Патрик Нес

Жената жерав

„Когато аз намереното зърнах,

небето със звездите се обърна.“

The Decemberists

В сънищата си тя лети.

Бележки и благодарности

Оригиналната история за жената жерав — която, между другото, няма нищо общо с историята, която Кумико разказва в трийсет и двете плочки — е японска народна приказка, която съм знаел през целия си живот. Чух я за първи път, когато бях малко петгодишно русо момченце, разказа я учителката ми в детската градина в Хавай. Името й беше госпожа Нишимото и аз я обожавах с лудата отдаденост, на която са способни само петгодишните. Прекрасен човек и учител, тя умееше да разказва така, че разказаното да остане в теб завинаги — така стана и с приказката за ранения жерав.

Не съм единственият, вдъхновен от тази история. „The Decemberists“, най-великата музикална банда на света, я използват във великолепния си албум „Жената жерав“. Епиграфът на моя роман е цитат от текста на песента „The Crane Wife 1&2“, написан от Колин Мелой. Ако никога не сте си купували музика на „The Decemberists“, искрено се тревожа за вас.

Скоро след като направих така, че любимото хоби на Джордж да бъде изрязване на форми от страници на книги, един напълно необвързан с книгата ми човек ме насочи към изключителните творби на Сю Блекуел (www.sublackwell.co.uk). Да се сравнява онова, което Джордж прави, с онова, което прави Сю, е все едно да сравняваме отпечатъци от пръсти с работи на Кандински. Не съм имал предвид никакво сходство между двамата, но обърнете внимание на произведенията на Сю, сериозно ви говоря.

Благодаря на Франсис Бикмор, Джейми Бинг и на всички страхотни хора в Canongate. Благодаря на моята агентка Мишел Кае, на която не й мига окото, независимо с какъв неконвенционален проект й цъфвам на прага всеки път. Поднасям благодарности също на Андрю Милс, на Алекс Холи и на Денис Джонстън-Бърт.

I.

Онова, което всъщност събуди мъжа, беше самият отвъден звук, натрошил на късове скръбната ледена нощ, паднал на земята, за да прониже сърцето му и да остане в него завинаги — вечен, неразтопим — но, верен на природата си, мъжът реши, че мехурът му се обажда.

Сгуши се под завивките и се вслуша в себе си, за да провери доколко спешен е случаят. Достатъчно спешен. Въздъхна. Все му се струваше, че на четирийсет и осем години е още твърде млад, за да трябва да става толкова често нощем и да облекчава нужда, присъща на старците, но в момента явно за сън не можеше и да се мисли, докато въпросът не бъде решен. Ако побързаше, може би дори нямаше да се наложи да се буди напълно. Добре тогава. Така. Хайде. Ставаме и към дъното на коридора.

Ахна, когато стъпи на пода на банята, безмилостно студен под босите му стъпала. В помещението нямаше радиатор, а само едно мистериозно плоско нещо на стената — така и никога не успяваше да го опише адекватно, когато го питаха — което, веднъж включено, се нагряваше така, че не можеше да се пипне, а в същото време парадоксално не затопляше въздуха наоколо. Заричаше се да се справи с този проблем още от деня, в който се премести тук след развода, но от тогава бяха минали вече девет години, течеше десетата, а ето ти го на, все така изстиваше гол пред тоалетната, а пръстите на краката и удивително нежната кожа на стъпалата му все така мръзнеха.

— Студено — промърмори и на светлината на луната през прозореца се помъчи да уцели поне приблизително тоалетната чиния, а после, когато облекчаващата струя потече, донагласи мерника си, ориентирайки се по плисъка.

Зимата беше странна и непостоянна, сякаш изпълнена с вътрешни противоречия. Дните бяха меки, понякога дори възхитително слънчеви, но пък нощите бяха рядко студени, а влагата в къщата влошаваше положението още повече. Цял голям град методично си шумеше и блестеше само на метри от прага на мъжа, но вътре в дома му всичко тънеше в средновековен студен сумрак. При последното си гостуване Аманда, дъщеря му, отначало понечи да си съблече палтото, но после се отказа и попита скоро ли ще мине каруцата, дето събира труповете от чумата, та да ги прибере и тях двамата.

Мъжът приключи с уринирането, изтръска последните капки, откъсна парченце тоалетна хартия и внимателно попи влагата от върха на пениса си — навик, към който бившата му съпруга неясно защо се отнасяше с безкрайна обич. „Нежно като мигли на мече“, казваше тя.

Но все пак се разведе с него.

Мъжът хвърли хартийката в тоалетната, наведе се да пусне водата и именно в този срамно потаен миг звукът долетя отново и той за първи път го чу наяве.

Застина с ръка, протегната към лоста на тоалетното казанче.

Прозорецът на банята гледаше към малък заден двор, тесен и продълговат, повтарящ огледално дворовете отляво и отдясно, и звукът очевидно идваше оттам, отнякъде зад матираното прозоречно стъкло.

Но що за звук беше това? Не съвпадаше с нито една точка в номенклатурния списък от възможни звуци, които могат да се чуят по това време на нощта в квартал като неговия: не беше напрегнатият любовен зов на лисицата, нито съседската котка, завряла се (за пореден път) в гаража му, не бяха и крадци, защото кой крадец би издал звук като този?

Мъжът подскочи, когато звукът долетя за трети път и разсече нощта с яснотата на космически студ.

В умореното му разтреперано съзнание изплува една дума. Звукът напомняше точно на жалейна скръб. Вън нещо скърбеше и скръбта му изпълни мъжа с напълно неочаквани, дори откровено смайващи сълзи. Скръбта разкъса сърцето му като разочарованието от разбита мечта — един вик без думи, вик за помощ, който на мига го накара да се почувства безсилен пред отговорността, неспособен да спаси изпадналото в беда създание, неспособен до степен, в която опит за каквото и да е действие става лишен от смисъл.

Много по-късно, в спомените му, запечатали тази нощ завинаги, чутото противоречеше на всеки здрав смисъл. Защото когато намери птицата, тя не издаваше нито звук.

Втурна се към спалнята да се облече: панталони без бельо, обувки без чорапи, сако без риза. Докато бързаше, нито веднъж не погледна през прозореца да види откъде идва звукът — логично действие, удивително защо останало несторено. Вместо това мъжът се остави на инстинкта си, чувствайки че ако се поколебае, то — каквото и да беше това „то“ — някак си ще се изплъзне, ще се разсее като забравена любов. Той просто се движеше, при това бързо.

Смъкна се по стълбите, засуети се, ровейки за ключовете в джоба на панталона. Мина през задръстената с вещи гостна и влезе в кухнята, раздразни се от това колко силно издрънчаха ключовете в ключалката на задната врата (и кой слага на такова място ключалка с ключ от вътрешната страна? Ако стане пожар, ето ти на, едно пуф и си отиваш, така както си блъскаш безпомощно по задната врата, която без ключ няма никога да се отвори. И това беше възнамерявал да поправи, но бяха минали почти десет години и…).

Отвори вратата с широк замах в ледената нощ, уверен, че онова, което беше издало звука, вече със сигурност си е отишло, прогонено от шума на тромавото дрънчене и несръчно отключване. Със сигурност е изчезнало, отлетяло, избягало…

Но то не беше избягало. Стоеше там, върху скромната морава в скромния заден двор на скромния му дом.

Величествена бяла птица, висока колкото него, по-висока дори, гъвкава като тръстика.

Тръстика от звезди, помисли мъжът.

А след това, „Тръстика от звезди?“ Това пък как въобще ми хрумна?

Птицата стоеше — бели, сиви и тъмни нюанси сред сенките на моравата — огряна единствено от лъчите на луната в студеното ясно зимно небе, стоеше и го гледаше, трепкащият златен блясък на малкото й влажно око беше на нивото на неговите очи, тялото й имаше неговия ръст от тийнейджърските му години. „Изглежда така, глуповато“ помисли мъжът, сякаш всеки момент ще заговори, сякаш ще отвори острата си, извита на връхчето човка и ще му каже нещо жизненоважно, важно като истината, която се научава само насън и се забравя в мига на събуждането.

Но студът пронизваше мъжа достатъчно силно под леките дрехи, така че случващото се едва ли беше сън, а птицата, разбира се, остана мълчалива, дори не повтори одевешния пронизващ скръбен вик, който можеше да е дошъл само от нея.

Беше великолепна. Не само заради неочакваното си присъствие, заради драстичното си невписване в декора на задния двор в лондонско предградие, всеизвестно със своята посредствена безличност и сочено в биографиите на родените в него хора на изкуството само като място, което те овреме са напуснали. Не, птицата беше забележителна и дори и затворена в зоопарк, пак би привличала вниманието, би правила впечатление и на хора, които съзнателно не обичат птици. Шията и гръдта й грееха в мрака потресаващо бели — белота, която изглеждаше родена от студа така, както беше роден от него скрежът, покрил тревата на двора. Бялото плъзваше и назад по крилата й, едното от тях — онова, което птицата беше обърнала към мъжа — се спускаше толкова ниско, че почти докосваше земята.

