ka nacionālās drošības dēļ nedrīkstu šajā vēstulē pilnībā atklāt visu.

Ja Beringtones jaunkundze, kura, kā noprotu, pašlaik ir apmetusies Jūsu mājās, vēlētos uzzināt kaut ko vairāk par leitnantu Kliftonu, laipni aicinām viņu vērsties mūsu birojā. Labprāt vienošos par tikšanās laiku ar viņu.

Tā kā apzinos, ka šādi nepārkāpju slepenības robežas, piebildīšu arī to, ka man ļoti patika leitnanta Kliftona dienasgrāmata. Ja baumas, kas lasāmas šāsdienas “New York Post”, ir patiesas, nespēju vien sagaidīt, kad varēšu izlasīt par to, kas ar leitnantu Kliftonu notika pirms nonākšanas Levenemā.

Jūsu

Džons Kleverdons (pulkvedis)

Filisa paraudzījās uz Emmu, kura lēkāja gluži kā tāda pusaudze Sinatras koncertā. Pārkers vēl tasi kafijas Stjuarta kundzei ielēja ar tik nesatricināmu sejas izteiksmi, it kā turpat dažu pēdu attālumā aiz viņa muguras nenotiktu nekas neierasts.

Piepeši Emma sastinga.– Un kādas ir sliktās ziņas? – viņa vaicāja un apsēdās atkal pie galda.

Filisa paņēma otru vēstuli. – Šī ir no Rūperta Hārvija, – viņa pavēstīja. – Otrās pakāpes brālēna dēls. – Emma centās apspiest smieklus, un Filisa pāri pensnejam veltīja viņai kritisku mirkli. – Nemaz nesmejies, bērns! – viņa aizrādīja. – Piederība pie liela klana ir priekšrocība, un tu to pavisam drīz sapratīsi. – Viņa pievērsa uzmanību vēstulei.

Dārgā Filisa!

Priecājos pēc tik ilga pārtraukuma atkal saņemt ziņas no Tevis. Pateicos, ka tik laipni pievērsi manu uzmanību Harija Kliftona “Cietumnieka dienasgrāmatai”. Tās lasīšana man sagādāja patiesu prieku.

Mūsu radiniece Emma noteikti ir ļoti apņēmīga un mērķtiecīga jauna lēdija.

Filisa paraudzījās augšup.

– Tev viņš ir vectēva otrās pakāpes brālēna dēls, – Filisa paskaidroja.

No sirds priecāšos palīdzēt Emmai viņas pašreizējās dilemmas risināšanā. Tātad – vēstniecībai ir lidmašīna, kura nākamajā ceturtdienā dosies uz Londonu. Vēstnieks ir piekritis, un līdz ar to Emmas jaunkundzei ir ļauts pievienoties viņam un viņa kolēģiem šajā lidojumā.

Ja Emma būtu tik laipna un ceturtdien no rīta ierastos manā birojā, es parūpētos, lai tiktu nokārtoti visi dokumenti. Atgādini, lai viņa noteikti paņem līdzi savu pasi!

Tavs sirsnīgi mīlošais

Rūperts

P. S. Vai Emma ir kaut uz pusi tik daiļa, kā Kliftona kungs vēsta savā grāmatā?

Salocījusi vēstuli, Filisa ielika to atpakaļ aploksnē.

– Un kādas tad ir tās sliktās ziņas? – joprojām nesaprata Emma.

Filisa nolieca galvu, jo necieta emociju izrādīšanu, un klusi sacīja: – Tev, bērns, nav ne mazākās nojausmas, cik ļoti man tevis pietrūks! Tu esi meita, kuras man nekad nav bijis.

– Šorīt es parakstīju līgumu, – Gincburgs sacīja un pacēla glāzi.

– Apsveicu! – teica Elisters, un visi pie galda sēdošie arī pacēla glāzes.

– Atvainojiet, – ierunājās Filisa, – jo, kā izskatās, es šeit esmu vienīgā, kura īsti līdz galam nav sapratusi. Ja reiz jūs parakstījāt līgumu, kas aizliedz publicēt Harija agrākās piezīmes, ko tad mēs šeit svinam?

– Faktu, ka šajā rītā es savas kompānijas bankas kontā ieskaitīju simt tūkstošus dolāru Seftona Dželksa naudas, – Gincburgs atbildēja.

– Un es, – piebilda Emma, – no tā paša avota saņēmu čeku par divdesmit tūkstošiem dolāru. Loidam izmaksāto avansu par Harija grāmatu.

– Un neaizmirsti par tiem desmit tūkstošiem, kurus tu nevēlējies ņemt, lai nogādātu Kliftones kundzei. Arī tos esmu dabūjis atpakaļ, – vēstīja Gincburgs. – Godīgi sakot, mēs visi šajā lietā esam ieguvēji. Tagad, pēc līguma parakstīšanas, turpmākos piecdesmit gadus būs tikai vēl labāk.

– Iespējams, – atteica Filisa, – tomēr mani kaitina fakts, ka ļāvāt Dželksam izbēgt no soda par slepkavību.

– Man liekas, Stjuarta kundze, jau pavisam drīz jūs uzzināsiet, ka viņš joprojām tikai gaida nāvinieku rindā, – sacīja Gincburgs, – lai gan man nākas piekrist, ka patiešām nodrošinājām viņam trīs mēnešus ilgu atelpu līdz soda saņemšanai.

– Tagad jūs mani samulsinājāt pat vēl vairāk, – atzina Filisa.

– Tad nu ļaujiet, es jums paskaidrošu, – piedāvāja Gincburgs. – Redziet, tas līgums, ko šorīt parakstīju, bija nevis vienošanās ar Dželksu, bet gan ar Pocket Books, kompāniju, kura iegādājusies tiesības izdot Harija darbus mīkstā iesējumā.

– Un kas ir “mīkstais iesējums,” ja drīkstu vaicāt? – turpināja Filisa.

– Mammu, – ierunājās Elisters, – grāmatas mīkstajā iesējumā nu jau vairākus gadus ir pieejamas veikalos.

– Jā. Gluži tāpat kā ir pieejamas arī desmit tūkstošu nomināla dolāru banknotes. Tikai es savām acīm nevienu tādu vēl neesmu redzējusi.

– Jūsu mātei ir taisnība, – iestarpināja Gincburgs, – turklāt tas arī izskaidro, kālab Dželkss iekrita šajā slazdā. Stjuarta kundze pārstāv paaudzi, kura nezina, kas ir grāmatas mīkstajā iesējumā, un lasa tikai grāmatas cietajos vākos.

– Un kālab jūs domājat, ka Dželkss nav pilnībā iepazinies ar jēdzienu “mīkstais iesējums”? – vaicāja Filisa.

– Frānsiss Skots Ficdžeralds bija kā pēdējā nagla zārkā, – paskaidroja Elisters.

– Man patiktu, ja pie pusdienu galda tu nelietotu šādus un līdzīgus izteicienus, – atgādināja Filisa.

– Tieši Elisters norādīja, – stāstīja Emma, – ka gadījumā, ja Dželkss vēlēsies ar mums tikties savā kabinetā bez kāda cita advokāta klātbūtnes, tas acīmredzot nozīmēs to, ka viņš partneriem nav izstāstījis par trūkstošo piezīmju burtnīcu un ka tās publicēšanai varētu būt vēl graujošākas sekas attiecībā uz firmas reputāciju nekā “Cietumnieka dienasgrāmatas” pārstrādātajam variantam.

– Kāpēc tad Elisters negāja uz to tikšanos, – vaicāja Filisa, – un neierakstīja visu, ko Dželkss sacīja? Tas cilvēks ir viens no slīpētākajiem Ņujorkas advokātiem.

– Tieši tas ir iemesls, kura dēļ es negāju uz tikšanos, māt. Mēs nevēlējāmies veikt nekādus ierakstus, un es biju pilnīgi pārliecināts, ka Dželksam pietiks uzpūtības domāt, ka viņa pretinieki ir tikai kāda angļu meitene un izdevējs, kuru viņš itin viegli var uzpirkt. Šādā veidā mēs pilnībā ieguvām varu pār Dželksu.

– Elister…

– Un tā, – Elisters jau bija iededzies un kaismīgi turpināja, – brīdī, kad Emma izbrāzās no tikšanās, Gincburga kungs savu lomu nospēlēja patiešām ģeniāli. – Izskatījās, ka Emmai kaut kas nebija īsti skaidrs. – Viņš pateica Dželksam, ka gaida nākamo tikšanos, kad līgums būs sagatavots.

– Un tieši tā arī notika. Dželkss uzrakstīja līgumu, – ierunājās Gincburgs. – To izlasījis, es uzreiz sapratu, ka tas veidots, izmantojot līguma tekstu, kāds bija dokumentam, kas tika noslēgts ar Frānsisu Skotu Ficdžeraldu. Šā autora darbi publicēti vienīgi cietajos vākos. Šajā līgumā nekur nebija minēts, ka mēs nedrīkstētu izdot grāmatas mīkstajā iesējumā. Tā nu papildlīgums, ko parakstīju šajā rītā ar Pocket Books par Harija pirmās dienasgrāmatas izdošanu, nekādā ziņā nav pretrunā līgumam, ko es noslēdzu ar Seftonu Dželksu. – Gincburgs ļāva, lai Pārkers atkārtoti piepilda viņa glāzi ar šampanieti.

– Un par cik lielu summu? – noprasīja Emma.

– Jaunā dāma, jūs reizēm mēdzat izaicināt likteni.

– Kāda ir šī summa? – vaicāja Filisa.

– Divsimt tūkstoši dolāru, – atzinās Gincburgs.

– Jums būs nepieciešams katrs cents, – noteica Filisa. – Kad grāmata tiks izdota un nonāks pārdošanā, jūs ar Elisteru nākamos pāris gadus pavadīsiet tiesas zālē, aizstāvoties pret dažādām apsūdzībām.

– Man tā vis neliekas, – iebilda Elisters, kad Pārkers viņa glāzē bija ielējis brendiju. – Mammu, godīgi sakot, es būtu gatavs saderēt uz to desmit tūkstošu dolāru zīmi, kuru tu nekad neesi redzējusi, ka Seftons Dželkss vada pēdējos trīs mēnešus kā firmas “Dželkss, Meierss un Ebernetijs” firmas vecākais partneris.

– Kā tu vari būt tik pārliecināts par to?

– Man ir aizdomas, ka Dželkss viņiem neko nav teicis par Harija pirmo dienasgrāmatu. Kad Pocket Books to publicēs, Dželksam nebūs citas iespējas, kā vien iesniegt atlūgumu.

– Un ja nu viņš to nedarīs?

– Tad viņi Dželksu vienkārši patrieks, – sacīja Elisters. – Firma, kuras advokāti tik nežēlīgi izturas pret saviem klientiem, piepeši nekļūs maiga un iejūtīga attiecībā pret savu partneri. Un neaizmirstiet arī to, ka daudzo kolēģu vidū vienmēr atradīsies kāds, kurš arī vēlas kļūt par vecāko partneri… Tavs panākums, Emma, ir patiešām vērā ņemams.

Visi pacēla glāzes viņai par godu.

– Un… ja jūs kādreiz mainītu domas par palikšanu Ņujorkā, jaunā dāma, – sacīja Gincburgs, – Viking jums vienmēr atradīsies darbs.

– Paldies, Gincburga kungs, – teica Emma, – taču vienīgais iemesls, kālab ierados Amerikā, bija vēlēšanās sameklēt Hariju. Nu esmu uzzinājusi, ka viņš atrodas Eiropā, kamēr es pati esmu Savienotajās Valstīs. Pēc tikšanās ar pulkvedi Kleverdonu es lidošu uz mājām pie dēla.

– Harijam Kliftonam ir sasodīti paveicies ar tādu sievieti kā tu, – ilgu pilnā balsī noteica Elisters.

– Ja tev kādreiz būs iespēja ar viņu satikties, tad tu sapratīsi, ka īstā veiksminiece tomēr esmu es.

Četrdesmitā nodaļa

Nākamajā rītā Emma pamodās jau ļoti agri un pie brokastu galda laimīgi čaloja ar Filisu, stāstīdama, cik laimīga jūtas, ka drīz atkal būs kopā ar savu dēlu Sebastjanu un pārējo ģimeni. Filisa gandrīz neko neteica, tikai māja ar galvu. Pārkers paņēma Emmas somas no istabas, nonesa tās lejā un nolika vestibilā. Dzīvojot Ņujorkā, viņa bija tikusi pie vēl divām jaunām. “Vai tiešām ir kāds, kurš pamanās doties projām ar mazāk somām, nekā atbraucis?” Emma iedomājās.

– Es nekāpšu lejā, – pēc vairākiem mēģinājumiem atvadīties noteica Filisa. – Negribu pataisīt sevi par pilnīgu muļķi. Būs labāk, ja tu mani atcerēsies kā nešpetnu sievu, kura nevēlas, lai viņu traucē bridža partijas laikā. Nākamreiz, kad atbrauksi mūs apciemot, paņem līdzi Hariju un Sebastjanu, mīļā! Gribu iepazīties ar cilvēku, kurš nolaupījis tavu sirdi.

Uz ielas atskanēja taksometra signāls.

Vēl pēdējo reizi Emma apskāva Filisu un tad neatskatījusies devās projām.

Kad viņa izkāpa no lifta, Pārkers jau gaidīja pie ārdurvīm. Ceļasomas viņš bija novietojis taksometra bagāžniekā. Ieraudzījis Emmu nākam, viņš steigšus izgāja ārā un atvēra taksometra aizmugurējās durvis.

– Ardievu, Pārker! – Emma sacīja. – Un paldies par visu!

– Man bija prieks jums pakalpot, jaunkundz! – viņš atbildēja. Kad Emma jau gandrīz bija iesēdusies automašīnā, viņš vēl piebilda: – Ceru, ka neuzskatīsiet to par gaužām neiederīgu, bet es vēlētos pateikt vēl kaut ko.

Emma pakāpās atpakaļ, pūlēdamās apslēpt pārsteigumu: – Protams, sakiet droši!

– Man tik ļoti patika Kliftona kunga dienasgrāmata, – viņš teica, – ka ceru, nepaies ilgs laiks un jūs atgriezīsieties Ņujorkā kopā ar savu vīru.

Drīz jau vilciens traucās projām no Ņujorkas pāri lauku apvidiem. Viņi devās uz valsts galvaspilsētu. Emma nespēja ne lasīt, ne gulēt ilgāk kā dažas minūtes no vietas. Prātā nemitējās riņķot domas par Filisu, Gincburga kungu, Elisteru, Dželksu, detektīvu Kolovski un Pārkeru.

Emma domāja arī par to, kas jāizdara Vašingtonā. Pirmais darbs būs došanās uz Britu vēstniecību, lai parakstītu dokumentus, kas ļaus pievienoties sūtnim lidojumā uz Londonu, kā vectēva otrās pakāpes brālēna dēls Hārvijs bija solījis. “Nemaz nesmejies, bērns!” viņas prātā atskanēja Filisas aizrādījums. Drīz pēc tam Emma beidzot ieslīga miegā.

Sapnī pie viņas atnāca Harijs. Šajā reizē viņš bija ģērbies uniformā, daudz smaidīja un smējās. Emma spēji pamodās, un viņai likās, ka Harijam jābūt blakus.

Kad pēc piecām stundām vilciens ieripoja Union stacijā, Emmai radās grūtības ar savas bagāžas izcelšanu uz perona. Viņai palīgā piesteidzās kāds bijušais armijnieks ar vienu roku, tagad vilciena pavadonis. Viņš sameklēja Emmai taksometru, pateicās par dāsno dzeramnaudu un salutēja ar savu vienīgo roku. Kārtējais upuris, kura likteni bija smagi ietekmējis karš, ko viņš nebija vēlējies.

– Uz Lielbritānijas vēstniecību, – Emma sacīja, kad bija iekāpusi taksometrā.

Viņa izkāpa Masačūsetsas avēnijā iepretī dzelzs vārtiem, ko rotāja Lielbritānijas valsts simboli. Divi jauni kareivji piesteidzās Emmai palīdzēt.

– Pie kā esat ieradusies, kundze? – atskanēja jautājums ar britu akcentu.

– Pie Rūperta Hārvija, – Emma atbildēja.

– Pie komandiera Hārvija. Protams, – noteica kaprālis, kurš paņēma Emmas somas un veda viņu uz kabinetu, kas atradās ēkas tālākajā galā.

Emma iegāja plašā telpā. Lielākā daļa cilvēku šeit bija ģērbušies militārā formā un nerimtīgi rosījās dienas darbos. Visi kustējās ļoti ātri, neviens negāja, bet pārvietojās drīzāk skriešus. Emmai blakus parādījās kāds stāvs un ar platu smaidu sejā sveica viešņu.

– Es esmu Rūperts Hārvijs, – viņš sacīja. – Man jāatvainojas par te valdošo organizēto haosu, taču tāds te ir vienmēr, kad vēstnieks pošas atpakaļ uz Angliju. Šī reize ir pat vēl ļaunāka, jo pie mums pagājušajā nedēļā ieradās arī ministru kabineta pārstāvis. Tavi dokumenti ir sagatavoti, – viņš piebilda, atgriezies pie sava rakstāmgalda. – Man tikai vēl jāieskatās tavā pasē.

Pāršķirstījis dokumentu, viņš lūdza, lai Emma parakstās norādītajās vietās. – Autobuss uz lidostu būs pulksten sešos pēcpusdienā, tepat pie vēstniecības ēkas. Lūdzu, ierodies laikus. Jo visiem jābūt lidmašīnā, kad ierodas vēstnieks.

– Es nenokavēšu, – apsolīja Emma. – Vai ir iespējams šeit atstāt manas somas, kamēr es apskatīšu pilsētu?

– Noteikti, – atteica Rūperts. – Es parūpēšos, lai tās nogādā uz autobusu.

– Paldies!

Emma jau grasījās doties projām, kad viņš piebilda: – Starp citu, man ļoti patika grāmata. Gribēju tevi brīdināt. Ministrs vēlas ar tevi parunāt, kad būsiet lidmašīnā. Man liekas, ka pirms politiķa karjeras uzsākšanas viņš strādājis izdevējdarbības jomā.

– Kā viņu sauc? – Emma vaicāja.

– Herolds Makmilans.

Viņai prātā atausa daži Gincburga kunga dotie vērtīgie padomi. – Visi vēlēsies šo grāmatu, – viņš bija sacījis. – Nebūs neviena izdevēja, kurš tev plaši neatvērtu durvis. Neļaujies lētiem glaimiem! Mēģini satikties ar Billiju Kolinsu un Elenu Leinu no Pinguins. – Heroldu Makmilanu viņš nebija pieminējis.

– Tātad tiekamies autobusā pirms sešiem! – atgādināja Emmas vectēva otrās pakāpes brālēna dēls un atgriezās pie savu pienākumu pildīšanas.

Viņa izgāja no vēstniecības un ieskatījās rokaspulkstenī. Līdz norunātajam tikšanās laikam ar pulkvedi Kleverdonu bija atlikušas divas stundas. Emma apturēja taksometru.

– Kurp brauksim, jaunkundz?

– Es vēlos redzēt visu, ko šī pilsēta spēj man piedāvāt, – viņa atbildēja.

– Un cik laika jums ir? Vai kādi pāris gadi atradīsies?

– Nē, – Emma attrauca, – pāris stundas. Tāpēc sāksim!

Taksometrs devās ceļā. Vispirms – Baltais nams. Piecpadsmit minūtes. Kapitolijs. Divdesmit minūtes. Vašingtona, Džefersona un Linkolna memoriālās vietas. Divdesmit piecas minūtes. Ātrs nacionālās galerijas apmeklējums. Kārtējās divdesmit piecas minūtes. Un beigās vēl arī Smitsona muzejs. Diemžēl līdz norunātajam tikšanās laikam bija vairs tikai trīsdesmit minūtes, tālab viņa netika tālāk par pirmo stāvu.

Tiklīdz Emma atgriezās taksometrā, vadītājs vaicāja: – Un kurp tagad, jaunkundz?

Viņa paņēma vēstuli un pārlasīja pulkveža Kleverdona adresi. – Edamstrīta trīs tūkstoši divdesmit divi, – Emma atbildēja. – Un man ir pavisam maz laika.

Kad taksometrs apstājās pie milzīgas balta marmora ēkas, kas aizņēma visu kvartālu, Emma šoferim iedeva savu pēdējo piecu dolāru banknoti. Pēc tikšanās ar pulkvedi Kleverdonu viņai nāksies kājām doties uz vēstniecību. – Tas bija katra centa vērts, – viņa sacīja.

Taksometra vadītājs ar pirkstu galiem pieskārās pie cepures malas. – Un man likās, ka šādi rīkojas tikai amerikāņi, – viņš noteica un pasmaidīja.

Emma devās augšup pa kāpnēm, garām diviem sargkareivjiem, kuri, kā likās, skatījās tieši viņai cauri, un iegāja ēkā. Viņa pamanīja, ka teju katram mugurā bija apģērbs haki krāsā, atšķīrās vien toņi. Dažiem bija arī apbalvojumu zīmotnes. Sekretāre, jauna sieviete, paskaidroja Emmai, ka viņai jāiet uz deviņi tūkstoši deviņdesmit septīto kabinetu. Viņa pievienojās prāvam haki krāsas apģērbā tērpto pulkam, kas virzījās uz liftiem. Izkāpusi no lifta devītajā stāvā, Emma ieraudzīja, ka pulkveža Kleverdona sekretāre jau viņu gaida.

– Diemžēl izskatās, ka pulkvedis aizkavējies sapulcē, taču pēc dažām minūtēm viņš ar jums tiksies, – sekretāre sacīja, kad abas jau gāja uz priekšu pa gaiteni.

Emmai bija ļauts ieiet pulkveža kabinetā. Tikko apsēdusies, viņa pamanīja biezu dokumentu mapi pašā rakstāmgalda centrā. Gluži tāpat kā reiz ar vēstuli, kas bija nolikta uz Meizijas kamīna malas, vai piezīmju burtnīcām uz Dželksa rakstāmgalda viņai bija interesanti uzzināt, pēc cik ilga laika varēs iepazīties ar tajā apslēpto saturu.

Atbilde izrādījās pavisam vienkārša. Divdesmit minūtes. Kad kabineta durvis beidzot atvērās, telpā ienāca gara auguma, slaids, atlētisks vīrietis, apmēram Emmas tēva gados.

Viņam mutē bija cigārs.

– Ļoti atvainojos, ka liku jums gaidīt, – viņš sacīja un sarokojās ar Emmu, – taču dienā vienkārši nepietiek stundu. – Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un uzsmaidīja apmeklētājai. – Džons Kleverdons. Un jūs es pazītu it visur. – Emma neslēpa pārsteigumu par šiem vārdiem, un viņš paskaidroja: – Jūs izskatāties tieši tāda, kādu Harijs jūs aprakstījis savā darbā. Vai jūs vēlētos kafiju?

– Nē, paldies! – atteicās Emma, pūlēdamās neizklausīties pārāk nepacietīga, un viņas skatienu atkal piesaistīja dokumentu mape uz pulkveža rakstāmgalda.

– Man tā nemaz nav jāatver, – viņš sacīja un ar pirkstiem pabungoja pa mapi. – Šeit lielāko daļu dokumentu esmu rakstījis es, tāpēc varēšu jums pastāstīt par visu, kas ar Hariju noticis kopš dienas, kad viņš vairs neatrodas Levenemā. Un tagad, pateicoties viņa dienasgrāmatām, mēs visi zinām, ka viņam tur vispār nevajadzēja nonākt. Nevaru vien sagaidīt, kad būs iespēja izlasīt nākamo grāmatu, kurā uzzināšu par viņa piedzīvojumiem pirms ieslodzījuma.

– Un es, savukārt, nespēju vien sagaidīt, kad dzirdēšu par to, kas ar viņu notika pēc izkļūšanas no Levenemas, – Emma sacīja, cerēdama, ka neizklausās nepieklājīgi nepacietīga.

– Tad nu ķersimies klāt, – sacīja pulkvedis. – Harijs brīvprātīgi pieteicās manis vadītajā īpašo uzdevumu vienībā. Par to viņa ieslodzījuma termiņš tika samazināts. Dienestu vienībā viņš uzsāka parasta kareivja statusā, bet nesen tika paaugstināts par leitnantu. Nu jau vairākus mēnešus viņš atrodas aiz ienaidnieka frontes līnijas, – pulkvedis turpināja. – Okupētajās teritorijās viņš sadarbojas ar vietējo pretošanās kustību dalībniekiem, tādējādi tuvinot mūsu galveno spēku ierašanos Eiropā.

Emmai šie vārdi nemaz nepatika. Tie skanēja draudīgi. – Ko īsti nozīmē “aiz ienaidnieka frontes līnijas”?

– Precīzi es jums nevarēšu paskaidrot, jo ne katrreiz ir viegli noskaidrot, kur konkrētajā mirklī viņš atrodas, veicot uzticēto misiju. Itin bieži sakari ar viņu pārtrūkst un neatjaunojas dienām ilgi. Vienu gan varu jums sacīt droši. Harijs un viņa šoferis, kaprālis Pets Kvins, vēl kāds bijušais Levenemas iemītnieks, ir vieni no efektīvākajiem operatīvajiem darbiniekiem mūsu grupā. Viņi līdzinās skolas puikām, kuriem izsniegts liels ķimikāliju komplekts un dota atļauja eksperimentēt ar ienaidnieka komunikācijām. Lielāko daļu laika viņi pavada, spridzinot tiltus, demontējot dzelzceļa sliedes un nogāžot elektrības stabus. Harija specialitāte ir ienaidnieka spēku pārvietošanās traucēšana. Ir bijuši gadījumi, kad viņš teju jau nonācis pretinieka rokās. Taču pagaidām Harijam ir izdevies viņus vienmēr pārspēt un būt vismaz vienu soli viņiem priekšā. Viņš ir kļuvis par tik lielu traucēkli ienaidniekam, ka par viņa galvu pat izsludināta atlīdzība. Un apsolītā summa ar katru mēnesi kļūst tikai lielāka. Pēdējo reizi, kad pārbaudīju, tā bija jau trīsdesmit tūkstošus franku liela. – Pulkvedis pamanīja, ka Emmas seja kļuvusi gluži bāla. – Ak, piedodiet! – pulkvedis sacīja. – Man nebija nodoma jūs tik ļoti satraukt. Reizēm, te sēžot pie rakstāmgalda, man aizmirstas tas, cik lielām briesmām katru dienu pakļauti mani zēni.

– Un kad Harijs tiks atbrīvots? – Emma klusi vaicāja.

– Baidos, ka viņam nāksies kalpot visu atlikušo soda laiku, – atbildēja pulkvedis.

– Tagad, kad zināt par viņa nevainīgumu, vai nevarat viņu vismaz nosūtīt uz Angliju?

– Nedomāju, ka tas radītu kādu milzīgu atšķirību, Beringtones jaunkundz. Cik pazīstu Hariju, varu sacīt, ka viena armijas forma tiks nomainīta pret citu, tiklīdz viņš spers kāju uz dzimtās zemes. Un tas arī būs viss.

– Ne tad, ja man būs kāds vārds sakāms šajā jautājumā.

Pulkvedis pasmaidīja. – Paskatīšos, vai varu kaut kā palīdzēt, – viņš apsolīja un piecēlās no krēsla, tad atvēra kabineta durvis un militāri salutēja Emmai. – Lai jums drošs ceļojums atpakaļ uz Angliju, Beringtones jaunkundz! Ceru, ka nepaies ilgs laiks, kad jūs abi būsiet vienā laikā, vienā un tajā pašā vietā.

HARIJS KLIFTONS

1945

Četrdesmit pirmā nodaļa

– Tiklīdz būšu viņus atklājis, ziņošu jums, kungs, – Harijs raportēja un nolika lauka telefona klausuli.

– Būsi atklājis ko? – vaicāja Kvins.

– Kertela armiju. Pulkvedis Bensons domā, ka viņi varētu būt tajā ielejā aiz šīs kalnu grēdas, – viņš paskaidroja un norādīja uz kādu virsotni.

– Ir tikai viena iespēja to noskaidrot, – atteica Kvins, skaļi pārslēgdams Jeep uz pirmo ātrumu.

– Rāmāk, – Harijs brīdināja. – Ja huņņi ir tur, nav nekādas vajadzības viņus brīdināt par mums.

Kvins joprojām vadīja automašīnu pirmajā ātrumā, un viņi lēnām brauca augšup kalnā.

– Tālāk vairs ne! – teica Harijs, kad viņi atradās nepilnu piecdesmit jardu attālumā no kalna virsotnes. Kvins iedarbināja rokas bremzi un izslēdza automašīnas dzinēju. Abi izlēca no auto un skrēja augšup pa slīpumu. Dažus jardus no pašas virsotnes viņi nometās guļus uz vēdera un, līdzīgi diviem krabjiem, kuri steidzas uz jūru, rāpās tuvāk korei.

Harijs piesardzīgi pavērās pāri un aizturēja elpu. Viņam nebija vajadzīgs tālskatis, lai saprastu, ar ko te darīšana. Ielejā izvietotais feldmaršala Kertela vadītais leģendārais deviņpadsmitais bruņoto spēku korpuss gatavojās uzbrukumam. Tik tālu, cik vien varēja saredzēt, līnijās bija izvietoti tanki, un tos atbalstošie kājnieku spēki bija tik daudzskaitlīgi, ka varētu piepildīt milzīgu futbola stadionu. Harijs aptuveni aprēķināja, ka otrā Teksasas reindžeru divīzija skaita ziņā ir vismaz trīs reizes mazāka.

– Ja lasīsimies no šejienes projām, – Kvins čukstēja, – mums varētu pietikt laika nepieļaut pilnīgu mūsu sakāvi.

– Nesteidzies, nesteidzies! – Harijs nepiekrita. – Mums vajadzētu to visu pavērst savā labā.

– Vai tev nešķiet, ka pēdējā gada laikā mēs jau gana esam riskējuši ar savām deviņām dzīvībām?

– Pagaidām man sanāk astoņas, – iebilda Harijs. – Domāju, vēl vienu reizi drīkstam riskēt. – Kamēr vēl Kvins nebija paguvis izteikt savu viedokli, Harijs sāka rāpties lejup. – Vai tev ir kabatlakats? – viņš vaicāja Kvinam, kad draugs bija apsēdies pie stūres.

– Jā, kungs! – Kvins atbildēja, izņēma prasīto no kabatas un pasniedza Harijam, kas šo drānas gabaliņu piesēja pie Jeep antenas.

– Tu taču negrasies…

– …padoties? Jā, tā ir mūsu iespēja, – atteica Harijs. – Kaprāl, brauc lēnām augšup kalnā un pēc tam lejup uz ieleju. – Sarunā ar Petu Harijs izmantoja uzrunu “kaprāl” tikai tad, kad nevēlējās ieslīgt garākās diskusijās.

– Uz nāves ieleju… – papildināja Kvins.

– Nav īsti precīzs salīdzinājums, – nepiekrita Harijs. – Toreiz vieglās kavalērijas brigādē bija seši simti vīru, bet mēs esam tikai divi. Man sevi vairāk gribas salīdzināt ar Horāciju, nevis ar lordu Kārdiganu.

– Es gan drīzāk jūtos kā viegls mērķis.

– Tāpēc, ka esi īrs, – atteica Harijs, kad abi jau bija sasnieguši kalna kori un lēnām virzījās lejup. – Tikai nepārsniedz ātrumu! – viņš brīdināja, mēģinādams ar joku padarīt drauga omu mazliet gaišāku. Harijs bija gaidījis ložu krusu, bet izskatījās, ka vācieši devuši priekšroku ziņkārībai. – Dari ko darīdams, Pet, – stingri piekodināja Harijs, – vien never vaļā muti. Un mēģini izturēties tik pašapzinīgi, it kā mēs to būtu ieplānojuši jau iepriekš.

Ja arī Kvinam bija savs viedoklis par to, ko viņi darīja, tad īrs to paturēja pie sevis, un tas viņam nemaz nebija raksturīgi. Kaprālis turpināja lēno virzīšanos uz priekšu un nobremzēja vien brīdī, kad automašīna bija sasniegusi pirmo tanku līniju.

Kertela vīri neticīgi skatījās uz Jeep sēdošajiem, bet neviens nekustējās. Beidzot kāds majors cauri kareivju rindām devās tieši pie negaidītajiem viesiem. Harijs izlēca no automašīnas, nostājās miera stājā, militāri salutēja un cerēja, ka vācu valodas zināšanas nebūs ierūsējušas.

– Dieva vārdā, ko gan jūs īsti darāt? Vai paši to saprotat? – vaicāja vācu majors.

Harijs nosprieda, ka tieši tas arī ir galvenais jautājums. Viņš saglabāja ārēju mieru.

– Man jānodod ziņojums feldmaršalam Kertelam no ģenerāļa Eizenhauera, Eiropas apvienoto spēku virspavēlnieka. – Harijs zināja, ka, izdzirdējis pieminam Eizenhaueru, majors neriskēs un nosūtīs viņus pie dienesta pakāpē augstāka virsnieka.

Vairs neteicis ne vārda, majors iekāpa Jeep aizmugurē, ar oficiera zizli piesita Kvinam pie pleca un norādīja uz lielu, labi nomaskētu telti, kas atradās karaspēka nometnes malā.

Kad viņi bija sasnieguši telti, majors izkāpa no automašīnas. – Gaidiet šeit! – viņš pavēlēja un pēc tam iegāja teltī.

Harijs un Kvins sēdēja savā automašīnā, daudzu tūkstošu uzmanīgu skatienu ielenkumā.

– Ja skatieni spētu nonāvēt… – Kvins nočukstēja, bet Harijs izlikās neko nedzirdam.

Majors atgriezās pēc vairākām minūtēm.

– Un kas tagad būs? – nočukstēja Kvins. – Publiska nošaušana vai arī tev piedāvās kopā ar viņu iedzert glāzi schnapps?

– Feldmaršals piekrita jūs pieņemt, – pavēstīja majors, pat nepūlēdamies slēpt pārsteigumu.

– Paldies, kungs, – tencināja Harijs, izkāpa no automašīnas un devās līdzi vācu majoram teltī.

Feldmaršals Kertels piecēlās no gara galda, kas bija noklāts ar lielu karti, kura Harijam uzreiz likās ļoti pazīstama, taču uz šās vēl bija novietoti modeļi – tanki un kareivji –, turklāt visi virzienā uz Hariju. Feldmaršalam apkārt bija apmēram ducis virsnieku, un nevienam no viņiem dienesta pakāpe nebija zemāka par pulkvedi.

Harijs izslējās miera stājā un militāri salutēja.

– Vārds un pakāpe? – vaicāja feldmaršals pēc tam, kad bija atņēmis militāro sveicienu.

– Kliftons, kungs. Leitnants Kliftons. Esmu ģenerāļa Eizenhauera adjutants. – Harijs pamanīja Bībeli, kas bija uzlikta uz neliela galdiņa pie feldmaršala gultas. Vienā telts pusē bija Vācijas karogs. Tomēr izskatījās, ka šajā telpā kaut kā pietrūkst.

– Un kālab lai ģenerālis Eizenhauers sūtītu savu adjutantu pie manis?

Atbildēja Harijs tikai pēc tam, kad uzmanīgi nopētīja virsnieku. Atšķirībā no Gēbelsa un Gēringa, Kertela seja liecināja, ka viņš piedalījies daudzās kaujās. Pie viņa formastērpa bija tikai viens apbalvojums – Dzelzs krusts ar ozollapu pušķi. Harijs zināja, ka tas Kertelam bijis jau kā leitnantam Marnas kaujā tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā.