Черни триъгълници тръгваха от двете страни на човката й, а главата й беше увенчана с яркочервена корона — червеното личеше дори в тъмнината — като военен отличителен знак, дошъл от невъзможно далечни, чужди земи. Очите й гледаха с онзи повелителен, несломим поглед, който имат птиците. Тя виждаше, че мъжът е дошъл, гледаше го в упор, но не правеше никакъв опит да отлети, нито пък показваше какъвто и да било страх.

„По-скоро“, помисли мъжът, „тя се бои, но не от мен.“

Разтърси глава. Подобни мисли с нищо не помагаха. Студът вън беше толкова жесток, че вместо да го разсъни, сякаш го приспиваше и за секунда мъжът си каза, че сигурно така се чувстват хората, които загиват в снежни бури, сигурно потъват в тази летаргия, която, противно на обстоятелствата, стопля човека. Разтри ръцете си, но се спря, да не би рязкото движение да подплаши птицата.

Но птицата не помръдна.

Чапла?, помисли мъжът. Щъркел? Но създанието пред него по нищо не приличаше на прегърбените мораво-сивкави птици, които понякога беше виждал да се прокрадват край предградието, подобно на отдавна некъпани възрастни господа.

И тогава думата дойде при него. Кой знае дали беше прав, кой днес вече знае тия работи — точните имена на птиците, точните имена на нещата въобще — кой изобщо си прави труда да помни в днешния век, когато знанието се влива в един общ облак и се забравя, а след това бива забравена и самата необходимост да се помни? Но мъжът си спомни името на птицата и независимо че то дойде незнайно откъде, независимо че нищо не доказваше верността му, именно то беше точното име. Мъжът го знаеше и когато го произнесе, беше абсолютно сигурен.

— Жерав — каза тихо мъжът. — Ти си жерав.

Сякаш в отговор на името си, жеравът се обърна, окото му все така гледаше мъжа, и тогава мъжът видя, че крилото, което птицата досега беше крила от него, не беше сгънато под ъгъл както другото. Не, беше мъчително протегнато.

— О, мамка му — прошепна мъжът, думите изскочиха от устните му сред безпомощното облаче пара от дъха му. — О, не.

Стрелата беше дълга, необикновено дълга, поне метър и двайсет, и колкото повече мъжът я гледаше, толкова по-ясно разбираше, че това е една ужасяващо истинска стрела, с три реда майсторски изрязани пера, прикрепени диаметрално на равни разстояния в единия й край и с широко поне два пръста, лъскаво, проблясващо острие в другия. Нещо в стрелата подсказваше особена древност, подсказваше, че е изработена от същинско, скъпо дърво, а не от балсова дървесина или от бамбук, или от каквото там се правят клечките за хранене в китайските ресторанти, подсказваше, че е много, много по-страшна от деловите на вид пръчки, с които стреляха на олимпиадата състезателите по спортна стрелба с лък.

Това беше стрела за убиване. Стрела за убиване на хора. Над такава стрела средновековният кръстоносен стрелец се е молил на Бог да благослови полета й и да я прати право в черното сърце на неверника. Сега, когато очите на мъжа вече търсеха кръвта, той я видя — тъмно петно в краката на жерава, там, където алената течност беше покапала от върха на стрелата върху тревата, покрита със слана.

Кой в днешни дни би стрелял с такава стрела? И къде? И, за бога, защо?

Мъжът пристъпи напред да помогне на жерава, без да знае какво точно трябва да стори, изпълнен с увереност, че няма да се справи, но птицата не се отдръпна от него и това така го изненада, че той спря на място. Изчака още миг и после изведнъж заговори създанието:

— От къде си дошъл? — попита. — Изгубена душа.

Жеравът мълчеше. Мъжът си спомни отново жалейния скръбен вик и от спомена сърцето му се сви, но птицата не издаде нито звук. Наоколо цареше пълна тишина. Мъжът и птицата сякаш стояха насред някакъв сън, макар че студът, който се промъкваше в обувките на мъжа и хапеше пръстите на ръцете му, говореше противното, а баналното изтичане на случайната, надвила стегнатите мускули на слабините капка, навлажнила чатала на обутите на голо панталони, му подсказваше, че определено все още се намира в истинския живот с всичките му разочарования.

Но ако това тук не беше сън, то беше един от онези особени отрязъци от реалността, един от онези редки моменти — мъжът си спомни колко малко бяха те в собствения му живот — когато светът се свиваше до една точка, когато времето сякаш спираше само за него, за да може той и само той да бъде сграбчен и завладян от истината на битието. Както когато изгуби девствеността си с онова момиче с екземата от профилираната паралелка по английски и случилото се тогава беше така напрегнато кратко, така късо и мощно, сякаш в един необуздан физически миг и двамата бяха напуснали нормалното съществуване. Или онзи ден от почивката в Нова Каледония, когато след гмуркане беше изплувал на повърхността и за миг — два на странно спокойствие очите му не виждаха никъде скритата сред вълнението на океана лодка, от която бяха скочили, а после гневният глас на жена му беше изкрещял: „Ето я там!“ и звукът му го беше засмукал обратно в реалността. Или след раждането на дъщеря му — не при самото раждане, което беше само една аленочервена безредна глъч — а първата нощ след раждането, когато жена му беше потънала в изтощен сън и на света бяха останали само той и мъничкото, мъничкото същество, и тя беше отворила очички срещу него, удивена от това, че го има, удивена от това, че самата нея я има, а може би и малко възмутена — състояние, в което, трябваше да се признае, Аманда живееше и до ден-днешен.

Но това, този момент тук и сега беше преживяване от същия мащаб, дори още по-дълбоко. Тежко ранената птица и той, застанали насред задния двор, застлан със слана, сами във вселената, свила се сякаш до очертанията на оградата зад къщата. Моменти като този съставяха самата вечност.

И тогава, пред очите на мъжа жеравът направи една-едничка стъпка встрани и падна.

Мъжът се хвърли напред да подхване създанието, изведнъж то се оказа в прегръдките му, той пое изненадващата тежест на тялото и дългата шия (така прилична на лебедова, но и така различна), здравото крило запляска напосоки.

А миризмата й! Миризма на паника и курешки. На кръв и страх. На неизразимото усилие на полета, пулсиращо във всяка фибра на птицата. Именно миризмата убеди окончателно мъжа, че случващото се не е сън. Дори през тревогата, че може да нарани някак жерава, дори сред ужасения хаос от пляскащи крила, разхвърчали се пера и посягащата остра човка, сякаш способна да разкъса гърдите му и да прониже самото му сърце, сред всичко това мъжът беше сигурен, че съзнанието му — колкото и да му се иска — никога не би могло само да създаде подобна наситена миризма, съставена от толкова много нюанси.

— Полека, полека — каза мъжът, а птицата се мяташе, бореше се, може би осъзнала твърде късно, че е попаднала в плен на някакво чуждо, навярно хищно същество. Човката й се стрелна отново и го клъвна по бузата, от раната потече кръв. — Да му се не види! — ахна мъжът. — Опитвам се да ти помогна.

И точно тогава жеравът изви шията си назад, протегна се към небето и отвори човката си за своя вик.

Но вик не се чу. Човката остана отворена, насочена право към луната, сякаш птицата беззвучно издиша звука към всемира.

Изведнъж създанието се отпусна с цялата си тежест. Дългата шия се люшна към земята, подобно на ръката на балерина, покланяща се пред аплодисментите, и легна на рамото на мъжа, главата увисна на гърба му, сякаш жеравът го обви в прегръдка. Само бързото повдигане на гръдта на създанието подсказваше на мъжа, че птицата е все още жива, че в изтощението си се отдава цяла в ръцете му, че му поверява живота си, щом това е, което трябва да стане.

— Не умирай — прошепна горещо мъжът. — Моля те, не умирай.

После коленичи в тревата, сланата на мига намокри коленете му, едната му ръка все така подкрепяше тялото на жерава, а другата нежно улови раненото крило и го разгъна в пълната му дължина.

Размерът на размаха на птичите крила се определя най-вече от перата; плътта и мускулите, които поддържат ритъма на ежедневното чудо на махащия полет, представляват само един дълъг тесен крайник над широкото ветрило от пера, разгънато под него. Стрелата беше пронизала сухожилието в долната страна на крайника, беше минала през доста от белите пера, но все пак беше закачила достатъчна част от мускула, за да заседне, безвъзвратно сякаш, в крилото.

Мъжът се замисли дали да не се обади за помощ на някого със значително по-сериозен опит в подобни случаи. Но на кого? На Дружеството за защита на птиците? На ветеринар? По това време на нощта? И какво би направил специалистът? Дали би предложил да „приспят“ жерава? Все пак птицата беше много тежко ранена.

— Не — прошепна несъзнателно мъжът. — Не.

— Аз ще ти помогна — каза после високо. — Ще опитам. Но ти трябва да стоиш, без да мърдаш, чу ли?

В следващия момент се хвана, че като последен глупак чака птицата да му отговори. Но тя просто продължаваше да диша отчаяно плитко, отпусната на рамото му. Стрелата трябваше да се извади, а мъжът нямаше ни най-малка представа как да направи това, но то трябваше да бъде направено и той установи, че ръцете му вече нагласят тялото на жерава за тази операция.