– Ģenerālis Eizenhauers vēlējās paziņot jums, ka Klemanso tālākajā daļā viņam ir trīs bataljoni, kopā trīsdesmit tūkstoši vīru un divdesmit divi tūkstoši tanku. Labajā flangā atrodas Teksasas reindžeru otrā divīzija, centrā ir trešais “Zaļo frenču” kājnieku bataljons, bet labajā flangā Austrālijas vieglo kājnieku spēki.

Feldmaršals varētu būt izcils pokera spēlētājs, jo neizrādīja pilnīgi nekādas emocijas. Acīmredzot viņš zināja, ka skaitļi ir precīzi – ja vien nosauktie trīs spēki patiešām atrodas, kur sacīts.

– Tātad būs patiešām interesanta kauja, leitnant. Tomēr… ja jūsu ierašanās mērķis bija mani brīdināt, tad jums nav veicies.

– Tāda uzdevuma man nebija, kungs, – Harijs atteica, skatīdamies uz karti. – Man ir aizdomas, ka nepateicu jums neko tādu, kas jums jau tāpat nebūtu zināms. Ieskaitot faktu, ka sabiedroto spēki pavisam nesen ieņēmuši Vilhelmsbergas lidlauku. – Šis fakts uz kartes bija atzīmēts ar mazu Amerikas karodziņu, kas iesprausts minētā lidlauka vietā. – Tas, ko varbūt tomēr nezināt, kungs, ir Lankasteras bumbvedēju eskadriļa, kas kaujas gatavībā gaida ģenerāļa Eizenhauera pavēli pacelties gaisā un iznīcināt jūsu tankus, kamēr viņa bataljoni cīnīsies ar jūsu kājniekiem.

Harijs gan zināja, ka vienīgie gaisa kuģi lidlaukā bija pāris izlūklidmašīnas, kurām beigusies degviela.

– Runājiet konkrētāk, leitnant, – teica Kertels. – Tieši kāpēc ģenerālis Eizenhauers jūs sūtīja pie manis?

– Mēģināšu precīzi atsaukt atmiņā ģenerāļa vārdus, kungs, – Harijs atbildēja, lai viss izklausītos pēc ziņojuma nodošanas. – Nav šaubu, ka šis briesmīgais karš ātri tuvojas beigām un tikai maldos slīgstošs cilvēks ar nelielu karamākslas pieredzi joprojām spēj ticēt, ka uzvara ir iespējama.

Feldmaršalam apkārtstāvošie virsnieki noteikti pamanīja šajos vārdos ietverto mājienu par Hitleru. Un tajā brīdī Harijs saprata, kā tieši pietrūkst šajā teltī. Tur nebija nacistu karoga un nebija arī fīrera ģīmetnes.

– Ģenerālis Eizenhauers ļoti augstu vērtē jūs personīgi un jūsu vadīto deviņpadsmito militāro korpusu, – Harijs turpināja. – Viņam nav ne mazāko šaubu, ka jūsu vīri atdos savu dzīvību par jums, ja apstākļi izvērtīsies šādi. Taču viņš vaicāja: “Dieva dēļ! Kā vārdā?” Jūsu karaspēks tiks iznīcināts, un mūsējais neapšaubāmi arī būs cietis vērā ņemamus zaudējumus. Visiem ir zināms, ka šis karš beigsies jau pēc dažām nedēļām. Tad ko gan mēs iegūsim ar tik bezjēdzīgu asinsizliešanu? Vestpointā ģenerālis Eizenhauers lasīja jūsu grāmatu “Profesionāls karotājs”, un viens teikums palicis viņam prātā tik spilgti, ka pavada viņu visas militārās karjeras laikā.

Pirms divām nedēļām, kad bija sapratis, ka varbūt nāksies stāties pretī viņa vadītajiem kareivjiem, Harijs izstudēja Kertela autobiogrāfiju. Tagad viņš spēja teikumu nocitēt gandrīz vārdu pa vārdam.

– “Jaunu cilvēku sūtīšana bezjēdzīgā nāvē nav līdera spēju apliecinājums; tā norāda uz profesionāla karotāja uzpūtību un necienīgu rīcību.” Un šajā ziņā jūs, kungs, esat tādās pašās domās kā ģenerālis Eizenhauers. Gadījumā, ja jūs nolemtu nolikt ieročus un padoties, ģenerālis garantē, ka pret jums un jūsu vīriem izturēsies ar pienācīgu cieņu, kā tas norādīts Trešajā Ženēvas konvencijā.

Harijs gaidīja, ka feldmaršala atbilde būs: “Jaunais cilvēk! Jūsu mēģinājums ir pilnībā izgāzies. Lai kurš arī vadītu jūsu nīkulīgos spēkus šā kalna otrā pusē, pasakiet viņam, ka es viņus visus noslaucīšu no zemes virsas.” Tomēr Kertels teica ko citu. – Es apspriedīšu ģenerāļa priekšlikumu ar saviem virsniekiem. Varbūt jūs būsiet tik laipns un pagaidīsiet ārpusē.

– Protams, kungs, – Harijs atteica, militāri salutēja un devās uz savu Jeep. Līdz brīdim, kamēr Harijs bija apsēdies priekšējā pasažiera vietā, Kvins neteica ne vārda.

Skaidri bija noprotams, ka feldmaršala Kertela virsnieku vidū nevaldīja vienprātība, jo teltī bija dzirdamas paceltas balsis. Harijs iztēlojās vārdus, kuri tur tiek piesaukti: gods, veselais saprāts, pienākums, reāla situācijas izpratne, pazemojums, ziedošanās… Taču visvairāk Harijs baidījās, ka teltī kāds pateiks: “Viņš blefo.”

Bija aizritējusi gandrīz stunda, kad majors atkal aicināja Hariju teltī. Kertels stāvēja atstatu no saviem labākajiem padomdevējiem, un viņa sejā bija redzams vai visas pasaules nogurums. Viņš bija pieņēmis lēmumu. Pat tad, ja ne visi pārējie virsnieki viņam piekrita, pēc pavēles saņemšanas viņi vairs neuzdod nekādus jautājumus. Viņam nebija nekādas vajadzības paskaidrot Harijam, kāds ir šis lēmums.

– Kungs, vai jūs atļaujat man sazināties ar ģenerāli Eizenhaueru un informēt viņu par jūsu lēmumu?

Feldmaršals īsi pamāja ar galvu, un viņa virsnieki ātri izgāja no telts, lai parūpētos, ka pavēles tiek īstenotas.

Harijs devās atpakaļ pie sava Jeep un noskatījās, kā divdesmit trīs tūkstoši kareivju noliek ieročus, izkāpj no tankiem un nostājas kolonnās pa trīs, lai padotos. Harijs bažījās, ka, veiksmīgi izspēlējis savu blefu ar feldmaršalu, tik veikli nevarēs tikt galā ar savu tiešo komandieri. Viņš pacēla lauka telefona klausuli, un jau pēc dažiem mirkļiem pulkvedis Bensons atbildēja. Harijs ļoti cerēja, ka majors nepamanīs sviedru lāsīti, kas noslīdēja pār viņa degunu.

– Vai noskaidrojāt, cik daudz viņu tur ir, Klifton? – Tāds bija pulkveža pirmais jautājums.

– Vai varat mani savienot ar ģenerāli Eizenhaueru, pulkvedi? Te runā leitnants Kliftons, viņa adjutants.

– Klifton, vai esi sajucis prātā?

– Jā, kungs, es pagaidīšu, kamēr viņu sameklēsiet. – Pat tad, ja Harijs tikko būtu noskrējis simt jardus, viņa sirds pukstētu daudz lēnāk. Viņš jau sāka apsvērt, cik gan ilgs laiks aizritēs, līdz pulkvedis aptvers, kas īsti notiek. Harijs paraudzījās uz majoru un pamāja ar galvu. Majors neatbildēja. Vai viņš tur stāvēja, lai atrastu plaisu Harija bruņās? Gaidot Harijs vēroja tūkstošiem karavīru. Daži bija apmulsuši, citi izskatījās atviegloti, ka var pievienoties tiem, kuri jau izkāpuši no tankiem un nolikuši ieročus.

– Runā ģenerālis Eizenhauers. Vai tas esi tu, Klifton? – sacīja pulkvedis Bensons, atkal pienācis pie telefona.

– Jā, kungs. Esmu pie feldmaršala Kertela, un viņš ir pieņēmis jūsu priekšlikumu. Deviņpadsmitais korpuss noliek ieročus un padodas saskaņā ar Ženēvas konvenciju, lai, ja pareizi atceros jūsu vārdus, kungs… izvairītos no bezjēdzīgas asinsizliešanas. Ja jūs izsūtītu uz priekšu vienu no mūsu pieciem bataljoniem, viņi varētu parūpēties, lai viss notiek pienācīgā kārtībā. Paredzu, ka Klemanso kori kopā ar deviņpadsmito korpusu… – Viņš ieskatījās rokaspulkstenī. – …mēs šķērsosim apmēram septiņpadsmitos nulle nulle.

– Mēs gaidīsim, leitnant.

– Paldies, kungs.

Pēc piecdesmit minūtēm Harijs šķērsoja Klemanso kori jau otro reizi tajā dienā. Vācieši paklausīgi sekoja viņam tieši Teksasas reindžeru rokās. Kad gūstekņus ielenca septiņsimt vīri un divsimt četrpadsmit tanki, feldmaršals Kertels atskārta, ka viņu ir piemuļķojuši anglis un īrs, kuru vienīgie ieroči bija Jeep un kabatlakats.

Feldmaršals izņēma pistoli. Kādu mirkli Harijam likās, ka virsnieks grasās viņu nošaut. Kertels nostājās miera stājā, militāri salutēja, pielika pistoli sev pie deniņiem un nospieda mēlīti.

Viņa nāve Harijam nesagādāja ne mazāko gandarījumu.

Kad vācu kareivji bija pilnībā ielenkti, pulkvedis Bensons piedāvāja Harijam vadīt bez ieročiem palikušā deviņpadsmitā korpusa pārvietošanu uz nometni. Kad Harijs un Pets savā automašīnā brauca kolonnas sākumā, īra sejā bija izpleties smaids.

Viņi bija braukuši kādu jūdzi, kad automašīna trāpīja uz vācu mīnas. Harijs izdzirdēja apdullinošu sprādzienu, un viņa atmiņā uzplaiksnīja Peta pravietiskie vārdi: “Vai tev nešķiet, ka pēdējā gada laikā mēs jau gana esam riskējuši ar savām deviņām dzīvībām?”

Sprādziena vilnis pasvieda transportlīdzekli gaisā, un jau pēc brīža tas uzliesmoja.

Un vairs nebija nekā…

Četrdesmit otrā nodaļa

Vai cilvēks zina, kad ir miris?

Vai tas ir tikai viens mirklis, un cilvēka vairs nav?

Harijs bija pārliecināts tikai par to, ka viss, kas norisinājās viņa acu priekšā, vairāk līdzinājās aktieru spēlei kādā Šekspīra lugā, kur katrs savā laikā uznāk uz skatuves un, kad scenārijā paredzēts, atkal no tās nokāpj. Viņš vienīgi nespēja saprast, vai tiek spēlēta komēdija, traģēdija vai vēsturiska drāma.

Galvenā loma bija uzticēta kādai sievietei, vienmēr vienai un tai pašai. Un viņas priekšnesums bija īpaši ievērojams. Pārējie uznāca un nogāja no skatuves tikai pēc viņas rīkojuma. Harija acis atvērās, un viņš ieraudzīja, ka blakus stāv Emma. Tiklīdz Harijs pasmaidīja, likās, ka viņas seju pārpludina gaisma. Viņa pieliecās un maigi noskūpstīja Hariju uz lūpām. – Esi sveicināts atpakaļ! – viņa sacīja.

Tajā brīdī Harijs īsti saprata, cik ļoti Emmu mīl un ka tagad vairs nekas viņus nespēs šķirt. Viņš maigi saņēma mīļotās roku. – Man būs vajadzīga tava palīdzība, – viņš teica. – Kur es īsti esmu? Un cik ilgu laiku jau te atrodos?

– Bristoles slimnīcā. Jau vairāk nekā mēnesi. Kādu brīdi gāja ļoti smagi, bet es nebiju ar mieru zaudēt tevi otru reizi.

Harijs ciešāk paspieda viņas roku un pasmaidīja. Viņš jutās pārguris un ieslīga dziļā miegā.

Kad viņš pamodās atkal, apkārt valdīja tumsa, un viņam bija sajūta, ka ir palicis viens. Viņš pūlējās iztēloties, kas pēdējos piecos gados noticis ar viņam zināmajiem cilvēkiem. Gluži kā “Divpadsmitajā naktī” visi taču domāja, ka viņš ir radis mūžīgo mieru jūras dzelmē.

“Vai māte bija izlasījusi vēstuli, kuru es sūtīju? Vai Džailss izmantoja daltonismu par iemeslu, lai netiktu iesaukts armijā? Vai Hugo atgriezās Bristolē, kad bija pārliecināts, ka es viņam vairs neradīšu nekādus draudus? Vai sers Volters Beringtons un lords Hārvijs joprojām ir dzīvi?” Un viena doma viņa prātā atgriezās biežāk par citām. Atkal un atkal. “Vai Emma gaidīja piemērotu brīdi, lai pateiktu, ka viņas dzīvē ir ienācis kāds cits vīrietis?”

Piepeši palātas durvis tika atrautas vaļā, un telpā ieskrēja mazs zēns un sauca: – Tēti! Tēti! Tēti! – Puisēns ielēca gultā pie Harija un apskāva viņu.

Pēc mirkļa ienāca arī Emma un vēroja, kā divi viņas dzīves svarīgākie vīrieši satiekas pirmo reizi.

Harijam atmiņā atausa paša bērnības fotogrāfija, kura bija novietota viņa mātes mājā Stilhausleinā uz kamīna malas. Harijam nebija nepieciešami paskaidrojumi, ka puika ir viņa dēls. Viņš sajuta tādu saviļņojumu, par kādu agrāk pat iedomāties nebūtu varējis. Zēns gultā priecīgi lēkāja, un Harijs viņu uzmanīgi nopētīja. Gaiši mati, zilas acis, izteikts zods – gluži kā Harija tēvam.

– Mans Dievs! – noteica Harijs un atkal ieslīga dziļā miegā.

Kad viņš pamodās, Emma sēdēja līdzās. Viņš pasmaidīja un satvēra viņas roku savējā.

– Tā nu esmu iepazinies ar savu dēlu. Vai ir gaidāmi vēl kādi pārsteigumi? – viņš vaicāja. Emma mirkli vilcinājās, tad kautrīgi pasmaidīja un sacīja: – Pat nezinu, ar ko sākt.

– Laikam jau no paša sākuma, – atteica Harijs. – Kā jau tas pieklājas visiem labiem stāstiem. Un atceries, ka es tevi pēdējo reizi redzēju mūsu kāzu dienā.

Emma sāka stāstu ar to, kā devās uz Skotiju un dāvāja dzīvību abu kopīgajam dēlam Sebastjanam. Kad viņa bija nonākusi līdz tam, kā zvanīja pie Kristīnas durvīm Manhetenā, Harijs atkal ieslīga dziļā miegā.

Arī pēc pamošanās Emma bija viņam blakus.

Harijam patika Filisa un viņas dēls Elisters. Detektīvu Kolovski viņš tikpat kā neatcerējās, taču Seftons Dželkss atmiņā bija iekalts uz mūžiem. Stāsts tuvojās beigām. Emma bija lidmašīnā, kas pāri Atlantijas okeānam devās uz Angliju. Viņa sēdēja blakus Heroldam Makmilana kungam.

Emma pasniedza Harijam “Cietumnieka dienasgrāmatas” eksemplāru. Harijs noteica vien: – Man jāpacenšas un jānoskaidro, kas notika ar Petu Kvinu.

Piemērotus vārdus Emmai bija grūti atrast.

– Vai viņš gāja bojā mīnas sprādzienā? – Harijs klusi vaicāja.

To dzirdot, Emma nolieca galvu. Tajā vakarā Harijs vairs nerunāja.

Katra jauna diena nāca ar saviem pārsteigumiem. Piecos gados nenovēršami bija notikušas daudzas pārmaiņas Harijam tuvo cilvēku dzīvē.

Nākamajā dienā pie Harija ieradās māte. Viena pati. Viņš ļoti lepojās, kad uzzināja, ka viņa ir sekmīgi apguvusi prasmi lasīt un rakstīt, kā arī kļuvusi par viesnīcas menedžera vietnieci. Tomēr Hariju skumdināja fakts, ka māte tā arī neizlasīja vēstuli, ko doktors Volless viņai atveda, jo tā beigās bija pazudusi.

– Es domāju, ka tā ir no Toma Bredšova, – Meizija skaidroja.

Harijs mainīja sarunas tematu. – Kā redzu, tu tagad valkā gan saderināšanās, gan arī laulības gredzenu.

Māte nosarka. – Jā, vispirms vēlējos pie tevis atnākt viena pati. Un pēc tam varēsi sastapties ar savu patēvu.

– Patēvu? – Harijs pārvaicāja. – Vai tas ir kāds man zināms cilvēks?

– Jā gan, – Meizija atbildēja un būtu izstāstījusi vairāk, ja vien Harijs atkal nebūtu ieslīdzis miegā.

No smagā miega Harijs atkal izrāvās pusnaktī. Viņš ieslēdza naktslampiņu un sāka lasīt “Cietumnieka dienasgrāmatu”. Lasot viņš vairākkārt pasmaidīja.

Tas, ko Emma viņam bija izstāstījusi par Maksu Loidu, nepārsteidza Hariju. Jo īpaši pēc Seftona Dželksa atkārtotās parādīšanās. Viņu izbrīnīja vien Emmas stāsts par to, ka grāmata uzreiz bija kļuvusi par bestselleru un nākamā bijusi vēl pieprasītāka.

– Nākamā? – pārvaicāja Harijs.

– Pirmā dienasgrāmata, ko tu uzrakstīji par laiku līdz nokļūšanai Levenemā, tagad ir izdota Anglijā. Tā gūst tādus pašus panākumus, kādi tai bija Amerikā. Un Gincburga kungs nemitējas man vaicāt, kad tu uzrakstīsi savu pirmo romānu, par kuru devi mājienu “Cietumnieka dienasgrāmatā”.

– Ideju man pietiktu pusducim romānu, – Harijs atteica.

– Tad kāpēc tu nesāc rakstīt? – noprasīja Emma.

Kad Harijs pamodās pēcpusdienā, pie viņa gultas stāvēja māte kopā ar Holkoma kungu. Viņi bija sadevušies rokās gluži kā tikko iemīlējušies cilvēki savā otrajā tikšanās reizē. Harijs savu māti vēl nekad nebija redzējis tik laimīgu.

– Jūs taču nebūsiet mans patēvs? – Harijs sacīja, kad sarokojās ar Holkoma kungu.

– Un tomēr tā patiešām ir, – noteica Holkoms. – Patiesībā man tavu māti vajadzēja bildināt jau pirms divdesmit gadiem. Man tikai likās, ka neesmu viņai pietiekami labs.

– Un jūs joprojām tāds neesat, kungs, – Harijs iebilda un pasmaidīja. – Lai gan jāteic, ka tāds nav un nebūs neviens no mums.

– Un patiesībai jānāk gaismā. Es tavu māti apprecēju naudas dēļ.

– Kādas naudas? – noprasīja Harijs.

– To desmit tūkstošu dolāru dēļ, ko viņai atsūtīja Seftons Dželkss. Pateicoties tiem, mēs varējām iegādāties māju laukos.

– Un par to mēs būsim mūžīgi pateicīgi, – iestarpināja Meizija.

– Nepateicieties man, – atvairījās Harijs. – Sakiet paldies Emmai.

Harija izbrīns par to, ka māte apprecējusies ar Holkoma kungu, bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kādu viņš izjuta, kad palātā ienāca Džailss Veseksas pulka leitnanta formā. Un it kā ar to vēl nebūtu gana, viņa krūtis klāja apbalvojumi par nopelniem kaujās, tostarp arī Militārais Krusts. Kad Harijs vaicāja, kā Džailss pie tā ticis, draugs mainīja sarunas tematu.

– Esmu ieplānojis startēt nākamajās parlamenta vēlēšanās, – viņš paziņoja.

– Un kādu apgabalu tad tu pagodināsi? – Harijs interesējās.

– Bristoles Dokus, – Džailss atteica.

– Tie taču ir leiboristi.

– Un es arī grasos būt leiboristu kandidāts.

Harijs pat nepūlējās noslēpt pārsteigumu. – Kas gan rosinājis tik krasas pārmaiņas? – viņš vaicāja.

– Es dienēju frontē kopā ar kādu kaprāli Beitsu…

– Ar to pašu Teriju Beitsu? – pārjautāja Harijs.

– Jā gan. Vai tu viņu pazini?

– Protams, ka pazinu. Gudrākais puika manā klasē Merivudas pamatskolā. Turklāt arī labākais sportists. Viņš pameta skolu divpadsmit gadu vecumā, lai strādātu sava tēva biznesā. “Miesnieki – Beitss un dēls.”

– Tieši tālab es arī būšu leiboristu kandidāts, – noteica Džailss. – Terijam bija tieši tikpat lielas tiesības mācīties Oksfordā kā man un tev.

Nākamajā dienā ieradās Emma un Sebastjans, bruņojušies ar zīmuļiem, pildspalvām, papīru, paliktņiem un dzēšgumiju. Emma paziņoja, ka pienācis laiks Harijam beigt prātošanu un ķerties pie rakstīšanas.

Garo bezmiega stundu laikā vai vientulības brīžos Harija domas pievērsās romānam, kuru viņš bija iecerējis uzrakstīt, ja negaidīti nebūtu radusies iespēja ātrāk izkļūt no Levenemas.

Viņš sāka izstrādāt tēlu sistēmu, kas lasītājiem varētu šķist pievilcīgi. Detektīvs būs tāds, kurš neatpaliks no slavenajiem literārajiem varoņiem, piemēram, Holmsa, Puaro vai Megrē.

Galu galā Harijs izlēma, ka varoņa vārds būs Viljams Voriks. Godājamais Viljams būs Vorikas grāfa otrais dēls. Tēvam par lielu nepatiku viņš atteiksies no iespējas studēt Oksfordā, jo vēlēsies pievienoties policijas spēkiem. Šis tēls pēc rakstura zināmā mērā līdzināsies Harija draugam Džailsam. Pēc trijiem gadiem, kas pavadīti Bristoles ielās, pildot policista pienākumus, Bills, ar šādu vārdu viņu pazīs kolēģi, kļūs par detektīvu, līdzīgu galvenajam inspektoram Blekmoram, kurš darbojās izmeklēšanā, kad Harija tēvocis Stens tika nepatiesi apsūdzēts Hugo Beringtona naudas nozagšanā no seifa.

Lēdija Vorika, Billa māte, iegūs līdzību ar Elizabeti Beringtoni. Billam būs mīļotā meitene, vārdā Emma. Romāna lappusēs reizumis parādīsies arī sers Volters Beringtons un lords Hārvijs, lai sniegtu vērtīgus padomus.

Katru nakti Harijs pārlasīja dienā uzrakstīto, un katru rītu viņa papīrgrozu nācās iztukšot.

Harijs allaž ar nepacietību gaidīja, kad pie viņa atnāks Sebastjans. Zēnā bija ārkārtīgi daudz enerģijas un neapvaldītas zinātkāres, turklāt viņš izskatījās tik glīts un bija ļoti līdzīgs savai mātei.

Sebastjans vienmēr uzdeva tādus jautājumus, ko neviens cits neuzdrošinātos prasīt. Piemēram: “Kāda ir dzīve cietumā? Cik daudz vāciešu tu esi nogalinājis? Kāpēc jūs ar mammu neapprecējāties?” Harijs prata izvairīgi atbildēt uz lielāko daļu no tiem, taču apzinājās, ka puika ir pārāk gudrs, lai viņam ar to būtu gana ilgam laikam.

Ikvienu nomoda mirkli Harijs izmantoja sava romāna sižeta izstrādāšanai.

Levenemas bibliotēkā viņš bija izlasījis vairāk nekā simt detektīvromānu. Viņš nojauta, ka daudzi cietumā un frontē sastaptie ļaudis dāvājuši lielisku materiālu daudziem romāniem. Makss Loids, Seftons Dželkss, cietuma priekšnieks Svonsons, virsnieks Heslers, pulkvedis Kleverdons, kapteinis Heivenss, Toms Bredšovs un Pets Kvins. Jo īpaši Pets Kvins.

Nākamās dažas nedēļas Harijs bija pilnīgi iegrimis darbā. Tomēr viņam bija jāatzīst, ka pēdējos piecos gados izvijušies dzīves līkloči viņa apmeklētājus veduši pat vēl dīvainākos piedzīvojumos, nekā grāmatās aprakstīti.

Hariju apciemot ieradās arī Emmas māsa Greisa. Viņš nepateica, ka tagad viņa izskatās daudz vecāka nekā tad, kad abi redzējās pēdējo reizi. Lai gan jāteic, ka tad viņa bija vēl pavisam maza skolniece. Tagad Greisa pēdējo gadu studēja Kembridžā un gatavojās gala eksāmeniem. Viņa ar lepnumu pastāstīja Harijam, ka pēdējos divus gadus strādājusi lauku saimniecībā un nav atgriezusies studiju solā līdz brīdim, kad bijusi pārliecināta, ka nīstajā karā patiešām ir gūta uzvara.

Bija skumji uzklausīt vēsti, ko Harijam atnesa lēdija Beringtone. Viņa pastāstīja, ka sers Volters aizgājis mūžības ceļos. Šis cilvēks Harija dzīvē bija otrais nozīmīgākais pēc Vecā Džeka.

Tēvocis Stens tā arī neatnāca Hariju apraudzīt.

Dienām ritot, Harijs pamazām posās Emmai pavaicāt par viņas tēvu, tomēr beidzot nolēma, ka pat šī temata pieminēšana nebūtu vēlama.

Ārsts Harijam bija pateicis, ka nu vairs nav ilgi jāgaida un jau pavisam drīz viņu izrakstīs no slimnīcas. Tajā vakarā Emma apgūlās Harijam blakus un izstāstīja par to, ka Hugo Beringtona vairs nav starp dzīvajiem.

Kad viņas stāsts bija galā, Harijs sacīja: – Mana dārgā, tu nekad īsti labi neesi mācējusi izlikties. Varbūt beidzot ir pienācis laiks man pateikt, kāda iemesla pēc visa ģimene ir tik satraukta.

Četrdesmit trešā nodaļa

Nākamajā rītā Harijs pamodās un ieraudzīja, ka pie viņa atnākusi gan māte, gan visa Beringtonu ģimene.

Nebija tikai Sebastjana un tēvoča Stena. Tiesa, šajā gadījumā tas nebija tik svarīgi.

– Ārsts sacīja, ka tu vari doties uz mājām, – pavēstīja Emma.

– Izcili jaunumi! – nopriecājās Harijs. – Tikai… kur ir mājas? Ja atgriešanās mājās nozīmē došanos uz Stilhausleinu un mitināšanos kopā ar tēvoci Stenu, tad es labprātāk palieku slimnīcā. Vai pat esmu ar mieru atkal iet uz cietumu. – Neviens nesmējās.

– Es tagad dzīvoju Beringtonholā, – teica Džailss. – Kāpēc gan tu nevarētu apmesties pie manis? Vietas tur pietiks, tas visiem zināms.

– Turklāt ir arī bibliotēka, – iestarpināja Emma. – Tātad tev nebūs nekādu aizbildinājumu, lai neturpinātu romāna rakstīšanu.

– Kad vien vēlēsies, tu vari apciemot gan Emmu, gan Sebastjanu, – sacīja Elizabete Beringtone.

Harijs kādu brīdi klusēja.

– Jūs visi esat bijuši ārkārtīgi laipni, – viņš beidzot noteica. – Lūdzu, neuzskatiet mani par nepateicīgu, tomēr es patiešām neuzskatu, ka visai ģimenei ir jāizlemj, kur dzīvošu.

– Ir vēl kāds iemesls, kālab vēlējāmies ar tevi satikties, – paziņoja lords Hārvijs. – Ģimene man uzticējusi runāt mūsu visu vārdā.

Piecēlies sēdus, Harijs pilnībā pievērsa uzmanību Emmas vectēvam.

– Beringtonu muižas nākotni aptumšo kāds nopietns mākonis, – sacīja lords Hārvijs. – Džošua Beringtona testamenta noteikumi ir izvērtušies par īstu murgu no likuma viedokļa.

– Man nav ne mazākās intereses ne par titulu, ne arī par īpašumiem, – aizrādīja Harijs. – Vēlos tikai pierādīt, ka Hugo Beringtons nebija mans tēvs, lai es varētu apprecēt Emmu.

– Āmen, – bilda lords Hārvijs. – Un tomēr ir radušies sarežģījumi, kurus vēlos tev izstāstīt.

– Lūdzu, dariet to, ser! Jo es neredzu nekādas citas problēmas.

– Mēģināšu paskaidrot. Pēc Hugo negaidītās nāves es lēdijai Beringtonei, kurai pavisam nesen bija jātiek galā ar formalitātēm, kas attiecas uz divu cilvēku aiziešanu aizsaulē, ieteicu apvienot Beringtonu un Hārviju spēkus. Jāņem arī vērā, ka man ir jau pāri septiņdesmit gadiem. Kā jau noproti, tas viss notika laikā, kad mēs ticējām, ka esi miris. Tālab visi ar titulu un muižu saistītie jautājumi bija atrisinājušies, lai cik skumjā kārtā tas arī būtu, un Džailss varēja ieņemt ģimenes galvas vietu.

– Un tā tas joprojām arī paliek… cik mana pārliecība to atļauj spriest, – noteica Harijs.

– Problēma ir tāda, ka šajā lietā kā ieinteresētās puses ir iesaistīti ne tikai cilvēki, kuri atrodas šajā telpā. Pēc Hugo nāves es ieņēmu valdes priekšsēdētāja vietu jaunizveidotajā kompānijā un palūdzu Billam Lokvudam ataicināt atpakaļ rīkotājdirektoru. Neslavējot sevi, varu sacīt, ka Beringtonu un Hārviju kompānija dividenžu turētājiem ir izmaksājusi ievērojamas naudas summas par pagājušajiem diviem gadiem. Par spīti Hitleram. Uzzinājuši, ka tu esi dzīvs, mēs vērsāmies pie advokāta sera Denversa Bārkera pēc padoma, jo vēlējāmies būt pārliecināti, ka mūsu darbības nav pretrunā ar Džošua Beringtona testamenta noteikumiem.

– Kaut es būtu atvērusi to vēstuli, – likās, pati sev sacīja Meizija.

– Sers Denverss apgalvoja, ka varam turpināt darbību, kāda tā bijusi pēdējos divus gadus, ja vien tu atsakies no savām tiesībām uz titulu un īpašumu. Un viņš sagatavoja arī attiecīgu dokumentu.

– Ja kāds pasniegtu man pildspalvu, – sacīja Harijs, – es ar prieku šo dokumentu parakstīšu.

– Kaut viss būtu tik vienkārši, – noteica lords Hārvijs. – Un tā arī notiktu, ja vien nebūtu kādas publikācijas Daily Express.

– Un tur laikam esmu vainojama es, – atzina Emma. – Pēc milzīgajiem grāmatas panākumiem abās okeāna pusēs prese kļuva apsēsta ar vēlmi noskaidrot, kurš tad īsti būs Beringtonu titula mantinieks. Sers Harijs vai sers Džailss.

– Šā rīta News Chronicle ir ievietota kāda karikatūra, – teica Džailss. – Mēs abi katrs sava zirga mugurā cīnāmies, Emma sēž tribīnē un piedāvā tev savu kabatlakatiņu. Vīrieši pūlī svilpj, bet sievietes izkliedz uzmundrinājuma saucienus.

– Un ko tas viss nozīmē? – vaicāja Harijs.

– Nācija ir sadalījusies uz pusēm, – paskaidroja lords Hārvijs. – Vīriešus interesē tikai tas, kurš kļūs par titula un īpašumu mantinieku. Sievietes savukārt alkst redzēt, kā Emma otro reizi dodas pie altāra. Patiesībā jūs esat aizēnojuši Keriju Grāntu un Ingridu Bergmani. Izspieduši viņus no laikrakstu pirmajām lappusēm.

– Kad es būšu parakstījis dokumentu, kurā apliecināšu, ka atsakos no jebkurām prasībām par titula un īpašuma mantošanu, publika taču zaudēs interesi un pievērsīsies kaut kam citam?

– Tā tiešām varētu notikt, ja nebūtu iejaucies Heraldikas palātas vadītājs.

– Un kas viņš ir?

– Karaļa pārstāvis, kuram uzticēts izspriest, kam ir tiesības pirmajam mantot titulu. Deviņdesmit deviņos gadījumos no simta viņš dokumentu, kas apliecina šādas tiesības, gluži vienkārši nosūta tuvākajam radiniekam. Retos gadījumos, kad divu pušu starpā ir radušās nesaskaņas, viņš iesaka šo jautājumu risināt Lordu palātā.

– Tikai nesakiet man, ka gaidāms kaut kas tāds, – noteica Harijs.

– Diemžēl laikam būs. Apelācijas tiesas tiesnesis Šokross virzīs lietu Džailsa interesēs tikai ar tādu noteikumu, ka tu, būdams pie pilnas veselības, paraksti atteikšanos no savām tiesībām uz titulu un īpašumiem.

– Nu ko. Tagad esmu pilnībā izveseļojies. Norunāsim tikšanos ar tiesnesi un nokārtosim šo lietu vienreiz par visām reizēm.

– Es to ļoti vēlētos, – sacīja lords Hārvijs, – tomēr man ir aizdomas, ka lēmuma pieņemšana vairs nav viņa varā.

– Kas tad varētu traucēt? – vaicāja Harijs.

– Leiboristu pērs, vārdā lords Prestons, – paskaidroja Džailss. – Viņš izlasīja informāciju presē, rakstveidā iesniedza jautājumu iekšlietu ministram un lūdza pieņemt lēmumu par to, kurš no mums abiem ir tiesīgs mantot titulu. Viņš arī sasauca preses konferenci, kurā apgalvoja, ka man nav nekādu tiesību uz titulu, jo īstais pretendents bez samaņas guļot Bristoles slimnīcā un neesot spējīgs aizstāvēt savas tiesības.

– Kāda gan daļa leiboristu pēram gar to, kurš manto titulu, es vai Džailss?

– Kad preses pārstāvji viņam uzdeva šo pašu jautājumu, – sacīja lords Hārvijs, – viņš paskaidroja, ka gadījumā, ja Džailss mantos titulu, tas būs klasisks šķiru aizspriedumu piemērs un ka būs tikai godīgi, ja dokera dēls pieteiks savas tiesības.

– Tas taču ir neloģiski, – iebilda Harijs. – Ja reiz es esmu dokera dēls, tad tituls šā vai tā pienākas Džailsam!

– Vairāki cilvēki rakstīja uz The Times un pauda tieši to pašu argumentu, – apliecināja lords Hārvijs. – Lai kā arī būtu, mūsu zemē tuvojas vispārējās vēlēšanas, un iekšlietu ministrs, vēlēdamies izvairīties no personiskas atbildības, paziņoja savam augstdzimušajam draugam, ka ziņos par šo jautājumu lordkancleram. Viņš savukārt nodeva lietu Apelācijas tiesas lordiem. Notika balsošana, kurā piedalījās septiņi izglītoti vīri un ilgi lēma, līdz galīgā balsošana noslēdzās ar rezultātu trīs pret četri. Tavā labā, Harij.

– Tas taču ir kaut kāds ārprāts! Kāpēc neviens nekonsultējās ar mani?