— Хайде сега — промълви мъжът и после повтори. — Хайде сега.

Отмести внимателно тежестта на птицата настрани, после несръчно и с усилие свали сакото си, като нежно повдигна шията на главата на жерава, за да изхлузи евтината конфекция изпод тях. Все така с една ръка просна сакото върху сланата и положи птицата отгоре му, като сгъна здравото крило под тялото й. Жеравът се подчини с готовност, която ужаси мъжа, но той виждаше как птицата диша, как гръдта й се повдига и спуска, твърде бързо, наистина, но все пак създанието беше живо.

Мъжът, вече гол до кръста, беше коленичил в замръзналата трева в ясната зимна нощ и ако останеше още малко навън, студът спокойно можеше да го убие. Действаше бързо, доколкото му позволяваха силите, разгъна раненото крило на жерава и го опъна вертикално на земята. Мъжът — както и почти сто процента от останалото население на света — беше виждал рани от стрели само по филмите. Героите там винаги чупеха върха на стрелата и издърпваха останалото парче назад. Дали и сега трябваше да бъде направено същото?

— Добре — прошепна мъжът, хвана стрелата с една ръка и бавно отпусна раненото крило с другата така, че сега вече самата стрела крепеше крилото повдигнато, а мъжът държеше стрелата с двете си ръце.

Усещането на стрелата в дланите му беше шокиращо въпреки студа, който бързо вкочаняваше пръстите му. Дървото беше удивително леко, от такова дърво сигурно се изработват всички стрели, но всеки негов сантиметър подсказваше колко е здраво. Мъжът опипом потърси някое слабо място, не намери и почувства в себе си увереността, че няма сили да счупи стрелата от първия път и ако се справи, то ще бъде след няколко опита, които ще причинят на птицата невъобразима агония.

— О, не — промърмори си сам мъжът. Целият вече трепереше неконтролируемо в студа. — О, мамка му.

Сведе поглед надолу. Жеравът го гледаше в отговор със своето златно, немигащо око, шията му лежеше върху сакото, извита като въпросителен знак.

Нямаше изход. Беше твърде студено. На мъжа му беше твърде студено. Стрелата явно беше твърде дебела и твърда. Като желязна. Жеравът щеше да умре. Тръстиката от звезди щеше да умре точно тук, в жалкия му заден двор.

Заля го приливна вълна от унизително чувство за пълен провал. Нямаше ли друг начин? Погледна през рамо към вратата на кухнята, оставена отворена, изпускаща навън всяка безценна частичка топлина от къщата. Дали би могъл да внесе жерава вътре? Дали би могъл да го вдигне на ръце, без да го нарани още?

Жеравът от своя страна явно беше спрял изобщо да разчита на мъжа, беше го претеглил и го беше преценил — както бяха постъпвали преди него мнозина от човешкия род — като доста приятен човек, на когото обаче му липсва онова определено качество, онази последна малка съставка, която придава смисъл на самото усилие да поддържаш отношения с някого. Най-често пропускаха да забележат липсата й жените. Мъжът имаше повече приятелки жени, в това число и бившата му съпруга, от всеки друг свой хетеросексуален познат. Проблемът беше, че връзката му с всяка жена започваше като интимна и продължаваше само до момента, в който жените осъзнаваха, че той е твърде добър и благ, за да бъде вземан на сериозно. „Потенциалът ти е около шейсет и пет процента“, беше казала бившата му жена, когато го напускаше. „Минимумът, от който аз имам нужда обаче, е седемдесет.“ Работата беше там, че май седемдесет процента беше минимумът на всяка жена.

Явно седемдесет беше минимумът и на жерава. Птицата беше допуснала същата грешка, която допускаха всички хора в живота на мъжа — на пръв поглед виждаха в него мъж, но скоро, след по-внимателно вглеждане установяваха, че той всъщност е само един симпатяга.

— Съжалявам — каза мъжът на жерава, а от очите му потекоха сълзи. — Толкова съжалявам.

Изведнъж стрелата мръдна в ръцете му. Явно жеравът беше трепнал неволно, беше бутнал с крило напред и от това стрелата се плъзна през пръстите на мъжа.

И спря.

Мъжът напипа нещо на нея. Малка пукнатина в дървото. Вгледа се отблизо. На слабата светлина не се виждаше почти нищо, но да, в тялото на стрелата имаше пукнатина, достатъчно голяма, за да я проследи дори с премръзналите си пръсти. Пукнатината се проточваше надлъж, явно отворила се, докато жеравът се беше борил и пляскал с грамадното си силно крило. Мъжът дори усети, че цялата стрела е леко изкривена на една страна.

Погледна отново в очите на жерава. Птицата все така го гледаше в отговор, мислейки си неизвестно какво.

Със сигурност беше напипал пукнатината случайно. Абсурд беше да мисли, че създанието му я беше показало.

Но също така беше абсурд ударен със стрела жерав да кацне в задния му двор.

— Ще опитам — каза мъжът.

Стисна стрелата възможно най-близо до мястото, където тялото й беше проболо крилото и я задържа възможно най-неподвижно. С другата си ръка я хвана съвсем до пукнатината. Студът беше вече толкова свиреп, че болката в ръцете му беше несъмнена. Сега. Сега или никога.

— Моля те — прошепна мъжът. — Моля те.

И счупи стрелата.

Мощен звук раздра въздуха, звук не от счупването на дървото, а подобен на плющенето на грамадно знаме, блъскано от вятъра. Жеравът се изправи на крака, размаха широко и двете си крила, а в изненадата си мъжът падна назад върху бетонните блокчета, оградили моравата. Вдигна ръка, за да се предпази, защото острият връх на стрелата изхвърча от раната, перна го по лакътя, без да го нарани, изцапа кожата му с кръвта на жерава, задната дървена част с перата също изчезна в мрака. По-късно мъжът така и не успя да намери нито една от двете половини и убедено реши, че кръвта по тях е била твърде голямо изкушение за някоя гладна зимна лисица, която ги е отмъкнала нанякъде.

Птицата се изправи високо над него, протегна главата си нагоре към нощното небе и отново изпрати към луната беззвучния си вик. Размахът на крилата й, разперени в пълната си дължина, надвишаваше ръста на мъжа. Жеравът ги заразмахва с дълги, бавни, мощни движения. Мъжът виждаше, че кръв продължава да мокри перата около раната, но птицата изглежда остана доволна от състоянието на болното крило.

После застина неподвижна, разперила широко крила.

Извърна глава, за да погледне мъжа със своето немигащо око — златен къс под тъмната аленочервена корона. За един фантастичен миг мъжът се зачуди дали жеравът няма да посегне, да го прегърне с крилата си и да го вдигне от земята, защото може би стореното преди малко е било някакъв изпит, който мъжът беше преминал успешно, докато, ако се беше провалил, щеше да забрави на секундата за цялата случка, сякаш никога не е била.

И тогава се хвана да казва нещо глупаво, нещо напълно безсмислено.

— Името ми — каза мъжът — е Джордж.

Каза го на жерава.

Сякаш в отговор, птицата наведе дългата си шия ниско, ниско, раменете й останаха изправени, а крилата — разперени широко. После започна да маха с тях по различен начин, така че малко остана да падне напред върху мъжа.

Той се дръпна назад още крачка и когато птицата се откъсна от земята, снежнобялата й гръд мина на сантиметър от връхчето на носа му. Мъжът извърна глава и проследи с очи как жеравът умело се издигна право нагоре, за да не се блъсне в къщата, стигна до най-високата точка на покрива и кацна там за момент. Изправи се точно пред лунните лъчи, които рязко очертаха неподвижния му силует на фона на небето.

После птицата наведе глава още веднъж, разпери крила, гмурна се отново над задния двор, прелетя над него, опънала назад тънките си черни нозе, а после се заиздига нагоре и нагоре, и нагоре, и нагоре, и нагоре, докато не се превърна само в звезда насред останалите в нощното небе, а след това изчезна напълно.

Мъжът, Джордж, бавно се надигна от замръзналата земя, из голото му тяло започваше да пълзи тревожна болка. Целият трепереше вече толкова силно, че можеше да стои изправен, но не и да пристъпи и се зачуди дали не изпада в термичен шок. Трябваше му горещ душ, при това спешно, макар че не беше сигурен дали има сили изобщо да стигне до къщата…

И тогава го чу още веднъж, и по тялото му сякаш пробяга електричество. Скръбният звук, жалейният повик, който го беше накарал да излезе на студа. Печалната нота откънтя в мразовития ясен въздух, сякаш самата нощ го викаше. Жеравът му казваше своето „довиждане“, своето „благодаря“, своето…

И тогава мъжът осъзна, че викът не идваше от тази немислима птица, изчезнала от двора, от живота му, от света тук и сега. Скръбта се беше освободила от неговото собствено тяло, беше се отронила от ледените му посинели устни, беше се откъснала от гърдите му, пазещи все още биещото му, но вече безвъзвратно разбито сърце.

— Но тук пише Пати.

— Да, така пише и на бланката с поръчката.

— Аз да ви приличам на Пати?