– Tu biji bezsamaņā, – lords Hārvijs viņam atgādināja. – Jebkurā gadījumā, viņi jautājumu izskatīja no likuma viedokļa, nevis taviem uzskatiem. Spriedums stāsies spēkā, ja vien netiks pārsūdzēts Lordu palātā. – Harijs likās zaudējis valodu. – Situācija pašlaik ir tāda, – turpināja lords Hārvijs, – ka tu esi sers Harijs. Un arī lielākais akcionārs Beringtonu un Hārviju kompānijā. Turklāt vēl arī Beringtonu muižas īpašnieks “ar visu, kas tur piederas”, kā minēts testamentā.

– Tad man nāksies iesniegt apelācijas prasību, – strikti sacīja Harijs, – un paziņot, ka es pilnībā atsakos no titula.

– Ironiskākais šajā lietā ir tas, – iebilda Džailss, – ka tu to nevari izdarīt. To varu tikai es, bet man nebija ne mazākā nodoma to darīt līdz brīdim, kad būšu saņēmis tavu svētību.

– Pats par sevi saprotams, ka tu saņem manu svētību, – apliecināja Harijs. – Tomēr man ienāca prātā daudz vieglāks risinājums. – Visi klātesošie noraudzījās uz Hariju. – Es varētu izdarīt pašnāvību.

– Man gan tā neliekas, – Emma sacīja un apsēdās uz Harija gultas malas. – Tu jau divas reizes to mēģināji. Un paskaties, kas no tā visa iznāca.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Emma iebrāzās bibliotēkā, rokā cieši turēdama vēstuli. Viņa ļoti reti traucēja Hariju darbā, tāpēc viņš zināja, ka iemeslam jābūt nopietnam, un nolika pildspalvu.

– Piedod, dārgais, – Emma teica un pievilka tuvāk krēslu. – Taču es tikko saņēmu svarīgas ziņas un vēlējos tās pavēstīt arī tev.

Harijs uzsmaidīja sievietei, kuru viņš dievināja. “Svarīgs” viņai varēja būt gan tas, ka Sebastjans kaķim uzlēja ūdeni, gan tas, ka ir piezvanījis kāds no lordkanclera biroja un nekavējoties vēlas runāt ar Hariju. Viņš ērtāk atzvila krēslā un gaidīja, pie kuras kategorijas vēstis piederēs šajā reizē.

– Es tikko saņēmu vēstuli no Filisas, – paskaidroja Emma.

– No tās pašas, kuru mēs tik ļoti godājam, – ķircinājās Harijs.

– Nesmejies, bērns! – jokojot rājās Emma. – Viņa vēstulē pieminējusi kaut ko tādu, kas varētu pierādīt, ka Papa nebija tavs tēvs. – Harijs pārstāja smieties, bet Emma turpināja: – Mēs zinām, ka tava un tavas mātes asins grupa ir rēzus negatīva. Ja mans tēvs ir rēzus pozitīvs, viņš nekādi nevar būt arī tavs tēvs.

– Šo jautājumu mēs esam apsprieduši jau neskaitāmas reizes, – atgādināja Harijs.

– Ja mums izdotos pierādīt, ka mana tēva asins grupa nebija tāda pati kā tavējā, mēs varētu apprecēties. Pieņemot, ka tu vēl joprojām to vēlies.

– Šorīt gan ne, mana dārgā, – uzspēlēti garlaikoti atteica Harijs. – Saproti, trūkst pavisam nedaudz, un es pastrādāšu noziegumu. – Viņš pasmaidīja. – Lai kā tas arī būtu, mums nav ne mazākās nojausmas, kāda asins grupa bija tavam tēvam. Gan tava māte, gan arī sers Volters nopietni pūlējās viņu pierunāt šo testu veikt, taču, par spīti šiem vērā ņemamajiem pūliņiem, viņš vienmēr atteicās. Laikam jau tev nāksies aizrakstīt Filisai un paskaidrot, ka tas acīmredzot arī paliks noslēpumā tīts.

– Neesi nu tik pārliecināts, – Emma nepiekāpīgi turpināja.

– Filisa ļoti rūpīgi seko līdzi visam un domā, ka var piedāvāt risinājumu, kāds mums nevienam vēl prātā nav ienācis.

– Viņa katru rītu avīžu stendā uz ielas stūra paņem Bristol Evening News, vai ne?

– Nē, taču viņa lasa The Times, – attrauca Emma, joprojām nepiekāpdamās, – un tas nekas, ja tā ir nedēļu veca.

– Un? – nepacietīgi vaicāja Harijs, jo vēlējās atgriezties pie nozieguma pastrādāšanas savā literārajā darbā.

– Vectēva māsa teica, ka tagad zinātniekiem esot iespējams noteikt cilvēka asins grupu arī ilgu laiku pēc viņa nāves.

– Vai mums vajadzētu ekshumēt viņa līķi, mana dārgā? Vai tev padomā tas?

– Nē, ne jau tas, – Emma paskaidroja. – Filisa norādīja, ka slepkavības pastrādāšanas brīdī liels asiņu daudzums nonāca gan uz paklāja, gan arī uz drēbēm, kas tobrīd bija viņam mugurā.

Harijs piecēlās, pārgāja pāri istabai un pacēla telefona klausuli.

– Kam tu zvani? – Emma vaicāja.

– Galvenajam inspektoram detektīvam Blekmoram, kurš toreiz vadīja lietas izmeklēšanu. Iespēja kaut ko noskaidrot varētu nebūt liela, taču es zvēru, ka vairs nekad neapsmiešu tavu radinieci Filisu.

– Vai neiebildīsiet, ja es smēķēšu, ser Harij?

– Nekādā ziņā, inspektor.

Blekmors aizdedzināja cigareti un dziļi ievilka dūmus. – Briesmīgs paradums, – viņš noteica. – Tā ir sera Voltera vaina.

– Sera Voltera? – pārvaicāja Harijs.

– Roliju, ne jau Beringtonu. Vai saprotat?

Harijs iesmējās un apsēdās krēslā pretī detektīvam.

– Tātad… kā varu būt jums noderīgs, ser Harij?

– Es dodu priekšroku uzrunai “Kliftona kungs”.

– Kā vēlaties, ser.

– Cerēju, ka varēsiet man palīdzēt ar informāciju par Hugo Beringtona nāves apstākļiem.

– Baidos, ka tas būs atkarīgs no cilvēka, ar kuru runāšu. Šāda saruna pilnībā iespējama ar seru Hariju Beringtonu, taču ar Kliftona kungu ne.

– Un kālab tad tā?

– Tāpēc, ka šās lietas detaļas es drīkstu apspriest tikai ar ģimenes piederīgajiem.

– Tādā gadījumā es atkal pārvērtīšos par seru Hariju.

– Un kā varu jums pakalpot, ser Harij?

– Kad Beringtons tika nogalināts…

– Viņš netika nogalināts, – atteica galvenais inspektors.

– Ziņas, ko lasīju laikrakstos, lika man secināt…

– Svarīgi ir tas, ko laikraksti neziņoja. Tomēr atklātības labad jāteic, ka viņiem arī nebija iespējas izpētīt nozieguma vietu. Ja viņi to būtu darījuši, – Blekmors sacīja, apsteidzot Harija nākamo jautājumu, – tad pamanītu leņķi, kādā vēstuļu nazis bija ietriecies sera Hugo kaklā un pāršķēlis artēriju.

– Kālab tas ir tik svarīgi?

– Līķa apskatē es secināju, ka vēstuļu naža asmens bija vērsts augšup, nevis lejup. Ja es vēlētos kādu nogalināt, – turpināja Blekmors, pieceldamies no krēsla un paņemdams lineālu, – turklāt būtu garāks un smagāks nekā paredzamais upuris, es paceltu roku un ietriektu nazi viņam kaklā. Lūk, šādi. Taču, ja es būtu īsāks un vieglāks… Un, kas vēl svarīgāk, aizstāvētos… – Blekmors notupās un paskatījās uz Hariju, kā mērķēdams viņam kaklā. – Tas izskaidrotu leņķi, kādā asmens ietriecās sera Hugo miesā. Šāds leņķis norāda arī uz iespēju, ka viņš pats uzkrita uz asmens. Tas vedina mani domāt, ka tā drīzāk bija pašaizsardzība, nevis slepkavība.

Harijs apdomāja galvenā inspektora sacīto un tad vaicāja: – Jūs lietojāt vārdus “īsāks un vieglāks” un “aizstāvētos”. Vai jūs domājat, ka Beringtona nāvē varētu būt vainīga sieviete?

– No jums iznāktu lielisks detektīvs, – uzslavēja Blekmors.

– Vai jūs zināt, kas ir šī sieviete? – vaicāja Harijs.

– Man ir aizdomas, – atzina Blekmors.

– Tad kālab jūs viņu nearestējāt?

– Ir samērā grūti apcietināt kādu, kurš meties zem Londonas ekspreša riteņiem.

– Ak Dievs! – noteica Harijs. – Man nekad ne prātā nenāca sasaistīt šos divus nelaimes gadījumus.

– Un kālab lai tā būtu? Jūs taču tolaik pat neatradāties Anglijā.

– Tas tiesa. Tomēr pēc izrakstīšanas no hospitāļa es izlasīju visus pieejamos laikrakstus, kuros kaut kas bija ziņots par sera Hugo nāvi. Vai jūs noskaidrojāt, kas bija šī dāma?

– Nē, līķis bija tādā stāvoklī, ka personību nebija iespējams identificēt. Tomēr kāds mans kolēģis no Skotlendjarda, kurš tolaik arī izmeklēja kādu lietu, ziņoja, ka sers Hugo Londonā vairāk nekā gadu dzīvojis kopā ar sievieti. Viņa dzemdējusi bērnu. Meitu. Un tas noticis neilgi pirms Beringtona atgriešanās Bristolē.

– Vai tas bija bērns, ko atrada Beringtona kabinetā?

– Tas pats, – atbildēja Blekmors.

– Kur bērns ir tagad?

– Man nav ne mazākās nojausmas.

– Vai jūs man vismaz varat pateikt, kā sauca to sievieti, ar kuru Beringtons dzīvoja kopā?

– Nē, to darīt man tiesību nav, – attrauca Blekmors un nodzēsa cigareti pelnutraukā, kurš jau tā bija pārpilns izdeguļiem. – Lai kā arī būtu, nav noslēpums, ka Hugo Beringtons bija noalgojis privātdetektīvu, kurš tagad ir palicis bez darba un droši vien būs gatavs runāt. Par nelielu atlīdzību.

– Klibais vīrs, – secināja Harijs.

– Dereks Mičels. Viņš savulaik bija sasodīti lielisks policists, bet tika ievainots un atvaļināts no dienesta.

– Tomēr ir kāds jautājums, uz kuru Mičels man nespēs atbildēt. Jums, kā nojaušu, tas būs pa spēkam. Jūs sacījāt, ka vēstuļu nazis bija pāršķēlis artēriju, tātad visapkārt bija ļoti daudz asiņu.

– Jā, ser. Asiņu patiešām tur netrūka, – atbildēja galvenais inspektors. – Kad es ierados, sers Hugo jau gulēja asiņu peļķē.

– Vai jums ir zināms, kas notika ar to uzvalku, kurš seram Hugo tobrīd bija mugurā? Vai varbūt varat pateikt, kur palika paklājs, kurš bija uz grīdas?

– Nē, kungs. Kad slepkavības izmeklēšana tiek pabeigta, visas nelaiķa personīgās mantas nodod viņa tuvākajiem radiniekiem. Ja runājam par paklāju, tad tas vēl bija savā vietā, kad pieliku punktu šās lietas izmeklēšanai.

– Jūs bijāt ļoti izpalīdzīgs, galvenais inspektor. Esmu jums ļoti pateicīgs.

– Darīju to ar prieku, ser Harij, – Blekmors piecēlās un pavadīja Hariju līdz kabineta durvīm. – Atļaušos sacīt, ka man ļoti patika jūsu “Cietumnieka dienasgrāmata”. Lai gan es nemēdzu klausīties baumās, tomēr esmu dzirdējis, ka rakstāt detektīvromānu. Pēc mūsu šāsdienas sarunas gaidīšu to ar lielu nepacietību.

– Vai jūs būtu ar mieru apskatīt pirmās iestrādes un pateikt savu profesionāļa viedokli?

– Agrāk, ser Harij, jūsu ģimenei mans profesionāļa viedoklis neko daudz neinteresēja.

– Esiet pilnīgi drošs, ka Kliftona kungam tas interesē pat ļoti, – Harijs atbildēja.

Harijs izgāja no policijas iecirkņa un devās atpakaļ uz Menorhausu, lai izstāstītu Emmai, ko noskaidrojis. Emma uzmanīgi noklausījās visu un pēc tam pārsteidza Hariju ar jautājumu.

– Vai galvenais inspektors tev izstāstīja, kas notika ar to mazo meitenīti?

– Nē, neizskatījās, ka viņu tas īpaši interesētu. Un kāpēc tu par to raizējies?

– Tāpēc, ka viņa varētu būt Beringtone. Un tātad mana pusmāsa!

– Cik gan nevērīgs es esmu! – noteica Harijs un apskāva Emmu. – Man tas pat prātā neienāca.

– Tiešām, kāpēc tev būtu jāiedomājas par ko tādu, – sacīja Emma. – Tev pašam satraukumu gana. Varbūt vispirms piezvani manam vectēvam un pavaicā, kas notika ar to paklāju. Par meitenīti raizēšos es.

– Vai zini, man patiešām ir ļoti paveicies, – Harijs noteica un ļoti negribīgi atlaida Emmu vaļā.

– Pierodi pie tā! – attrauca Emma.

Kad Harijs piezvanīja lordam Hārvijam un vaicāja par paklāju, viņam jau atkal nācās piedzīvot pārsteigumu.

– Es to nomainīju dažas dienas pēc tam, kad policija bija beigusi izmeklēšanu.

– Un kas notika ar veco? – Harijs taujāja.

– Pats personīgi iemetu to vienā no doku krāsnīm un noskatījos, kā tas sadeg un pārvēršas pelnos, – lords Hārvijs izjusti paskaidroja.

Harijam gribējās izsaukties: “Nolādēts!” Taču viņš neteica neko.

Pie pusdienu galda Harijs pavaicāja Beringtones kundzei, kas tika izdarīts ar sera Hugo drānām. Viņa pastāstīja, ka devusi policijai norādes ar tām izrīkoties pēc viņu ieskatiem. Pēc pusdienām Harijs atgriezās Beringtonholā, piezvanīja uz vietējo policijas iecirkni un pavaicāja dežurējošajam seržantam, vai viņš atceras, kas noticis ar sera Hugo drēbēm, kad izmeklēšana pabeigta.

– Visam ir jābūt reģistrētam žurnālā, ser Harij. Mirklīti uzgaidiet, es pārbaudīšu.

Pagāja vien daži mirkļi, un seržants atgriezās pie telefona. – Cik ātri gan steidzas laiks! – viņš noteica. – Biju jau aizmirsis, cik sens ir šis notikums. Un tomēr man izdevās atrast noderīgas ziņas. – Harijs aizturēja elpu. – Mēs izmetām ārā kreklu, apakšveļu un zeķes. Pelēks mētelis (viens), cepure filca, brūna (viena), uzvalks tvīda, dzeltenīgi zaļš (viens) un pāris izturīgu ādas apavu no brūnas ādas nodoti Penheliganas jaunkundzes rīcībā. Pestīšanas armijas vārdā viņa visas nepieprasītās mantas izdala nabadzīgajiem. Tai sievietei gan ir raksturiņš… – seržants vēl piebilda, vairāk neko nepaskaidrojot.

Uz letes bija uzlikta plāksnīte un uz tās bija rakstīts: “Penheliganas jaunkundze.”

– Tas ir ārkārtīgi neierasti, ser Harij, – sacīja šā vārda īpašniece. – Ārkārtīgi neierasti.

Harijs priecājās, ka bija paņēmis Emmu līdzi. – Tas mums varētu būt neaptverami nozīmīgi, – viņš skaidroja un saņēma Emmas roku savējā.

– Par to es nemaz nešaubos, ser Harij. Un tomēr tas ir ārkārtīgi neierasti. Pat nespēju iztēloties, ko par to sacīs mans vadītājs.

Savukārt Harijs nespēja iztēloties, ka Penheliganas jaunkundzei varētu būt vadītājs. Viņa pagrieza apmeklētājiem muguru un pievērsās kārtīgai dokumentu mapju rindai plauktā, kurā nebija ļauts nosēsties ne puteklītim. Beidzot viņa izņēma kādu mapi, uz kuras bija rakstīts “1943”, un nolika to uz letes. Viņa pāršķīra vairākas lapas, līdz atrada meklēto.

– Kā liekas, neviens nevēlējās ņemt brūno filca cepuri, – viņa paziņoja. – Mani pieraksti liecina, ka tā joprojām atrodas pie mums. Mētelis tika atdots Stīvensona kungam, uzvalks nonāca pie kāda, kuru sauc Vecais Džojs, bet brūnie apavi pie Vatsona kunga.

– Vai jums ir kāda nojausma par to, kur mēs varētu meklēt šos kungus? – vaicāja Emma.

– Viņi reti ir sastopami pa vienam, – sacīja Penheliganas jaunkundze. – Vasarā viņi gandrīz vienmēr uzturas pilsētas parka tuvumā, bet ziemā mēs viņus izmitinām mūsu hostelī. Esmu gandrīz pārliecināta, ka šajā gada laikā jūs atradīsiet viņus parkā.

– Paldies, Penheliganas jaunkundz, – Harijs tencināja un silti uzsmaidīja sievietei. – Jūs ļoti mums palīdzējāt.

Penheliganas jaunkundzes sejā uzplauka plats smaids. – Es to darīju ar prieku, ser Harij.

– Es varētu pierast pie tā, ka mani dēvē par seru Henriju, – viņš sacīja Emmai, kad abi gāja ārā no ēkas.

– Ne tādā gadījumā, ja vēl ceri apprecēties ar mani, – Emma aizrādīja. – Man nav nekādas vēlēšanās būt lēdijai Beringtonei.

Harijs pamanīja vīrieti, kurš gulēja uz parka soliņa ar muguru pret viņiem. Svešais bija ietinies pelēkā mētelī.

– Atvainojiet, ka jūs traucēju, Stīvensona kungs, – ierunājās Harijs un uzmanīgi pieskārās vīrieša plecam, – bet mums nepieciešama jūsu palīdzība.

Vīrs pašāva uz augšu netīru roku, taču nepagriezās pret runātāju. Pastieptajā delnā Harijs ielika puskronas monētu. Stīvensona kungs ar zobiem pārbaudīja monētu un tad paslēja augšup galvu, lai palūkotos uz Hariju. – Ko jums vajag? – vīrs noprasīja.

– Mēs meklējam Veco Džoju, – Emma klusā balsī paskaidroja.

– Kaprālim pieder soliņš numur viens, ņemot vērā viņa vecumu un augstāko stāvokli. Šis ir soliņš numur divi un pieder man, bet es pārņemšu pirmo soliņu pēc Džoja nāves, un tā vairs nav ilgi jāgaida. Vatsona kungam tagad ir soliņš numur trīs, bet viņš tiks pie otrā soliņa, kad es pārvākšos uz pirmo.

– Varbūt jūs zināt, vai Vecajam Džojam joprojām pieder zaļgans tvīda uzvalks? – vaicāja Harijs.

– Viņš to nekad nenovelk, – paskaidroja Stīvensons. – Varētu sacīt, ir saaudzis kopā ar to, – viņš piebilda un īsi iesmējās. – Šim tika uzvalks, man mētelis, bet Vatsonam apavi. Viņš teic, ka tie ir nedaudz par ciešu, taču viņš nesūdzas. Cepuri gan mēs neviens negribējām.

– Kur lai atrodam soliņu numur viens? – vaicāja Emma.

– Turpat, kur tas allaž stāvējis. Estrādē. Zem nojumes. Džojs to sauc par savu pili. Taču viņam prātiņš mazliet sašķobījies, un nav nekāds brīnums, jo viņš joprojām nav attapies no kontūzijas. – Stīvensona kungs pagrieza viņiem muguru, jo laikam jau uzskatīja, ka savu puskronu ir nopelnījis.

Emmai un Harijam nebija grūti sameklēt estrādi un Veco Džoju, kurš, kā izrādījās, tur bija vienīgais iemītnieks. Viņš, izslējies taisni, sēdēja pašā soliņa numur viens vidū. Gluži kā tronī. Emmai nebija nepieciešams skatīt pabalējušos brūnganos traipus uz auduma, lai pazītu tvīda uzvalku, kurš reiz bija piederējis viņas tēvam. Nebija skaidrs vienīgi tas, kā viņi piespiedīs šo vīru no iemīļotā apģērba atteikties.

– Ko jums vajag? – Vecais Džojs aizdomīgi noprasīja, kad viņi bija uzkāpuši augšā un iegājuši viņa karaļvalstī. – Ja esat nākuši mana soliņa dēļ, tad droši varat šo ieceri izmest no prāta. Kā nemitējas atgādināt vecais Stīvensons, īpašnieks var būt tikai viens.

– Nē, – Emma klusi bilda, – mēs neesam nākuši pēc soliņa, Vecais Džoj. Mēs tikai vēlējāmies uzzināt, vai jūs gribētu tikt pie jauna uzvalka.

– Nē, jaunkundz, paldies! Es esmu ļoti laimīgs ar šo pašu, kas man mugurā. Tas ir silts, un man nevajag citu.

– Bet mēs jums sagādāsim jaunu, kurš būs tikpat silts kā šis, – skaidroja Harijs.

– Vecais Džojs nav izdarījis neko sliktu, – vīrs noteica un pagriezās pret Hariju.

Viņš ieraudzīja medaļu rindu, kas rotāja Vecā Džoja krūtis. – Man nepieciešama jūsu palīdzība, kaprāl, – Harijs ierunājās.

Uzrunātais tūdaļ izslējās miera stājā, militāri salutēja un teica: – Durklis ir gatavībā, kungs! Jums atliek vien pavēlēt. Puiši ir gatavi cīņai.

Harijam kļuva kauns.

Nākamajā dienā Harijs kopā ar Emmu atkal ieradās pie Vecā Džoja un atnesa jaunu mēteli skujiņu rakstā, jaunu tvīda uzvalku un jaunas kurpes. Stīvensona kungs pastaigājās pa parku savā jaunajā bleizerā un pelēkās vilnas flaneļa biksēs. Vatsons, soliņa numur trīs iemītnieks, saņēma jaunu sporta jaku ar dubultu aizdari un jātnieka stila bikses. Tā kā jaunus apavus viņam nevajadzēja, viņš palūdza, lai tos labāk atdod Stīvensona kungam. Pārējo sera Hugo garderobē palikušo mantību Emma atdeva pateicības pilnajai Penheliganas jaunkundzei.

No parka Harijs izgāja, nesdams līdzi sera Hugo veco, asinīm notriepto tvīda uzvalku.

Profesors Inčkeips krietnu laiku mikroskopā pētīja asiņainos traipus. Beidzot viņš sacīja: – Man būs nepieciešams veikt vēl vairākas pārbaudes, tikai tad varēšu paziņot galīgo rezultātu. Tomēr jau pēc pirmreizējās apskates gandrīz droši varu apgalvot, ka spēšu jums pateikt, pie kādas asins grupas pieder šie paraugi.

– Jūtos atvieglots, – noteica Harijs. – Un cik ilgs laiks paies, līdz uzzināsiet rezultātus?

– Domāju, kādas pāris dienas, – atbildēja profesors. – Ilgākais, trīs. Tiklīdz viss būs skaidrs, es jums piezvanīšu, ser Harij.

– Cerēsim, ka zvanīsiet Kliftona kungam.

– Es zvanīju uz lordkanclera biroju, – sacīja lords Hārvijs, – un pavēstīju viņiem, ka tiek veiktas asins analīzes no paraugiem, kas atrodami uz sera Hugo uzvalka. Ja asinis izrādīsies rēzus pozitīvas, viņš noteikti liks Apelācijas tiesas lordiem pārskatīt lēmumu, jo lietai pievienoti jauni pierādījumi.

– Bet… ja nu rezultāti nebūs tādi, kā ceram? – vaicāja Harijs. – Ko darīsim tad?

– Lordkanclers iekļaus parlamentāriešu dienaskārtībā diskusiju par šo jautājumu, tiklīdz pēc vēlēšanām darbs atkal būs iegājis normālā ritmā. Tomēr cerēsim, ka profesora Inčkeipa atklājums ļaus izvairīties no šiem sarežģījumiem. Starp citu, vai Džailsam ir zināms, ko esi iecerējis?

– Nē, kungs. Taču šo pēcpusdienu mēs pavadīsim kopā un man būs lieliska iespēja viņam izstāstīt visus jaunumus.

– Tikai nesaki man, ka viņš tevi grasās aģitēt saistībā ar gaidāmajām vēlēšanām.

– Diemžēl laikam tā ir, lai gan viņš skaidri zina, ka es vēlēšanās balsošu par torijiem. Tomēr esmu viņam apsolījis, ka mana māte un tēvocis Stens viņu atbalstīs.

– Tikai presei gan neizpaud, ka par Džailsu nebalsosi. Viņi izmantos katru iespēju, lai nostādītu jūs vienu pret otru. Sirdsdraugu atainošana viņu dienaskārtībā neietilpst.

– Vēl viens iemesls cerēt, ka profesors paziņos mums labus jaunumus un mēs beidzot varēsim atviegloti uzelpot.

– Āmen, – noteica lords Hārvijs.

Viljams Voriks jau gandrīz bija atklājis noziegumu, kad iezvanījās telefons. Joprojām rokā turēdams pistoli, Harijs šķērsoja istabu un pacēla klausuli.

– Runā profesors Inčkeips. Vai varu pārmīt kādu vārdu ar seru Hariju?

Iztēles pasauli nekavējoties aizstāja nežēlīgā realitāte. Harijam vairs nebija vajadzības uzklausīt testa rezultātus. – Runājiet, – viņš sacīja.

– Diemžēl ziņas, ko varu jums pavēstīt, nebūs tādas, kā cerējāt, – profesors teica. – Sera Hugo asins paraugi izrādījās rēzus negatīvi. Tādējādi šis fakts nevarēs kalpot par pierādījumu tam, ka viņš nav jūsu tēvs.

Harijs piezvanīja uz Eškomholu.

– Lords Hārvijs pie telefona. – Šo balsi Harijs pazina ļoti labi.

– Runā Harijs, ser. Diemžēl jums nāksies zvanīt lordkancleram un sacīt, ka jāieplāno debates.

Četrdesmit piektā nodaļa

Džailss bija pilnībā aizņemts ar gatavošanos vēlēšanām, un Harijs iegrimis romāna “Viljams Voriks un aklā liecinieka lieta” rakstīšanā. Saņēmuši lorda Hārvija uzaicinājumu svētdienā ierasties viņa lauku īpašumā uz kopīgām pusdienām, abi nosprieda, ka tas paredzēts kā ģimenes sanākšanas pasākums. Tomēr, kad viņi ieradās Eškomholā, nevienu citu no ģimenes viņi tur nesastapa.

Losons abus nepavadīja ne uz viesistabu, ne arī uz ēdamistabu, bet veda uz nama saimnieka darba kabinetu. Lords Hārvijs sēdēja pie rakstāmgalda, un tam pretī bija novietoti divi tukši ādas krēsli. Tukšām pieklājības frāzēm laiks netika tērēts.

– Lordkanclera birojā mani informēja, ka sestajā septembrī parlamentāriešu darba kalendārā ieplānots laiks debatēm par to, kurš no jums abiem mantos ģimenes titulu. Mums ir divi mēneši laika sagatavoties. Diskusiju atklāšu es, – sacīja lords Hārvijs, – un es sagaidu, ka mans oponents būs lords Prestons.

– Ko viņš cer panākt? – vaicāja Harijs.

– Viņš vēlas iedragāt iedibināto mantošanas sistēmu. To viņš ir paudis pavisam skaidri.

– Un… ja nu es sarunātu tikšanos ar viņu? – minēja Harijs. – Ja paustu viņam savus argumentus…

– Viņam nav nekādas intereses satikt tevi vai uzklausīt tavus uzskatus, – iebilda lords Hārvijs. – Viņš vienkārši vēlas izmantot debates, lai izplatītu savus vispārzināmos uzskatus par tradicionālo mantojuma piešķiršanas sistēmu.

– Ja es viņam uzrakstītu…

– Es to jau izdarīju, – ierunājās Džailss, – un viņš man pat nepapūlējās atbildēt, lai gan it kā esam vienas partijas biedri.

– Viņa uztverē šī lieta ir daudz svarīgāka par katra individuālajām problēmām, – sacīja lords Hārvijs.

– Vai tad tik nesamierināma pozīcija nav pretrunā ar viņa paša stāvokli? – vaicāja Harijs.

– Nav teikts, – atbildēja lords Hārvijs. – Līdz brīdim, kad Remzijs Makdonalds piedāvāja viņam vietu Lordu palātā, Prestons bija arodbiedrību darbonis, īsts kūdītājs. Allaž bijis grūti pārspējams orators. Tagad, kad viņš pievienojies mums uz sarkanajiem soliem, viņu nedrīkst novērtēt par zemu.

– Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kāds varētu būt lēmums? – vaicāja Džailss.

– Dzirdēju, ka būs vairākuma balsojums. Leiboristi atbalstīs Prestonu, jo viņi nedrīkst publiski parādīties kā tradicionālās mantojuma tiesību sistēmas piekritēji.

– Un toriji? – vaicāja Harijs.

– Lielākā daļa atbalstīs mani. Viņiem nemaz nav vajadzīgs, lai pašu dārziņā uzsprāgst šāda mantošanas sistēmas bumba. Lai gan ir arī viens otrs šaubīgais, ar ko man nāksies pastrādāt.

– Un liberāļi? – taujāja Džailss.

– Tas zināms vien Dievam. Lai gan viņi ir vēstījuši, ka balsojums būs brīvs.

– Brīvs balsojums? – atkārtoja Harijs.

– Nebūs norādījumu no partijas vadības par to, kā jābalso, – paskaidroja Džailss. – Katrs pats izlems, kādi principi viņam tuvāki, un atkarībā no tiem arī balsos.

– Visbeidzot paliek neatkarīgie, – turpināja lords Hārvijs. – Viņi iedziļināsies abu pušu argumentos un pēc tam noslieksies par labu kādam, klausot savai sirdsapziņai. Kāds būs viņu balsojums, mēs uzzināsim tikai procesa laikā.

– Ko mēs varētu darīt, lai palīdzētu? – interesējās Harijs.

– Tu, Harij, esi rakstnieks. Tu, Džails, esi politiķis. Jūs abi varētu man palīdzēt sagatavot runu. Jebkādi ieteikumi, kas nāks par labu mūsu kopējai lietai, tiks ar pateicību pieņemti. Pie pusdienām varam sākt ar to, ka ieskicēsim darbības plānu.

Pa ceļam uz ēdamistabu ne Džailss, ne Harijs neuzskatīja par nepieciešamu atgādināt mājastēvam par tādiem sīkumiem kā tuvojošās vēlēšanas un sabiedriskā apspriešana.

– Kad tiks izdota tava grāmata? – vaicāja Džailss, kad vēlāk tajā pašā pēcpusdienā abi brauca projām no Eškomholas.

– Divdesmitajā jūlijā, – atbildēja Harijs. – Tikai pēc vēlēšanām. Mans izdevējs vēlas, lai apbraukāju valsti. Tiks rīkoti autogrāfu izsniegšanas pasākumi, būs arī dažas intervijas presē.

– Esi uzmanīgs! – Džailss brīdināja. – Žurnālisti tev neko nevaicās par grāmatu. Viņi gribēs zināt tikai tavus uzskatus jautājumā par to, kuram jāmanto tituls.

– Cik gan bieži man viņiem jāatkārto, ka mani interesē tikai Emma un ka es ziedošu jebko, lai tikai atlikušo dzīvi varētu pavadīt kopā ar viņu? – teica Harijs, pūlēdamies neizrādīt aizkaitinājumu. – Tu mierīgi vari dabūt titulu, tu vari ņemt visu īpašumu un “visu, kas tur piederas,” ja vien man ir Emma.

Grāmatu “Viljams Voriks un aklā liecinieka lieta” kritiķi uzņēma atsaucīgi, tomēr izrādījās, ka Džailsam ir taisnība. Preses pārstāvjus pārāk neinteresēja jaunais, ambiciozais Bristoles detektīvs. Viņiem daudz aizraujošāks likās autors, Džailss Beringtons un katra pretendenta izredzes iegūt ģimenes titulu. Ik reizi, kad Harijs pūlējās pārliecināt presi, ka nevēlas iegūt titulu, visi ar vēl lielāku pārliecību uzskatīja gluži pretējo.

“Kauju par Beringtonu titulu”, kā to bija nodēvējuši žurnālisti, atspoguļoja visi laikraksti, izņemot Daily Telegraph. Viņi atbalstīja izskatīgo, drosmīgo, populāro, gudro ģimnāzijas audzēkni, kurš, kā viņi nemitīgi atgādināja lasītājiem, ir izaudzis Bristoles nomalē.

Harijs tiem pašiem žurnālistiem ik reizi, kad vien tāda iespēja radās, atgādināja, ka arī Džailss ir tās pašas ģimnāzijas audzēknis un tagad kļuvis par leiboristu partijas pārstāvi, ir apbalvots par nopelniem kaujas laukā, atzinīgi vērtēts Oksfordas universitātē un nepavisam nav atbildīgs par to, kādā ģimenē piedzimis. Harija uzticība un draugam paustais atbalsts padarīja viņu tikai vēl iecienītāku sabiedrībā un preses pārstāvju rindās.

Lai gan ar vairāk nekā trīs tūkstošiem balsu ievēlēts parlamenta apakšpalātā un jau ieņēma vietu uz zaļā sola, Džailss zināja, ka pēc mēneša gaidāmajās debatēs tiks izlemta viņa un Harija nākotne.

Četrdesmit sestā nodaļa

Mosties Harijs bija pieradis no putnu dziesmām, kas skanēja kokos ap Beringtonholu, vai Sebastjana negaidītās un nepieteiktās iebrāšanās bibliotēkā, vai arī viņu modināja Emmas ierašanās uz brokastīm pēc agra rīta izjādes.

Tajā dienā bija citādi.

No miega viņu izrāva laternu gaisma, satiksmes plūsmas troksnis, Lielais Bens, kurš ik pēc piecpadsmit minūtēm dimdināja, vēstot laiku un atgādinot viņam, cik ilgi vēl jāgaida līdz brīdim, kad lords Hārvijs uzsāks debates. Un pēc tām kāds cilvēks, kuru Harijs agrāk pat redzējis nebija, paziņos par balsošanu, kurā izšķirsies viņa un Džailsa liktenis uz mūžīgiem laikiem.

Harijs ilgi mazgājās vannā, jo bija pārāk agrs, lai dotos brokastīs. Viņš saģērbās un piezvanīja uz Beringtonholu. Virssulainis pavēstīja, ka Beringtones jaunkundze jau devusies uz staciju. Harijs bija neizpratnē. Kāpēc gan Emmai vajadzēja steigties uz agro vilcienu, ja satikties viņi bija plānojuši tikai ap lenča laiku? Iegājis brokastu telpā, Harijs nejutās pārsteigts, ieraugot tur Džailsu, kurš pārskatīja rīta laikrakstus.

– Vai tavs vecaistēvs jau piecēlies? – Harijs vaicāja.

– Man ir aizdomas, ka viņš to izdarīja krietni agrāk par mums abiem. Kad pēc sešiem kāpu lejā, viņa kabinetā jau dega gaisma. Kad šis briesmīgais murgs būs garām, lai kāds arī būtu iznākums, mums vajadzēs ļaut viņam kādu laiku pavadīt Malgelrijas pilī un izbaudīt godam nopelnīto atpūtu.