— Предполагам, помислили са, че фланелката е за жена ви.

— Жена ми се казва Колийн.

— Е, тя поне със сигурност не е Пати…

— Човекът го записа пред очите ми. П-а-д-и. Пади. А сега, моля, следете пръста ми, докато ви соча буквите, които без никакво съмнение изписват Пати.

— Да, същото пише и на бланката с поръчката.

— Но аз видях как човекът записа друго.

— Вероятно като са видели, че фланелката е розова…

— Те? Кои са те?

— Хората в печатницата.

— Това тук не е печатница, така ли?

— Не и такава печатница. Ние се занимаваме най-вече с предпечат на флаери, дизайн на плакати и такива…

— Значи, вие сте печатница, в която не се печата.

— Не, нищо подобно, нали ви казах, че тук се занимаваме с дипляни и…

— Но когато става дума за печат върху фланелки за джогинг…

— И върху тениски.

— Моля?

— Изпращаме на подизпълнителите ни не само фланелки, но и тениски. За момински партита, ергенски партита, такива неща…

— Изпращате ги, казвате.

— Изпращаме ги.

— И всяка фланелка е придружена със специална бланка с точна поръчка какво трябва да пише на въпросната фланелка, като съответно бланката се попълва на компютър от служител на вашата фирма.

— Да.

— Значи, мъжът, с когото говорих онзи ден — малко по-голям от вас беше, което ще рече възрастен човек — попълни бланката и аз със собствените си очи го видях как записа П-а-д-и…

— Да, попълнил е специалната бланка с поръчката, която се праща на подизпълнителя.

— Но подизпълнителят не я е изпълнил.

— Според вас не я е изпълнил, но тук, на бланката, ясно пише Пати…

— АЗ ДА ВИ ПРИЛИЧАМ НА ПАТИ?

— Няма нужда да викате. Опитваме се да разрешим проблема като двама разумни мъже…

— Нито един от които не се казва Пати.

— Вижте, аз съм от Турция. Ние не правим разлика между „т“ от „д“, така че аз не различавам Пади и Пати, окей? От къде да знам как е станало объркването? Нали ви казвам, сигурно са видели цвета на фланелката и…

— Това е цветът на благотворителната акция. Розовото е цветът на благотворителната акция. Рак на гърдата. Розово. Защото болестта засяга жените. В събирането на средства участват най-вече жени, но не само. И мъжете тичаме, и ние събираме средства. Такъв е цветът на благотворителната акция. Няма нищо общо с пола на фланелката.

— Е, това вече е интересно. Значи все пак сте съгласен, че фланелките подсказват пола?

— Да, съгласен съм. Мъжките фланелки например подсказват, че са мъжки с това, че са с размер XL. Ето, пише го ей тука на етикетчето. Мъжки. XL. Вижте, това скрита камера ли е? Кажете ми, скрита камера ли е? А, ето го и колегата ви…

— Какво става, Мехмет?

— Клиентът не е доволен от написаното върху бланката с поръчката, господин Дънкан.

— Аз да ви приличам на Пати?

— Не бих могъл да кажа, тъй като не ви познавам достатъчно добре, но на пръв поглед не, не ми приличате.

— Тогава защо тука пише…

— Очевидно е грешка. Много ясно си спомням как онзи ден записах на вашата бланка „Пади“, с „д“.

— Е, най-сетне.

— Ще оправим нещата за двайсет и четири часа.

— Маратонът е в неделя.

— Двайсет и четиричасов срок означава, че фланелката ще е готова в петък. Ще успеем.

— Мисълта ми е, че вече няма време за грешки. За още грешки.

— Не се тревожете. Гарантирам лично.

— Чухте ли? Джордж Дънкан ви гарантира лично.

— Това какво по-точно означава?

— Означава, че фланелката ви ще е готова утре, Пади, обещавам ви. Ако трябва, сам ще отида до Сейнт Иве…

— Подизпълнителят ви е в Сейнт Иве?

— Ако трябва, сам ще отида до Сейнт Иве и ще я взема.

— Но това са дванайсет часа с кола в двете посоки.

— Ходили сте в Сейнт Иве значи? Струва ми се, че ако човек хване магистрала А-30, не е чак толкова…

— Вижте… Нека просто да е готова утре, а? С вярно изписано име.

— Имате думата ми.

— …

— Е, този беше от сърдитковците.

— Спри да гониш клиентите, Мехмет. Криза е.

— А, ясно, поредната смислена забележка. Пати, не смяташ ли, че в тази криза грешният правопис на едно име не е нещо чак толкова сериозно…

— Колко пъти трябва да ти повтарям? Клиентът винаги има право. И това не съм го измислил аз, за да те тормозя.

— Само в Америка се държат така с клиентите, Джордж. Мога ли да ви помогна, господине. Страхотно ви стои, господине. Да ви донеса ли още чай с лед, господине.

— … това само показва, че никога не си бил в Америка.

— Гледам я по телевизията. Все едно, че съм бил.

— Моля ти се, просто се обади в Сейнт Иве и им кажи, че имаме една спешна поправка. И използвай случая да ги питаш какво става с поръчката за ергенското парти на Брукмън. Момчетата заминават за Рига довечера и тениските трябва да са пристигнали тука преди…

— Брукмън?

— … Ох, какъв е този поглед, Мехмет? Никак не ми харесва. Моля те, кажи ми, че…

— Тениските Брукмън вече са при клиента. Той дойде и си ги взе, докато ти беше да обядваш.

— О, не. Не, не, не. Проверих поръчките лично и днес не е пристигала друга партида, освен…

— Светлосините тениски с котенцето отпред.

— Те са за моминското парти на О’Райли! Как, за бога, се връзват светлосинички котета с ергенско парти? На тях дори пишеше „моминско парти“…

— В Турция няма момински партита! От къде да знам каква е разликата между моминско и ергенско?

— Преместили сте се в Англия, когато си бил на три годинки, Мехмет!

— Чудо голямо! Всички на туй парти ще са толкова фиркани, че никой няма и да забележи тениските.

— Ами струва ми се, че десетима войници от почетната гвардия на Нейно величество все ще обърнат внимание на факта, че светлосиньо анимационно коте, прикрило чатала си с ръчичка, едва ли е най-подходящото…

— Лапичка.

— Моля?

— Щом е коте, значи няма ръчички, а лапички. И какво въобще прави това коте? Мастурбира? Що за тема е това за едно моминско парти?

— Какво?

— Кал Брукмън, Мехмет. Той очевидно по някаква причина още не е отворил кашона с тениските си…

— Да, той малко бързаше. Дори не ги погледна.

— … Хилиш се.

— Няма такова нещо.

— Хилиш се. Дал си му ги нарочно.

— Не е вярно!

— Мехмет!

— За всичко все мен обвиняваш! Расист!

— Звънни на човека. Веднага.

— Не разбирам защо все аз трябва да върша всичката гадна работа тук. Ти друго не правиш, освен да киснеш отзад и да се занимаваш с безценните си изрезки. Тази например какво трябва да представлява?

— Коя?

— Тази, дето я държиш през цялото време. Дето току-що я скри зад гърба си.

— Тази ли? А, нищо. Това е…

— Прилича на гъска.

— Не е гъска. Жерав е.

— Жерав.

— Жерав, да.

— … като онези по строежите[1]? Защото, Джордж, съжалявам, че точно аз трябва да ти го кажа, ама…

— Обаждай се на Брукмън! Веднага. Веднага, веднага, веднага, веднага, веднага…

— Хубаво, обаждам се. Господи, робството е отменено преди двеста години, за твое сведение.

— Да, знам, от Уилям Уилбърфорс.

— И после се чудиш защо не ходиш по срещи. Не смятам, че споменаването на Уилям Уилбърфорс възбужда жените. Е, признавам, не съм съвсем сигурен…

— Нямам проблем с жените, Мехмет.

— А, така ли, а какво стана с онази, последната? Мистериозното ти гадже, което никой така и не видя и което дори си нямаше име? Да не би момичето да живее в Канада, Джордж? Да не би да се казва Албърта?

— Дори не се опитвам да разбера какви ги дрънкаш.

— Асоциация от мюзикъл, Джордж. Все едно ти говоря на китайски. Което ми напомня, че имам прослушване…

— Да, хубаво, впиши в графика кога ще отсъстваш и после звънни на Брукмън. И не стой половин час да туитваш, преди да вдигнеш слушалката.

— Туитваш. Било ли е изобретено цветното кино, когато си се родил, Джордж? А гравитацията дали е действала по твое време?

— Нещо май много си си повярвал, Мехмет. Да не мислиш, че ще ми мигне окото да те уволня?

— А, ето, да си дойдем на думата. „Това е моето ателие за предпечат. Аз съм собственикът…“

— Аз съм собственикът.

— Хубаво. Оставям те насаме с гъската ти.

— Жерав.

— Е, надявам се да напишеш това някъде, защото никой няма да си помисли „Виж ти, жерав“ като види произведението ти.

— То не е за гледане. Просто…

— Просто какво?

— Нищо.

— Какво изведнъж стана такъв свенлив? Дори се изчерви!