– Laba doma, – piekrita Harijs un ieslīga tuvākajā klubkrēslā, bet tūlīt jau atkal piecēlās kājās, jo istabā ienāca lords Hārvijs.

– Laiks brokastot, puiši. Nav prāta darbs uz karātavām doties ar tukšu vēderu.

Par spīti lorda Hārvija ieteikumam, neviens no trijiem neko daudz neēda, jo prātā bija tikai domas par gaidāmās dienas notikumiem. Lords Hārvijs atkārtoti izmēģināja dažas frāzes no paredzamās runas, bet Harijs un Džailss vēl ieteica, kas uzlabojams, izņemams vai gluži otrādi – pievienojams.

– Kaut es varētu viņiem pateikt, cik liels bijis jūsu abu ieguldījums, – sacīja lords Hārvijs, kad bija pievienojis vēl pāris teikumu savas runas noslēguma daļai. – Tā, puiši, ir laiks posties.

Abi nervozēja.

– Es cerēju, ka jūs varēsiet man palīdzēt, – sacīja Emma, nespēdama ieskatīties viņam acīs.

– Palīdzēšu, ja vien tas būs manos spēkos, jaunkundz, – viņš atteica.

Emma paraudzījās uz vīrieti. Viņš bija gludi noskuvies, kurpes bija kārtīgi nospodrinātas šajā pašā rītā, taču krekla apkaklīte bija apspurusi un krietni panēsātā uzvalka bikses izskatījās viņam par platu.

– Kad mans tēvs nomira… – Emma nespēja piespiesties, lai pateiktu, ka viņš tika nogalināts. – Policija viņa kabinetā atrada bērnu. Vai jums ir kaut mazākā nojausma, kas ar viņu ir noticis?

– Nē, – atteica vīrietis, – taču policijai neizdevās sameklēt viņas tuvākos radiniekus un tas nozīmē, ka viņa, visticamāk, nodota adopcijai.

– Vai jums ir zināms, kādā bāreņu namā viņa nonāca? – Emma taujāja.

– Nē, bet es vienmēr varu uzzināt, ja vien…

– Cik naudas mans tēvs palika jums parādā?

– Trīsdesmit septiņas mārciņas un vienpadsmit šiliņus, – atbildēja privātdetektīvs un no žaketes iekškabatas izņēma rēķinu žūksnīti.

Emma ar žestu atvairīja tos, atvēra somiņu un no tās izņēma divas čaukstošas piecu mārciņu naudas zīmes. – Nākamreiz, kad tiksimies, es atdošu jums atlikušo summu.

– Paldies, Beringtones jaunkundz, – Mičels teica un piecēlās kājās, jo uzskatīja, ka tikšanās ir galā. – Tiklīdz kaut ko noskaidrošu, es ar jums sazināšos.

– Tikai vēl viens jautājums, – Emma turpināja, skatīdamās uz privātdetektīvu. – Vai jūs zināt, kā sauc to meitenīti?

– Džesika Smita, – viņš atbildēja.

– Kāpēc tieši Smita?

– Tādu uzvārdu viņi parasti liek neviena negribētiem bērniem.

Atlikušo rīta daļu lords Hārvijs pavadīja, ieslēdzies savā darba kabinetā Kvīnstauerā. Viņš no turienes neizgāja pat tādēļ, lai pievienotos Harijam, Džailsam un Emmai pusdienās, un deva priekšroku vienkāršai sviestmaizei un viskijam, bet pašu galveno uzmanību veltīja savas runas pārskatīšanai vēl pēdējo reizi pirms uzstāšanās.

Džailss un Harijs apsēdās uz zaļajiem soliem Pārstāvju palātas centrālajā foajē, kur draudzīgi sarunājās un gaidīja, kad viņiem pievienosies Emma. Harijs cerēja, ka ikvienam, kurš viņus tur redzēja, neradās ne mazākās šaubas, ka abus vieno ciešas draudzības saites.

Ik pa brīdim Harijs ieskatījās rokaspulkstenī, jo zināja, ka viņiem jādodas uz apmeklētāju vietām Lordu palātā vēl pirms tam, kad lordkanclers pulksten divos ieņems savējo uz vilnas maisa.

Harijs pasmaidīja, kad īsi pirms vieniem ieradās Emma. Džailss pamāja māsai ar roku, un abi vīrieši piecēlās, lai sasveicinātos ar viņu.

– Ko tu īsti darīji šajā laikā? – Harijs pajautāja, vēl pat nepieliecies, lai viņu noskūpstītu.

– Pusdienu laikā izstāstīšu, – Emma apsolīja un piebilda: – Vispirms es gribu dzirdēt jūsu jaunumus.

– Nekas nav iepriekš paredzams. Tāda laikam ir galvenā doma, – sacīja Džailss, vezdams abus uz viesu ēdamzāli. – Tomēr ilgi vairs nebūs jāgaida un mēs visi uzzināsim, kāds liktenis mūs sagaida, – viņš padrūmi piemetināja.

Lordu palāta bija pārpilna jau ilgi pirms tam, kad Lielais Bens vēstīja par otro dienas stundu. Kad zālē ienāca lordkanclers, vairs nebija iespējams atrast nevienu tukšu sēdvietu. Soli bija aizņemti. Daži bija pat spiesti stāvēt kājās. Lords Hārvijs paraudzījās uz telpas otru malu, kur pamanīja Redžu Prestonu, kas viņam uzsmaidīja, līdzinādamies lauvam, kurš tikko ieraudzījis medījumu.

Visi piecēlās kājās, gaidīdami, kamēr lordkanclers ieņem savu vietu.

Lordkanclers atvēra no sarkanas ādas darinātus vākus, kas bija izrotāti zelta pušķiem.

– Mani kungi, mēs esam sanākuši, lai izspriestu, kuram pēc tiesas un taisnības pienākas mantot ģimenes titulu un dzimtas īpašumus, Džailsam Beringtonam vai Harijam Kliftonam.

Lords Hārvijs paraudzījās uz Hariju, Džailsu un Emmu, kuriem bija ierādītas vietas apmeklētāju galerijas pirmajā rindā. Mazmeita viņam silti uzsmaidīja un bez skaņas noteica: – Lai tev veicas, vecotēv!

– Es izsaucu lordu Hārviju, lai viņš uzsāk šīs debates! – paziņoja lordkanclers un apsēdās uz sava īpašā vilnas maisa.

Tanī brīdī Lords Hārvijs piecēlās no savas vietas pirmajā rindā. Kolēģi aiz viņa sveica savu augstdzimušo un galanto biedru ar uzmundrinošiem saucieniem: “Pareizi! Pareizi!” Lords Hārvijs pārlaida skatienu zālei, jo apzinājās, ka tūdaļ sacīs savā mūžā nozīmīgāko runu.

– Milordi! – viņš iesāka. – Šodien es nācu jūsu priekšā kā sava radinieka Džailsa Beringtona kunga pārstāvis. Viņš ir arī prasītājs lietā par Beringtonu titula un dzimtas īpašumu piešķiršanu mantošanas kārtībā. Mani kungi, ļaujiet jums izskaidrot visus apstākļus, kuru dēļ šī lieta nonākusi jūsu izskatīšanā. Tūkstoš astoņi simti septiņdesmit septītajā gadā karaliene Viktorija Džošua Beringtonam piešķīra baroneta titulu par ieguldījumu kravu pārvadājumu biznesā. Tas ietver Beringtonu kuģniecību un okeāna kuģu floti, kuras bāzes vieta līdz šai baltai dienai atrodas Bristoles ostā. Džošua bija piektais deviņu bērnu ģimenē, un jau septiņu gadu vecumā viņam vajadzēja pamest skolu, lai gan viņš vēl nemācēja ne rakstīt, ne lasīt. Viņš uzsāka mācekļa gaitas Koldvotera kuģu kompānijā. Apkārtējiem pavisam drīz kļuva skaidrs, ka viņš nav parasts zēns. Trīsdesmit gadu vecumā viņš jau bija ieguvis maģistra grādu, bet četrdesmit divu gadu vecumā tika uzaicināts Koldvotera kompānijas valdē. Tobrīd kompānijai klājās grūti. Nākamo desmit gadu laikā viņš faktiski viens pats izglāba šo uzņēmumu no bankrota un vēl nākamos divdesmit divus gadus strādāja par valdes locekli. Mani kungi, jums tomēr vajadzētu zināt vēl kaut ko par seru Džošua Beringtonu, lai skaidri saprastu, kālab šodien esam sapulcējušies. Viņš bija dievbijīgs cilvēks, kurš uzskatīja, ka dotais vārds ir jātur. Seram Džošua pietika vien ar rokasspiedienu, lai apliecinātu, ka līgums ir apstiprināts. Vai šodien vēl kaut kur ir sastopami šādi cilvēki, cienījamie lordi?

– Pareizi! Pareizi! – skanēja visapkārt.

– Līdzīgi kā daudzi veiksmīgi vīri, cienījamie milordi, sers Džošua pārāk vēlu aptvēra nenovēršamo patiesību, ka arī viņš ir tikai parasts mirstīgais. – Šo paziņojumu klausītāji sveica ar aplausiem. – Kad nu pienāca laiks rakstīt viņa pirmo un vienīgo testamentu, šo uzdevumu viņš, tāpat kā visu pārējo, veica ar lielu nopietnību, un tajā kā allaž izpaudās viņa dzīvesspars un iztēle. Viņš pieaicināja seru Izaju Voldgreivu, advokātu, kurš, es uzsveru, gluži kā jūs… – Lords Hārvijs pievērsās uz vilnas maisa sēdošajam. – …vēlāk kļuva par lordkancleru. Es akcentēju šo faktu, mani kungi, lai visiem būtu pilnīgi skaidrs, ka sera Džošua testaments ir likumīgs un autoritatīvs dokuments, ko nevar apšaubīt neviens viņa pēctecis. Savā testamentā viņš visu novēlēja savam pirmdzimtajam dēlam Volteram Beringtonam, manam senākajam un labākajam draugam. Tajā tika ietverts gan tituls, gan kuģniecība, gan muiža un “viss, kas tur piederas”, kā bija sacīts tekstā. Mani kungi, debates ir nevis par to, vai šis testaments ir likumīgs, bet gan par to, kuram pēc likuma pienākas tiesības mantot. Šajā saistībā, milordi, vēlos jums sacīt ko tādu, par ko dievbijīgais sers Džošua Beringtons nekad nebija iedomājies. Proti, ka reiz kādam no viņa likumīgajiem mantiniekiem varētu rasties ārlaulības dēls. Kad tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā Hugo Beringtona vecākais brālis Nikolass tika nogalināts kaujā pie Ipras, pēc likuma par mantinieku kļuva Hugo. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā gadā, kad nomira viņa tēvs sers Volters, Hugo Beringtons mantoja titulu. Un tagad jūs tiksiet aicināti izlemt, kuram pēc tiesas un taisnības pienākas būt titula nākamajam īpašniekam. Manam mazdēlam Džailsam Beringtona kungam, kurš ir dzimis sera Hugo Beringtona un manas vienīgās meitas Elizabetes Hārvijas likumīgā laulībā, vai Harijam Kliftona kungam, kurš, domājams, ir likumīgais Meizijas Kliftones un Artura Kliftona dēls. Šajā sakarībā es vēlētos lūgt jūs, lai esat iecietīgi un uzklausāt, ko gribu sacīt par savu mazdēlu Džailsu Beringtonu. Viņš mācījās Bristoles klasiskajā ģimnāzijā un ieguva stipendiju studijām Oksfordā. Viņš tā arī netika pie zinātniskā grāda, jo nolēma atstāt mācības, lai pievienotos Veseksas pulkam jau tūdaļ pēc mūsu valsts iesaistīšanās karā. Kā jauns leitnants viņš cīnījās Tobrukā un tika apbalvots ar Militāro Krustu par izrādīto varonību kaujā pret Rommela Āfrikas korpusu. Vēlāk viņš nokļuva gūstā un tika aizvests uz Veinbergas karagūstekņu nometni Vācijā. No turienes viņam izdevās izbēgt un atgriezties Anglijā, kur viņš atkal pievienojās savam pulkam, lai pabeigtu cīņu ar ienaidnieku. Viņš piedalījās vispārējās vēlēšanās un, protams, arī tika ievēlēts kā godājams Bristoles doku rajona pārstāvis.

No klausītāju vidus atkal atskanēja skaļi saucieni: – Pareizi! Pareizi!

– Pēc tēva nāves Džailss Beringtons mantoja titulu bez nekādām šaubām, jo plaši bija izziņots, ka Harijs Kliftons ir apglabāts jūrā neilgi pēc mūsu valsts iesaistīšanās karā. Viena no dzīves ironijām ir tāda, ka tieši mana mazmeita Emma, izrādīdama milzīgu apņēmību un centību, noskaidroja, ka Harijs joprojām ir dzīvs. Gluži nevilšus tieši viņa iekustināja to notikumu lavīnu, kas galu galā likusi mums pulcēties šeit. – Lords Hārvijs paraudzījās uz galeriju un dāvāja savai mazmeitai siltu smaidu. – Mani kungi, nav apspriežams tas fakts, ka Harijs Kliftons ir piedzimis agrāk nekā Džailss Beringtons. Tomēr nav tik skaidrs jautājums par to, vai Harijs Kliftons patiešām ir sera Hugo Beringtona un Meizijas Tenkokas, vēlākās Artura Kliftona kundzes, mīlas sakara auglis. Šim faktam pagaidām nav neapstrīdamu pierādījumu. Kliftones kundze nenoliedz, ka viņai tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitajā gadā vienu reizi bijis seksuāls sakars ar Hugo Beringtonu. Taču tā bijusi tikai viena vienīga reize. Pēc dažām nedēļām viņa apprecējās ar Arturu Kliftonu, un šajā savienībā piedzima dēls, kura vārds dokumentos fiksēts kā Harijs Arturs Kliftons. Un tātad, mani kungi, no vienas puses, mums ir Džailss Beringtons. Sera Hugo Beringtons likumīgais pēcnācējs. Un, no otras, ir Harijs Kliftons. Iespējams, viņš varētu būt sera Hugo pēcnācējs. Par to, ka tāds ir Džailss Beringtons, nekādu šaubu nav. Vai jūs esat gatavi uzņemties šādu risku, mani kungi? Ja atbilde ir apstiprinoša, ļaujiet, mani kungi, piebilst vēl kaut ko, kas jums palīdzēs izlemt, kurā pusē nosliekties debašu noslēgumā. Harijs Kliftons, kurš pašlaik atrodas galerijā, savu nostāju ir paudis atkārtoti, skaidri un nepārprotami. Viņam nav ne mazākās intereses, paša vārdiem sakot, “uzņemties šo nastu” un mantot titulu. Viņš pilnībā uzskata, ka tas pienākas viņa tuvam draugam Džailsam Beringtonam.

Vairāki pēri paraudzījās augšup uz Džailsu un Emmu Beringtoniem, kuri sēdēja katrs savā pusē Harijam Kliftonam. Viņš savukārt piekrītoši māja ar galvu. Lords Hārvijs neturpināja savu runu, kamēr klausītāju uzmanība atkal pilnībā nebija pievērsta viņam.

– Tātad, mani kungi! Vēlāk, kad šajā dienā izlemsiet, kā balsot, aicinu jūs ņemt vērā Harija Kliftona vēlēšanos un sera Džošua Beringtona nodomus, tādējādi nosvērties par labu manam mazdēlam Džailsam Beringtonam. Pateicos par iecietību!

Lords Hārvijs apsēdās savā vietā uz sola un tika apsveikts ar skaļiem uzmundrinājuma saucieniem un sēdes dienaskārtības lapu vicināšanu. Harijs jutās pārliecināts, ka šī diena ir viņam labvēlīga.

Kad visi nomierinājās, piecēlās lordkanclers un sacīja:

– Aicinu lordu Prestonu atbildes runai!

Harijs paskatījās lejup un vēroja, kā cilvēks, kuru viņš nekad agrāk nebija redzējis, lēnām pieceļas no opozīcijas puses. Lords Prestons nebija ne collu garāks par piecām pēdām, druknais un muskuļotais augums un skarbie sejas vaibsti liecināja par to, ka visu savu darba mūžu viņš bijis strādnieks. Toties ķildīgā izteiksme runāja par to, ka viņam nav bail ne no viena.

Redžs Prestons mirkli vēroja opozīcijas solos sēdošos, gandrīz kā ierindnieks, kurš paceļ galvu pār brustvēru, lai ciešāk nopētītu ienaidnieku.

– Mani kungi, vispirms es vēlos apsveikt lordu Hārviju ar lielisko un aizkustinošo runu! Un tomēr man gribētos aizrādīt, ka tieši izcilība arī bija runas vājā puse, kas rosinās tās atspēkošanu. Augstdzimušā lorda pūliņi bija patiešām aizkustinoši, bet ar katru teikumu vairāk un vairāk viņš sāka līdzināties advokātam, kurš pārāk labi apzinās, ka viņa pozīcijas konkrētajā lietā ir ļoti nedrošas. – Prestonam bija izdevies panākt pilnīgu klusumu zālē, kas lordam Hārvijam neizdevās. – Mani kungi, aicinu jūs apsvērt dažus faktus, kurus tik piemēroti mums nosauca lords Hārvijs. Neviens neapstrīd faktu, ka jaunajam Hugo Beringtonam bija seksuāls sakars ar Meiziju Tenkoku sešas nedēļas pirms viņas kāzām ar Arturu Kliftonu. Nedz arī to, ka pēc deviņiem mēnešiem viņa dzemdēja dēlu un viņa dzimšanas apliecībā ierakstīts vārds “Harijs Arturs Kliftons”. Jā, te rodas neliela problēma, vai ne, mani kungi? Ja Meizija Kliftone bērnu ieņēma savā kāzu naktī, viņš ir piedzimis pēc septiņus mēnešus un divpadsmit dienu ilgušas grūtniecības. Mani kungi, es pirmais esmu gatavs pieņemt šādu varbūtību, tomēr, ja man nāktos saderēt, tad, izvēloties starp deviņiem mēnešiem un septiņiem mēnešiem un divpadsmit dienām, skaidri zinu pareizo uzvaras likmi. Un domāju, ka arī bukmeikeri man piekristu.