— Не, стига, какво? Няма такова нещо. Аз само… Видях жерав. Нощес.

— … под „жерав“ имаш предвид „проститутка“?

— Не! Господи боже, щом толкова ти е притрябвало да знаеш, един жерав кацна снощи в двора ми.

— И?

— И нищо, отивай да звъниш по телефона!

— Хубаво, де, отивам.

— И престани да въздишаш тежко-тежко.

— Клиент, господин Дънкан.

— Моля?

— Казах, клиент, Джордж. Зад теб.

— Не чух вратата…

— …

— С какво мога да…?

— Името ми — каза жената — е Кумико.

Хората винаги с изненада установяваха, че Джордж е американец, или че най-малкото е започнал живота си в Америка. Не им „се струвал“ американец, така му казваха. Когато в отговор той питаше какво точно би трябвало да означава тази забележка, обикновено събеседниците му изведнъж ставаха неуверени — не по въпроса какво значи нещо да ти „се струва“ американско, а неуверени относно това доколко лошо биха искали да засегнат лично Джордж.

Всички тези хора, често дори приятели, мнозина от тях високообразовани и посещавали Америка неколкократно, с удивителна упоритост споделяха мнението, че — с изключение на самия Джордж (разбира се, разбира се) — всичките негови 300 милиона съграждани до един са сбирщина от фанатични християни с шофьорски книжки и без чувство за хумор, които неизменно гласуват за някакви очевидно смахнати политици, като през цялото време се оплакват, че и без това безобразно евтиният им бензин съвсем не им е достатъчно евтин. „Американска му работа“, казваха познатите на Джордж и то съвсем уверено, без изобщо да се боят, че в разговора може да последват твърдения, противоречащи на техните, или оборващи ги аргументи.

— Ню Йоркър — подсещаше ги най-често Джордж. — Джазът. Мерил Стрийп.

Но този му отговор обикновено само им напомняше да изпробват пред него най-добрия си американски акцент, придружен с фалшива бодрост и превзето примигване с очи. Поне това представление да търпеше някакви модификации във времето, но не — за десетте години откак се беше преместил в Англия, Джордж слушаше от новите си сънародници все същата ентусиазирана имитация на противния носов говор на героите от „Далас“. „Аз съм от Такома“, уточняваше обикновено той в подобен момент.

Никой край Джордж не искаше и да допусне, че хората на друго място по света също могат да са сложни личности, никой не искаше и да чуе, че не съществува човек на земята, чийто характер да има само една страна, че няма такова нещо като житейска история с една-единствена интерпретация. На познатите на Джордж беше необяснимо трудно да приемат факта, че той — макар и чист американец — не беше роден нито в дълбокия Юг, нито на източния бряг, а беше отгледан в северозападната част на страната, край Тихия океан, където акцентът на хората беше мек, почти канадски, както и че родителите му, макар че се вписваха в стереотипа с това, че редовно се черкуваха — е, да, наистина е трудно да попадне човек на американски протестанти, които да не ходят на църква — се отнасяха донякъде несериозно към тази практика, приемаха я като неизбежно задължение, подобно на ваксинациите. Баща му например пушеше тайно, макар че църквата, в която семейството членуваше, имаше евангелистки уклон и не гледаше с добро око на пушачите. Джордж също така знаеше, че родителите му от време на време вземат под наем видеокасети с порнофилми от бензиностанцията по-надолу по улицата им — веднъж ги беше видял случайно, но запази това в пълна тайна. „Хората са безброй и различни“, настояваше Джордж, „нищо че на общественото мнение обикновено не му изнася да приеме този факт.“

В този ред на мисли често си спомняше единствената по-различна година, която беше прекарал в училище. Дори тази история не можеше да се нарече простичка, даже и ако допуснем, че изобщо съществува такова нещо като „простичка история“. Беше преминал плавно и безпроблемно през детската градина („Всъщност има ли човек, който да не преминава през детската градина безпроблемно“, мислеше Джордж. „Там успехът се изчерпва с това да идваш всяка сутрин и да не се задавяш с разни неща, нали така?“) и се беше представил над средното ниво за възрастта си в първи и втори клас — вярно, от време на време го пращаха в часовете по четене на четвъртокласниците, за да не се отегчава прекалено с връстниците си. Учителите го обожаваха, обожаваха големите му сини очи, обожаваха отстъпчивостта му, граничеща с робска покорност, обожаваха мургавия му тен, който правеше лицето му още на шестгодишна възраст да изглежда така, сякаш му расте брада.

„Чувствителен“ — така го определяха по родителските срещи. „Отнесен, но в добрия смисъл на думата“. „Винаги пръв вдига ръка“. „Едно специално и нежно малко момче.“

— Изобщо не е специален — каза обаче госпожица Джоунс на първата родителска среща в трети клас само две седмици след първия учебен ден. — Че и все се прави на умник. Никой не обича всезнайковците — нито другите деца, нито пък аз, това е сигурно.

Родителите на Джордж седяха и слушаха с учтиво удивление, майка му стискаше дамската си чанта в скута все едно беше дакел, който се кани да скочи на пода и да се изака на килима. Тя и баща му се спогледаха, а на лицето на майка му постепенно се изписа онова шокирано изражение, което тя неизменно придобиваше, когато неочаквано се сблъскаше очи в очи със самия живот. Общо взето, това й се случваше всеки път, когато прекрачеше прага на дома си.

Джордж знаеше всички тези подробности от случката, защото неговите родители бяха от онези, които присъстваха на всяка родителска среща без изключение (често си беше мислил, че това има нещо общо с положението му на „единствено дете“; двамата не искаха да пропуснат нито миг от живота му, камо ли пък да рискуват непоправимо да прецакат нещо във възпитателния процес) и освен това не бяха успели да намерят детегледачка, с която да го оставят същата вечер, въпреки че чрез църквата обикновено цял ескадрон от тийнейджърки предлагаха услугите си за това, така че на въпросната родителска среща Джордж си рисуваше тихичко с цветните моливи на допълнителното бюро, докато майка му и баща му седяха, свили се в комично приклекнали пози на пластмасовите детски чинчета пред бюрото на госпожица Джоунс.

Госпожица Джоунс обаче тепърва загряваше.

— Просто не мога да ви опиша колко изтощена съм — продължи тя и вдигна очи към небесата, сякаш молейки провидението да й прати облекчение — от това всеки един родител, който влезе тук, да ми обяснява как малкият им Тими или Стефани, или Федерико — последното име учителката изплю с такова презрение, че дори Джордж се досети, че става дума за Фреди Гомес, единственото друго момче, което ходеше с него на занятията по четене в горните класове и от което винаги се носеше толкова силна миризма на сапун, че очите засмъдяваха — е специален и талантлив, и че е истински божи дар за третите класове.

Бащата на Джордж се прокашля.

— Ние изобщо не казваме подобно нещо — каза той. — Училището…

— О, училището значи! — госпожица Джоунс се приведе напред така, че почти цялата легна върху бюрото си. — Нека ви кажа нещо, господин Дънкан — рече тя. — Тези момиченца и момченца са на по шест, седем и осем години. Какво изобщо знаят те, освен да си връзват връзките на обувките и как да не се подмокрят, преди да е ударил звънецът? А и не всички се справят особено добре дори с гореизброеното, уверявам ви.

— Това какво общо има с нас? — сподавено се обади майката на Джордж с такъв напрегнат глас, че момчето наостри уши. Такава си беше майка му, една нервна дама. Явно извън равновесие я беше изкарала откровеността на госпожица Джоунс, тонът й и — да не се лъжем — черният цвят на кожата й и Джордж веднага усети, че нещата не отиват на добре. Той се върна към задачата да оцвети всяко едно празно поленце на нарисувания Снупи в един и същ зелен цвят.

Точно в този момент госпожица Джоунс допусна фаталната си грешка.

— А сега ме чуйте добре, госпожо Дънкан — рече тя, вдигна пръст и го размаха в лицето на майката на Джордж. — Това, че момчето ви не яде лепилото в час по трудово, не означава, че е надарено.

Майката на Джордж не сваляше очи от върха на тъмнокафявия пръст, размахан съвсем близо до носа й, погледът й го следеше, докато пръстът се вдигаше и спускаше, подчертавайки праведното назидание на думите и навлизайки в личното пространство на майката на Джордж по начин, който дори на самия Джордж се стори леко притеснителен, и точно когато баща му с най-авторитетния си, вещаещ неприятности глас на технически ръководител по строежите каза „А сега вие ме чуйте“, майката на Джордж се приведе напред и захапа върха на пръста на госпожица Джоунс, стисна го силно със зъби и не го пусна в продължение на двете изпълнени с изненада секунди, преди да започнат писъците.

Всеки път, когато разказваше тази история, Джордж изпитваше притеснение, защото тя в известен смисъл създаваше грешно впечатление за майка му. Да захапе пръста на една отвратителна учителка — макар че така и не беше наранила госпожица Джоунс до кръв, нито пък ухапването беше кой знае колко болезнено, тъй че директорът (който от своя страна през цялото време се държеше така, сякаш това съвсем не е първият инцидент, включващ хапане на госпожица Джоунс, с който му се налага да се занимава) лесно успя да убеди учителката да не повдига обвинения за причиняване на телесна повреда — беше акт, който спокойно можеше да се определи като подвиг. Майка му си остана звездата на тази история и защо не? Случката се превърна в гвоздей сред семейните анекдоти, разказваше се често по всеобща молба, винаги придружена с изблици на бурен смях.

— И си помислих — казваше винаги майка му, поаленяла от ужаса и удоволствието на това всички очи в стаята да са приковани върху нея, — рано или късно някой ще го захапе тоя размахан пръст. Така че защо да не съм аз?

Но дълбоко в сърцето си Джордж знаеше, че това ухапване не беше действие на човек, установил контрол върху конфликтната ситуация и довел я до край чрез идеално, макар и скандално насилствено решение. Всъщност майка му беше ухапала госпожица Джоунс поради собствената си своеобразна откъснатост от реалността, своеобразното си паническо отдръпване от нещата в света. Майка му живееше в състояние на непрекъсната силна тревога и то я беше направило крехка като кристална чаша за шампанско — Джордж беше на деветнайсет години, когато за първи път в живота си видя истинска чаша за шампанско — която трябва да бъде увита в нещо меко и прибрана. Ролята на тази мека обвивка беше поета от бащата на Джордж, който се притичваше на помощ при всяка паника, която майка му създаваше, овладяваше всяка възможна криза. Любовта на бащата на Джордж към съпругата му — а Джордж беше твърдо убеден, че баща му обича майка му — беше приела формата на една непрестанна закрила на личността й от околния свят, закрила, която, в крайна сметка, може би й вредеше много повече, отколкото й помагаше.

Джордж беше сигурен, че когато госпожица Джоунс беше размахала пръст под носа й, майка му не се беше почувствала обидена, а нападната, беше усетила как познатият свят се изплъзва изпод краката й и беше ухапала учителката не в знак на триумфално самоутвърждаване, а само за да се задържи за нещо тук и сега. Да се задържи със зъби и нокти. Буквално. Стабилното съществуване се беше разпаднало под заплахата от един-едничък ужасяващ пръст, надвиснал, грамаден като настъпващ апокалипсис, след който вече няма да има нито милост, нито прошка, само вечно отчаяние. Кой не би изпаднал в паника пред такава опасност?

Това че в ужаса си майка му беше налучкала възможно най-правилното решение, си оставаше просто един необясним късмет и в известен смисъл Джордж се радваше, че подобен късмет беше сполетял майка му поне веднъж в живота й. Но историята такава, каквато се разказваше на семейните сбирки, и скритата под нея мотивация бяха две различни неща, при това напълно несъвместими.

Непосредственият резултат от постъпката на майка му беше това, че Джордж незабавно беше махнат от третия клас на госпожица Джоунс в начално училище „Хенри Боузмън“ и преместен в частната академия за знания и духовност „Милост Исусова и Израилева“, която, въпреки определението „Израилева“ в името си, се управляваше изцяло от хора, които едва ли бяха срещали жив евреин през живота си. (Израснал в Такома, Джордж познаваше много други евангелисти, доста мормони, неколцина католици и дори един-двама практикуващи будисти, защото в района се намираше най-голямата интегрирана азиатска общност в САЩ. Евреи обаче не познаваше. Преди да влезе в нюйоркския колеж, беше виждал само двама евреи. В колежа се запозна с куп други.)

В „Милостта Исусова“ — учебно заведение, в известен смисъл свързано с църквата на родителите на Джордж, дори само чрез споделяните и от двете институции добри намерения — учеха четирийсет и осем деца на възраст от детска градина до дванайсети клас, обучението се осъществяваше най-вече чрез самоподготовка (често последвана и от самооценяване), комбинирана с половин ден всяка сряда, когато в училището идваше свещеник и провеждаше служба, която заместваше следобедните занятия. Службата включваше песни и проповеди, както и ежеседмична смяна на училищната униформа от жълта риза със зелена вратовръзка и панталони на бяла риза със зелена вратовръзка и панталони.

По онова време Джордж беше осемгодишен, а на тази възраст реално е всичко, което се случва пред очите ти. Отначало той обмисли критично разликите между частното и държавното училище — започвайки с разбираемия факт, че новите му съученици до един принадлежаха към бялата раса — а след това свикна с тези разлики и спечели по обичайния си начин пълното благоразположение на двете стари моми, които управляваха академията: госпожица Кели, чиято червена коса беше винаги така силно опъната назад, че й придаваше изражение на непрестанна изненада, и госпожица Олдършот с нейните мили очи, космата брадичка и хищна привързаност към телесните наказания.

Като цяло, Джордж се чувстваше добре на новото място, макар че критериите, на които то отговаряше, не бяха кой знае колко високи. Не беше пръв фен на народната топка — най-далечната точка в областта на физическото възпитание, до която беше достигнало въображението на двете застаряващи дами, комбинирана от време на време с малко подскоци и бягане на място (изпълнявани винаги в кратки, но бурни, облени в пот серии, без дори намек, че човек може да си свали вратовръзката) — но затова пък харесваше библиотеката на училището, макар че в изпълненото с прегънати ъгълчета на страниците ученическо издание на „Невероятното пътешествие“[2] дори изрази като „леле майко“ и „мътните го взели“ бяха цензурирани с черен маркер.

Най-близкото по възраст до Джордж момче беше Рой — име, старомодно дори в онези дни, но старомодно по различен начин от също така старото „Джордж“. Рой беше с година по-голям, с година по-висок и с година по-опитен — описание, поддържано непоклатимо от факта, че Рой притежаваше велосипед.

— От Войната е — беше казал той на Джордж още при първата им среща. — Татко го донесъл. Откраднал го от джапонезите, след като сме им хвърлили бомбата.

Въпросният разговор се случваше през седемдесетте години на двайсети век, така че в годината на Нагасаки бащата на Рой едва ли е бил по-голям от пеленаче, но Джордж попи думите на Рой като светата истина.

— Леле — рече в отговор.

— Затова е толкова тежък — обясни Рой и деветгодишните му мускули с усилие повдигнаха велосипеда от земята. — За да издържи на взривовете, когато човек кара в тила на врага и по него хвърлят гранати.

— Леле.

— Когато порасна, ще отида с колелото чак до Виетнам да хвърлям гранати по джапонезите.

— Ще ми го дадеш ли за едно кръгче?

— Не.

Училището се намираше на Трийсет и пета улица. Рой живееше на Петдесет и шеста улица, а Джордж — на Шейсета, в къща, която впоследствие никой от семейството му не си спомняше с добро. Обикновено майка му — която не ходеше на работа — го взимаше от училище и го караше до вкъщи с колата, но от време на време, когато беше заета, Джордж се прибираше пеша, като до дома на Рой двете момчета вървяха заедно, Рой буташе колелото помежду им, а неговата масивна зелена рамка се движеше напред, солидна и спокойна като крава.

През онзи особен пролетен ден слънцето царстваше в небето, заобиколено от свита облачета, нашарени на зигзаг от следите на самолетите от близката военновъздушна база. Точно един от онези прекрасни дни, в които Господ най-често ни праща изпитания, както обичаше да казва госпожица Кели.

— И тогава виждаш, че целият кораб е оръдие, разбираш ли? — обясняваше развълнувано Джордж. — Целият кораб! И тогава оръдието изстреля един такъв грамаден лъч светлина и бум! Унищожиха цялата планета на гамилоните!

Семейството на Рой нямаше телевизор, защото чрез телевизията дяволът сееше поквара (Джордж беше решил да не споделя последното със собствените си родители, макар да беше преценил, че те едва ли ще се съгласят с тази констатация, предвид порнокасетите), затова Джордж често използваше пътя до вкъщи, за да попълни пропуските на Рой по отношение на серийните филмчета.

— Само че тя не е цяла планета? — попита Рой.

— Не! — провикна се въодушевено Джордж. — Точно това е най-страхотното! Тя е половин планета и си се носи из космоса, и от горната й страна са градовете, а отдолу е плоска и е само скали. Освен това вече не съществува, защото старблейзърите я взривиха.

— Жестоко — процеди Рой с полагаемата се доза уважение в гласа.

— Без майтап, наистина е жестоко — съгласи се сериозно Джордж.

Стигнаха Петдесет и трета — улицата с най-натоварено движение между „Милостта Исусова“ и домовете им. Подминаха супермаркета на ъгъла, чийто паркинг гъмжеше от жени — едни леко по-развлечени версии на собствените им майки — повели дечица, по-малки от Джордж и Рой, които се извръщаха да зяпат униформите на частното училище. На отсрещния тротоар имаше бензиностанция с множество клиентки от същата порода.

Рой и Джордж спряха през пешеходната пътека на кръстовището и зачакаха да светне зелено.

— Обаче гамилоните май избягаха преди взрива — продължаваше Джордж, — защото никой от старблейзърите не се радваше много-много. После почна едно крещене и разни други работи, дето не ги разбрах — момчето се усмихна. — Обаче корабът през цялото време е бил едно огромно оръдие!

Светофарът стана зелен и им даде път. Момчетата стъпиха на платното и навлязоха в кръстовището, Рой буташе велосипеда, а Джордж все още не беше изплувал от безмерните дълбини на японската анимация.

— Ще превърна цялото това колело в картечница — рече Рой — и когато стана на шестнайсет години, ще го взема във Виетнам.

— Супер — отговори Джордж.

И тогава колата ги блъсна.

Джордж беше установил, че когато стигаше до този момент в историята, неизменно казваше „Наистина стана така“ и „Не си измислям“, защото истината му се струваше твърде жестока, а истината беше, че шофьорката на колата, минала на червено и блъснала него, Рой и колелото, се оказа осемдесет и три годишна старица, която едва-едва надничаше над горния ръб на волана.

Печално, но точно това беше положението. Ако Джордж изобщо някога беше знаел името на жената, отдавна го беше забравил, но си спомняше, че тя беше на осемдесет и три години, само със сантиметър — два по-висока от него и Рой, и след инцидента не спираше да повтаря: „Моля ви, не ме давайте под съд. Моля ви, не ме давайте под съд“. В името на личното достойнство на всички стари дами по света, на Джордж винаги му се беше искало тази последна подробност да не се беше случвала, но няма как, животът невинаги ни предлага най-благородната версия на събитията.

Жената не караше кой знае колко бързо, но ударът беше така потресаващо неудържим, така откровено непредотвратим, че и Джордж, и Рой извикаха едновременно по едно изненадано „Ох!“, когато колата връхлетя отгоре им.

И не спря.

За последвалите събития имаше различни теории, повечето съвсем близки до ума: че навярно старицата е осъзнала удара със закъснение поради притъпените си от напредналата възраст сетива; че това осъзнаване толкова я е шокирало, че тя направо е замръзнала на място и кракът й е останал върху педала на газта, вместо да се премести и да настъпи спирачката; че разигралото се пред очите й, й се е видяло дотолкова невероятно, че за няколко ужасни секунди тя чисто и просто е очаквала някой друг да реагира и да попречи на най-страшното. Каквато и да беше причината обаче, жената помете децата и продължи нататък.

Рой беше видял приближаващия автомобил в последния момент и беше направил крачка назад, но тя изобщо не го беше отдалечила от опасността. Колата го удари в коленете, завъртя го на място и го запрати встрани на паважа, а след това блъсна Джордж и колелото.

Разбира се, Джордж видя удара, но не можеше да си спомни дали го почувства физически. Рой отхвръкна някъде вън от зрителното му поле и на негово място надвисна един масивен, непобедим метален блок, който изкара въздуха от гърдите на момчето, после коремът му се оказа притиснат от седлото на колелото, а самият той — проснат върху предния капак на колата.

Но колата не спря. Продължи напред. Краката на Джордж изгубиха опора, той разбра, че няма къде да стъпи, защото земята се изплъзна изпод него и момчето падна, все още толкова изненадано от случващото се, че му се стори, че от тялото му функционират само очите, а останалите му сетива — уши, с които да чува, чувствителност, чрез която да усети болката — бяха изключени.

Джордж падна заедно с колелото, вилката се закачи за предната броня, но старата дама продължи напред, още пет, десет, двайсет метра след пешеходната пътека, влачейки момчето по паважа, всъщност бутайки събореното колело, което от своя страна тикаше напред тялото на Джордж. Джордж живо си спомняше усещането при влаченето, спомняше си го най-ясно сред всички подробности от катастрофата. Чувството беше сякаш се пързаля по гръб по снежен склон, болката от изподраната кожа все още предстоеше, недостигнала до съзнанието му. Така или иначе, Джордж не можеше да направи нищо, за да попречи на случващото се, ръцете му отказваха да се заловят за каквото и да било, краката му отказваха да го избутат встрани от пътя на колата, дори главата му отказваше да се завърти, за да потърси помощ.

Най-дълбоко в паметта на Джордж се беше запечатал парадоксалният факт, че секундите след удара бяха период на пълен покой. Очите му виждаха единствено небето, попиваха кристалната му успокоителна широта, която пък безстрастно гледаше отгоре как той се премята и изподрасква по паважа на улицата, бутан от грамадна кола и един съборен велосипед. Усещането беше същото като усещането в момента, в който беше намерил жерава или пък жеравът беше намерил него, момент на безвремие, момент на постигната вечност. Джордж се взираше нагоре към небето, изпълнен с възторга на неверието и впоследствие си спомняше само една-единствена свързана мисъл, изпълнила съзнанието му тогава: „Това се случва наистина“.

— Това се случи наистина — казваше обикновено Джордж на това място от историята. — Звучи така, сякаш си измислям, но не, не си измислям, не си измислям, повярвайте ми.

Вилката на колелото се откачи от бронята и колелото също падна на паважа, но — за късмет? По чудо? Невероятно? Необяснимо как? — падна така, че колата на старата дама го избута встрани заедно със самия Джордж. Вместо да бъде прегазен от гумите, Джордж само ги видя как преминават на сантиметри от лицето му, докато колата продължи надолу по улицата.

След това настъпи тишина. Пълна тишина. Джордж, все още по гръб, погледна нагоре по улицата и видя, че Рой също лежи на платното, но вече се бори да се изправи на крака. Джордж направи опит за същото и тогава, в един и същи момент, двете момчета установиха, че не са в състояние да направят и крачка. И двамата се килнаха напред и паднаха отново, при това в една и съща поза.

От което избухнаха в смях.

Почти четирийсет години по-късно Джордж все още си спомняше чувството при този смях, неговата искреност, правдивостта му. В общия си осем- и съответно деветгодишен момчешки шок, преди още неизбежната, надвиснала на секунди отстояние болка да ги беше връхлетяла, преди още в съзнанието им да беше проблеснало схващането, а още по-малко осмислянето на факта, че току–що се бяха разминали на косъм с фаталния край в едно сериозно нещастие, двамата, макар и само за миг, се бяха разсмели.

Но останалата част от света не можеше да чака повече. Реално наоколо едва ли имаше повече от десетина-петнайсет възрастни, но на Джордж му се сториха хиляди, когато се изсипаха като потоп върху него и Рой, тичаха от плаца пред бензиностанцията, бързаха през стъклените врати на супермаркета, а на лицата им ясно беше изписан такъв невиждан ужас, че изведнъж в картинката се появи и болката, и Джордж внезапно заплака.

Взеха ги на ръце — и него, и Рой — вдигнаха ги от паважа, отнесоха ги встрани от платното, неколцина гневно затичаха след отминалата кола, която старата дама тъкмо спираше на около трийсет метра след мястото, където беше ударила момчетата. Същите хора извикаха и линейките, както и една пожарна, и дори сред обърканата мъгла на болката Джордж си помисли, че последното е вече малко прекалено. Не си спомняше да е давал на някого телефонния си номер, но сигурно го беше сторил, защото чу как зад гърба му една жена каза на друга — Джордж отлично помнеше тази част от събитията, а доловената реплика се беше запечатала в съзнанието му — „Е, обадих се на майките им. Едната е добре, но другата е в истерия“.

При тези думи раменете на Джордж увиснаха, подобно на топка, от която са изпуснали въздуха.

Разбира се, майка му пристигна, обляна в сълзи, неудържими точно като колата на старата дама, и първите думи, които излязоха от устата й — Джордж помнеше отлично и тях — бяха: „Защо не ми се обади да дойда да те взема от училище?“

Днес, във все по-редките случаи, когато разказваше тази част от историята, в която майка му си изпускаше нервите, Джордж винаги напомняше на слушателите, че тя тъкмо е била чула, че осемгодишният й син е бил прегазен от кола, така че свръхнапрежението й със сигурност е било оправдано. Въпреки това момчето Джордж се беше изпълнило с желание да се извини за поведението на майка си на всички мили минувачи, които му бяха помогнали, да им се извини за това, че се наложи чак шофьорът на линейката да слезе да я успокоява, за това, че тя охотно прие един от парамедиците да сложи и на нея маска с кислород. Същата жена, която (уж) героично беше захапала пръста на госпожица Джоунс, сега егоистично ограбваше вниманието на всички, събрали се да се погрижат за сина й, който беше истинският пострадал.

Момчетата оцеляха. Разбира се, че оцеляха. Дори не бяха ранени лошо. Нямаха нищо счупено, въпреки че Рой беше скъсал менискусите и на двете си колена. Джордж от своя страна, макар и да беше изложен на по-сериозна опасност по време на катастрофата, се отърва по-леко. Две грамадни синини на двете бедра една седмица му пречеха да ходи нормално, а по тила и ръцете му имаше плетеница от кървави драскотини от влаченето по платното, но всичко това си бяха направо смайващо нищожни наранявания след инцидент, който можеше спокойно да завърши много по-зле. Всъщност, Джордж дори не го взеха в линейката. Тя отфуча с пуснати сирени и с Рой, качен отзад, а Джордж оставиха в ръцете на майка му, която сама го откара в болницата, като не спря да ридае по целия път до момента, в който момчето започна да успокоява нея.

Всъщност, майка му беше толкова разстроена, че Джордж така и никога не каза нито на нея, нито на баща си как по време на инцидента дори със своя малък осемгодишен мозък беше осъзнал ясно, че ако велосипедът на Рой не беше там, където беше, ако не беше паднал така сполучливо — ако първо не се беше закачил за бронята на колата, а после не се беше откачил в точния момент така, че да избута и момчето встрани от пътя на автомобила — старата дама със сигурност щеше да прегази синчето им. Гумите на колата, които беше видял иззад рамката на колелото — подобни на дракони в клетка, готови след секунда да го погълнат — щяха да минат точно през главата и шията му.

Ако това невероятно спасение не се беше осъществило, Джордж нямаше да преживее и онзи момент, в който се взираше в небето, моментът, в който беше почувствал, че е единственият човек, живял някога в цялата великолепна вселена.

Джордж нямаше представа какво се беше случило със старата дама зад волана. Още по-странното беше, че след инцидента нямаше повече спомени и за Рой. Не можеше дори да си припомни фамилното му име, нито как приятелят му се беше възстановил от нараняванията си — трудно или леко. Не можеше и да си спомни дали го беше виждал повече и в „Милостта Исусова“ — може би Рой така и не се беше върнал повече там, кой знае как бяха реагирали родителите му на това, че синът им за малко не беше загинал. Джордж помнеше, че собствените му родители му дадоха като джобни сто долара от изплатената застраховка „Злополука“ — той си купи книги с тях — а с останалите бяха накупили нови килими за всички стаи в къщата. Какво още? Беше оцелял и онова, което можеше да бъде трагедия, се беше превърнало в незначителна история, която майка му от дъжд на вятър разказваше, най-вече в контекста на това колко травматично е било преживяването за самата нея.

Времето минаваше. Четвъртокласната учителка в държавното училище се оказа една прекрасна дама на име госпожа Ъндърхил и по незнайни причини — най-вероятно финансови, защото родителите му всъщност не бяха в състояние да си позволят услугите дори на спонсорирано от църквата частно училище; освен това в интерес на истината то се беше оказало наистина шантаво място, а за чувствителните мислещи хора граница на приемливия компромис все пак съществува — Джордж напусна „Милостта Исусова“ и за следващата учебна година се върна отново в „Хенри Боузмън“. В училище момчето се справяше добре, достатъчно добре, така че след един определен момент и градът, и родителите му започнаха да му се струват все по-ограничени и еснафски, докато най-сетне усилията му му спечелиха пълна стипендия за университет в противоположния край на Америка.

В Ню Йорк обаче пророчеството на госпожица Джоунс се сбъдна. Какъвто и академичен талант да беше демонстрирал Джордж на родна почва, тук постиженията му едва клоняха към средните. С триста зора се добра до стипендия за следдипломна квалификация, която го отведе в Англия, и пристигането в новата страна съвпадна с момента, в който на него въобще спря да му пука за всякакви научни степени и успехи. Те вече нямаха значение. Срещна Клеър на едно парти и след този ден почти не беше стъпвал повече в Америка. Прибра се инцидентно веднъж за погребението на баща си, загинал при трудова злополука, и втори път за погребението на майка си, починала уж от инфаркт, но най-вероятно вложила твърде голяма част от жизненото си Аз в грижата за съпруга си. Случват се такива неща. После Джордж се установи в Англия и към момента вече беше прекарал повече години на Острова, отколкото в родината си, което вероятно трябваше да бъде някакъв забележителен факт от живота му, но всъщност беше нещо, което той така и никога не успя да види като кой знае колко важно.

Но случката с катастрофата обаче се беше случила действително, беше истина от първата до последната подробност, въпреки всички невероятни обрати. Полека-лека, с всеки следващ път, когато я разказваше, Джордж започна да осъзнава, че през годините постепенно беше престанал да я представя като емблема на собствената си житейска история, като отрязък от времето, който предава част от лично неговия живот.

Беше се получило така заради всички онези други хора.

Хората, които бяха изтичали от бензиностанцията и от супермаркета, хората, за които Джордж мислеше все по-често с напредването на възрастта, особено след като стана баща на Аманда и дядо на Джей Пи. Всички онези непознати хора, чиито имена той никога нямаше да узнае, чиито лица никога нямаше да си припомни, всички онези произволно събрани личности, които с очите си бяха видели как една старица прегазва с грамадната си кола две съвсем малки момчета.

„А дали онези хора също разказват тази история“, питаше се Джордж. Наистина, той и Рой се бяха възстановили напълно, но по време на инцидента бяха изминали няколко непоносими секунди, през които съдбата и на двама им беше неясна, секунди, през което единственото известно нещо беше, че две момчета са се отправили към смъртта и никой от възрастните свидетели не може да направи нищо, ама абсолютно нищо, за да предотврати най-страшното — чувство, което Джордж беше проумял истински в онзи следобед, в който Аманда, на петнайсет крачки напред по тротоара, все още лутаща се из новото приключение, наречено „ходене“, внезапно се килна настрани и падна от бордюра между две паркирани на платното коли и Джордж на секундата я изгуби от поглед. Момиченцето направо спря да плаче, когато усети колко разстроен е баща й и колко силно я притиска до гърдите си.

Джордж се чувстваше свързан, не, той действително беше свързан с всички онези безименни анонимни свидетели, вече неоткриваеми дори и в днешната Интернет ера. Техните животи се бяха пресекли с неговия само за момент — пресичане, което истинският живот извършва непрекъснато, извършва го всеки миг от всеки ден от съществуването на всеки човек навсякъде по света, извършва го по безброй начини, но, разбира се, то има значение, единствено когато става дума за твоя собствен живот, нали?

Но в интерес на истината — и Джордж често мислеше за това — макар в собствената си версия на историята винаги да беше главният герой, той неизменно се оказваше само изпълнител на поддържаща роля всеки път, когато някой друг се заемеше да разказва същата история. Навярно всички онези свидетели също разказваха за катастрофата, но какъв ли беше техният вариант? „Няма да повярвате какво ми се случи веднъж. Спомням си го, все едно беше вчера: бях в супермаркета и тъкмо бях купил един стек цигари за Дел и две шишета гроздов сок. Не знам как така помня, че бяха точно две шишета, обаче в следващия момент поглеждам навън и…“

Ами възрастната дама? Каква ли версия на историята е разказвала тя през оставащите години от живота си, ако приемем, че изобщо е разказвала за случилото се? Ами шофьорите на линейката, които вероятно бързо–бързо са забравили инцидента, при който две момченца са били само леко ранени?

А каква ли версия е поддържала госпожица Джоунс, когато е разказвала историята за смахнатата бяла жена, която я захапала за пръста? Дали тази версия е била по-малко истинна от версията на Джордж? Или от версията на майка му? То дори и разликите между версиите на майка и син бяха достатъчно големи.

Дали подобни принципни разлики изобщо имаха някакво значение? Джордж смяташе, че имаха, но не в смисъла на търсене на истината или на установяване какво именно се е случило в определен момент. Съществуваха толкова истини — застъпващи се, неотделимо смесени — колкото разказвачи разказваха дадена история. По-важен от истината беше самият живот на историята. Веднъж забравена, историята умира. А запомнената история не само живее, но и расте.

Всеки път, когато привършеше да разказва своята версия на събитията — версията, при която един захапан пръст някак си водеше до една катастрофа, версията, обясняваща изненадалия всички американски произход на разказвача, версията, нахвърляща общи портрети на родителите му — и разговорът полека поемеше по ново русло, при което някой друг от гостите започваше да разказва пък своята история, Джордж обикновено се облягаше назад на стола си, спираше да слуша и временно се оттегляше в спомените си.

Представяше си себе си десетилетия по-рано, там, отвъд един океан, на един друг континент, под едно прекрасно синьо небе, потънал в невъзможната тишина на момент, в който, паднал по гръб, една кола го влачи по платното под втренчените ужасени очи на десетки съразказвачи, и както сам той можеше да си представи това, така и всички те също можеха да си го представят, всеки в своята си версия, и това беше начинът, по който, в общата прегръдка на преплетените животи на всички свидетели, онзи момент продължаваше да съществува. И щеше да съществува завинаги.

И в този вечно повтарящ се миг болката още не беше дошла, страхът беше още далеч и всичко беше само удивление и чудо.

Този път нещата тръгнаха на зле за Аманда в момента, в който тя, Рейчъл и Мей избраха от всички възможни маршрути онзи, който минаваше край паметника на животните, взели участие във войните.

— Това си е един шибан позор, мамка му — обади се Аманда, настанена сама на задната седалка, въпреки че беше поне с петнайсет сантиметра по-висока от Мей и по тази причина беше по-логично да заема мястото до шофьора. Разпределението на местата неизбежно й напомняше за пътуванията до Корнуол в детските й години, когато от нея се очакваше да спи по целия път, легнала отзад, докато баща й караше по своя блажено разсеян маниер, а майка й се опитваше да навакса с работата си и прелистваше разни документи. Споменът развали настроението на Аманда за днешния пикник, но, очевидно, промяна в местата беше немислима. Мей винаги сядаше отпред, а пък Рейчъл винаги караше, въпреки че и Мей, и Аманда имаха коли.

Такива бяха правилата, при това далеч не единствените. Аманда се опитваше да