No leiboristu sēdvietu puses atskanēja klusi smiekli.

– Vēl, mani kungi, jāpiebilst, ka šis bērns svēra deviņas mārciņas un četras unces. Nu nemaz neizskatās pēc priekšlaicīgi dzimuša. Vismaz man tā neliekas.

Atskanēja jau skaļāki smiekli.

– Un padomāsim vēl par kādu faktu, kas laikam jau būs paslīdējis garām lorda Hārvija asajam prātam. Hugo Beringtonam gluži tāpat kā viņa tēvam un arī tēva tēvam bija pārmantota liga, proti, krāsu aklums, kā to mēdz dēvēt. Tāda ir arī Džailsam Beringtonam. Un Harijam Kliftonam. Svaru kausi pamazām nosliecas uz citu pusi, mani kungi!

Atkal atskanēja smiekli, un klātesošie sāka sačukstēties. Lords Hārvijs drūmi skatījās un gaidīja nākamo triecienu.

– Mani, kungi! Sašūposim šos svaru kausus vēl vairāk. Lieliskais doktors Milns no Svētā Tomasa slimnīcas atklāja, ka gadījumā, ja vecākiem ir rēzus negatīvas asinis, tad arī viņu bērnam tās būs rēzus negatīvas. Kliftones kundze ir rēzus negatīva. Un kāds pārsteigums! Arī Harijs Kliftons ir rēzus negatīvs! Un tikai divpadsmit procentiem britu ir rēzus negatīvas asinis. Man liekas, ka bukmeikeri noteikti paaugstinātu likmes.

Smiekli kļuva skaļāki, un lords Hārvijs sakumpa savā vietā. Viņš dusmojās pats uz sevi, jo runā nebija iekļāvis faktu par to, ka arī Arturam Kliftonam bijušas rēzus negatīvas asinis.

– Tagad, mani kungi, es runāšu par jautājumu, kurā manas domas pilnībā saskan ar lorda Hārvija uzskatiem. Nevienam nav tiesību apstrīdēt Džošua Beringtona testamenta likumību. Tieši tālab mums visiem jāpadomā, ko tieši nozīmē “pirmdzimtais” un “tuvākais asinsradinieks”. Lielākā daļa klātesošo zina manu stingro nostāju, kad runājam par mantošanas principiem. – Prestons pasmaidīja un piebilda: – Es uzskatu, ka tur nav nekādu principu.

Šajā reizē smiekli atskanēja tikai no vienas telpas puses, kamēr otra sēdēja akmens stingā klusumā.

– Mani kungi, vai tiešām jums vajadzētu ignorēt likumīgu precedentu un aizskart vēsturiskas tradīcijas tikai tālab, lai pašiem būtu ērtāk? Tādējādi jūs aptraipītu mantošanas kārtības principus, un visa šī ēka pamazām sabruks uz jūsu labdzimtību galvām, – viņš sacīja un norādīja uz opozīcijas solos sēdošajiem. Tad nu padomāsim par diviem jaunajiem cilvēkiem, kuri bēdīgā kārtā ir iesaistīti šajā diskusijā, kuru, mani kungi, atļaušos piebilst, paši nav izraisījuši. Kā mums sacīts, Harijs Kliftons gribētu, lai titulu manto viņa draugs Džailss Beringtons. Šāda nostāja ir tik ļoti atbilstoša viņam! Taču neaizmirsīsim, ka Harijs Kliftons ir ļoti godājams cilvēks. Vai mēs, mani kungi, dosimies pa šo ceļu? Katram augstdzimušam pēram šajā valstī nākotnē būs jāspēj izlemt, kuram pēcnācējam dot priekšroku. Un tas, mani kungi, ir ceļš uz nekurieni.

Telpā valdīja pilnīgs klusums, un Prestonam bija iespēja runāt gandrīz čukstus.

– Vai šis godājamais jaunais cilvēks, Harijs Kliftons, loloja kādu slepenu motīvu, sacīdams visai pasaulei, ka vēlas, lai tieši viņa draugs Džailss Beringtons tiktu atzīts par pirmdzimto?

Visas acis bija pievērstas lordam Prestonam.

– Redziet, mani kungi, Anglijas baznīca neļauj Harijam Kliftonam precēties ar sievieti, kuru viņš mīl. Tā ir Džailsa Beringtona māsa Emma Beringtone. Un iemesls ir pavisam vienkāršs. Viņi nešaubījās, ka šiem diviem ir viens tēvs.

Harijs savā mūžā vēl ne reizi nebija tik ļoti ienīdis kādu cilvēku.

– Es redzu, ka garīdznieku vietas šodien te ir pilnas, mani kungi, – turpināja Prestons un pagriezās pret baznīcas pārstāvjiem. – Man būtu ļoti interesanti uzzināt garīdzniecības viedokli šajā jautājumā, jo tāds var būt tikai viens. – Kā likās, daži bīskapi jutās neērti. – Runājot par Harija Kliftona radurakstiem, man jāteic, ka viņš ir gluži tāds pats pretendents kā Džailss Beringtons, pilnīgi līdzvērtīgs viņam. Harijs Kliftons ir izaudzis Bristoles nomalē, par spīti visām grūtībām, ieguvis stipendiju mācībām Bristoles klasiskajā ģimnāzijā un pēc pieciem gadiem arī sācis studijas Oksfordā. Turklāt jaunais Harijs pat negaidīja, kad karš tiks pieteikts oficiāli, un pameta studijas universitātē, lai cīnītos par savu valsti. Viņa nodomu izjauca vienīgi ienaidnieka torpēda, kas trāpīja kuģī un tādējādi deva iespēju lordam Hārvijam un pārējai Beringtonu ģimenei domāt, ka viņš ir miris un radis mieru jūras dzelmē. Katrs, kurš lasījis Kliftona kunga sarakstīto “Cietumnieka dienasgrāmatu”, zina aizkustinošo stāstu par to, kā galu galā viņš nokļuva Amerikas Savienoto Valstu armijā, kur nopelnīja Sudraba Zvaigzni. Pēc tam viņš tika ievainots vācu mīnas sprādziena laikā dažas nedēļas pirms miera līguma noslēgšanas. Vāciešiem neizdevās Hariju Kliftonu tik viegli nogalināt, un arī mums nevajadzētu to darīt.

No leiboristu vietām atskanēja īstas ovācijas, un lords Prestons nogaidīja, līdz zālē atkal iestājās klusums.

– Un visbeidzot, mani kungi, mums jājautā pašiem sev, kālab esam šeit sanākuši? Un es jums to pateikšu. Tālab, ka Džailss Beringtons nolēma apstrīdēt septiņu gudru prātu pieņemto lēmumu, septiņu mūsu vadošo tiesnešu spriedumu. Arī šo faktu lords Hārvijs aizmirsa pieminēt savā sirdi plosošajā runā. Bet es jums atgādināšu, ka šie Apelācijas tiesas lordi savā viedumā bija pieņēmuši lēmumu par labu Harijam Kliftonam un sprieduši, ka tieši viņam jāmanto tituls. Ja lemsiet pārskatīt šo spriedumu, mani kungi, jums jābūt pārliecinātiem, ka šie tiesneši savā darbā ir pieļāvuši kādu liktenīgu kļūdu. Tātad, mani kungi, – turpināja Prestons, – kad balsosiet par to, kuram no šiem abiem jaunajiem vīriešiem pienāktos mantot Beringtonu titulu, pamatojiet savu lēmumu nevis ar kaut kādām konkrētām ērtībām un interesēm, bet tikai un vienīgi ar reāliem faktiem. Un tādā gadījumā jūs redzēsiet, ka nevis Džailsam Beringtonam, bet Harijam Kliftonam ir visas priekšrocības iegūt mantojumā titulu. Un noslēgumā, mani kungi, – viņš sacīja un izaicinoši paraudzījās uz opozīcijas pusē sēdošajiem, – uzdrošināšos ieteikt jums, dodoties uz balsošanas telpu, ņemt līdzi savu sirdsapziņu, bet aiz durvīm atstāt politiskos uzskatus.

Lords Prestons apsēdās savu domubiedru skaļās piekrišanas pavadībā. Arī opozīcijas pusē bija redzams, ka vairāki pēri piekrītoši māj ar galvu.

Lords Hārvijs uzrakstīja Prestonam zīmīti – apsveica viņu ar spēcīgo runu, kuru jo īpaši pārliecinošu darīja oratora personiskā nostāja. Pēc palātā valdošās kārtības abiem oponentiem bija jāpaliek savās vietās un jāuzklausa nākamie runātāji.

Izrādījās, ka atbalstu vēlas paust vairāki abu pušu pārstāvji. Tas lordam Hārvijam lika vēl vairāk šaubīties par gaidāmo balsošanas iznākumu. Vienu no runām, kurai tika veltīta nedalīta uzmanība, sacīja Bristoles bīskaps, un viņu nesatricināmi atbalstīja augsti godājamie draugi no garīdzniecības aprindām, kuri sēdēja viņam blakus.

– Mani kungi, – sacīja bīskaps, – ja jūs savā viedumā šodienas balsošanā lemsiet par labu Džailsam Beringtona kungam un spriedīsiet, ka tituls jāmanto viņam, mani augsti godājamie draugi un es būsim spiesti noraidīt baznīcas iebildumus pret Harija Kliftona un Emmas Beringtones laulības noslēgšanu. Jo, mani kungi, ja jūs lemsiet, ka Harijs Kliftons nav Hugo Beringtona dēls, vairs nebūs nekādu argumentu, kas neļautu apstiprināt šo cilvēku savienību svētajām laulības saitēm.

– Bet… kā gan viņi nobalsos? – lords Hārvijs čukstus vaicāja kādam savam kolēģim, kurš sēdēja viņam blakus pirmajā rindā.

– Mani kolēģi un es uzskatām, ka neesam kompetenti lemt ne tiesiskā, ne politiskā ziņā.

– Un kā tad ar morāli? – sacīja lords Prestons pietiekami skaļā balsī, lai taptu sadzirdēts arī bīskapu vietās. Šis beidzot bija jautājums, kurā gan viņam, gan lordam Hārvijam bija vienoti uzskati.

Klausītājus pārsteidza vēl kāds orators, lords Hjūss, kādreizējais Britu Mediķu asociācijas prezidents.

– Mani kungi, uzskatu, ka man jūs jāinformē par pēdējiem zinātniskajiem pētījumiem, kas pierāda, ka daltonisms tiek nodots pēcnācējiem tikai pa sieviešu līniju.

Lordkanclers atvēra sarkanos dokumentu vākus un atzīmēja tikko dzirdēto.

– Tāpēc ir aplams lorda Prestona arguments par seram Hugo Beringtonam piemitušo krāsu aklumu kā pierādījumu viņa asinsradniecībai ar Hariju Kliftonu. Tas ir noraidāms, un fakts uzskatāms vienīgi par nejaušu sakritību.

Kad Lielais Bens skaitīja jau desmito stundu, joprojām vēl bija parlamenta locekļi, kas vēlējās pievērst lordkanclera uzmanību. Viņš nosprieda, ka būs pareizāk ļaut debatēm ritēt savā gaitā. Pēdējais orators apsēdās savā vietā, kad pulkstenis jau rādīja trešo stundu nākamajā rītā.

Tiklīdz beidzot ieskanējās zvans, kas aicināja uz balsošanu, nogurušie Lordu palātas pārstāvji cēlās kājās, lai dotos uz vēlēšanu telpu. Harijs joprojām sēdēja galerijā un pamanīja, ka lords Hārvijs ir ieslīdzis snaudā. Neviens neizteica nekādus komentārus. Galu galā viņš savā vietā bija pavadījis trīspadsmit stundas.

– Cerēsim, ka viņš pamodīsies uz balsošanas laiku, – noteica Džailss un pūlējās apslāpēt smieklus, skatoties, kā vectēvs sakumpis uz sola.

Tika izsaukti ātrās palīdzības mediķi, un divi tiesas izpildītāji uzmanīgi uzlika lordu Hārviju uz nestuvēm.

Harijs, Džailss un Emma devās projām no galerijas un noskrēja pa kāpnēm tieši brīdī, kad nesēji jau gandrīz bija izgājuši no zāles. Visi trīs pavadīja lordu Hārviju ārā no ēkas un līdz gaidošajai ātrās palīdzības automašīnai.

Savu izvēli izdarījuši un nobalsojuši, Lordu palātas locekļi lēnām devās atpakaļ uz lielo zāli. Nevienam negribējās doties projām, kamēr nebūs pasludināti rezultāti. Oponējošo pušu pārstāvji bija izbrīnīti, kad solu pirmajā rindā neieraudzīja lordu Hārviju.

Zālē paklusām izplatījās baumas. Uzzinājis jaunumus, lords Prestons kļuva pelnu pelēks.

Pēc dažām minūtēm ieradās četri dežurējošie partiju organizatori, lai informētu par balsošanas rezultātiem. Viņi iemaršēja gluži vai militārā solī kā gvardes virsnieki, kādi reiz bijuši, un nostājās miera stājā lordkanclera priekšā.

Zālē valdīja klusums.

Atbildīgais pārstāvis pacēla balsošanas lapu un skaļā balsī pavēstīja: – Divsimt septiņdesmit trīs nobalsojuši “par”. Divsimt septiņdesmit trīs “pret”.

Zālē un galerijā sacēlās pamatīgs troksnis. Nebija saprotams, kas gaidāms. Pieredzējušākie sprieda, ka lordkancleram jāpauž savs viedoklis. Viņš sēdēja uz sava vilnas maisa. Sejas izteiksme neizdibināma, pats gluži nekustīgs, bet apkārt viņam nevaldāms troksnis.

Lordkanclers pacietīgi gaidīja, līdz iestāsies miers un klusums. Kad beidzot bija izskanējis vēl pēdējais čuksts, lordkanclers piecēlās kājās, sakārtoja savu parūku, nogludināja amata tērpu un tad pievērsās Lordu palātas locekļiem. Visi klātesošie uzmanīgi viņu vēroja. Pārpildītajā galerijā skatītāji, kuriem bija paveicies dabūt biļeti, liecās pāri margām, lai labāk visu redzētu. Īpašo viesu galerijā bija trīs tukšas vietas. Šo cilvēku nākotne tagad bija lordkanclera rokās.

– Mani kungi, – viņš ierunājās, – es uzmanīgi un ar interesi uzklausīju katru viedokli, kas tika pausts šo garo un aizraujošo debašu laikā. Es izvērtēju visus aizrautīgi un kaismīgi paustos argumentus, ko mums izteica abas lietā iesaistītās puses. Nu esmu nonācis dilemmas priekšā un vēlos dalīties savās bažās ar jums visiem. Normālos apstākļos, ja balsojums izrādītos neizšķirts, es nešaubīgi nosvērtos par labu jau agrāk pieņemtajam Apelācijas tiesas lordu lēmumam, kad viņi ar četrām balsīm pret trijām nosprieda, ka Beringtonu tituls jāmanto Harijam Kliftonam. Citādi rīkoties būtu bezatbildīgi. Tomēr ir radušies zināmi apstākļi. Cienījamie lordi, jūs varbūt nezināt, ka lords Hārvijs tikko aizvests uz slimnīcu, jo viņam negaidīti kļuva slikti. Viņš tātad nebija spējīgs piedalīties balsošanā. Nevienam no mums nav ne mazāko šaubu, kāds būtu bijis viņa balsojums, un tādējādi uzvara šajā dienā būtu viņa pusē. Tituls pienāktos viņa mazdēlam Džailsam Beringtonam. Mani kungi, esmu pārliecināts, ka piekritīsiet… man būs nepieciešama Zālamana gudrība, lai pieņemtu lēmumu šajā lietā.

Atskanēja apslāpēti saucieni: – Pareizi! Pareizi!

– Un tomēr man jāsaka, – lordkanclers turpināja, – es joprojām neesmu izlēmis, kuru dēlu būtu gatavs sacirst uz pusēm, bet kuram piešķirt visas tiesības.

Zālē atskanēja klusi smiekli un sasprindzinājums mazliet atslāba.

– Tālab, mani kungi, – viņš sacīja, kad atkal visu klātesošo uzmanība bija pievērsta viņam, – savu lēmumu lietā “Beringtons pret Kliftonu” es paziņošu šajā rītā pulksten desmitos. – Lordkanclers apklusa un palika sēžam uz vilnas maisa. Galvenais tiesu izpildītājs trīs reizes noskandēja zvanu, taču tā skaņas tikpat kā nebija dzirdamas apkārt valdošā trokšņa dēļ.

– Lordu palātas locekļi atkal pulcēsies pulksten desmitos šajā rītā, – viņš skaļi sauca, – kad lordkanclers paziņos savu lēmumu lietā “Beringtons pret Kliftonu”. Lordu palātas sēde atsāksies.

Lordkanclers piecēlās no savas vietas, paklanījās, un lordi viņam atbildēja ar tādiem pašiem cieņas apliecinājumiem.

Tiesu izpildītājs atkal trīs reizes nodimdināja zvanu.

– Lordu palātas sēde ir slēgta.

Content

Džefrijs Ārčers
Ar svešu vārdu. No angļu valodas tulkojusi Ingūna Jundze

HARIJS KLIFTONS 1939-1941

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

EMMA BERINGTONE 1939-1941

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

DŽAILSS BERINGTONS 1939-1941

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

HARIJS KLIFTONS 1941

Trīspadsmitā nodaļa

EMMA BERINGTONE 1941

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

DŽAILSS BERINGTONS 1941

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

EMMA BERINGTONE 1941

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

DŽAILSS BERINGTONS 1941-1942

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

HUGO BERINGTONS 1939-1942

Divdesmit ceturtā nodaļa

MEIZIJA KLIFTONE 1939-1942

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

EMMA BERINGTONE 1941-1942

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

HUGO BERINGTONS 1942-1943

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

EMMA BERINGTONE 1942

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

HARIJS KLIFTONS 1945

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa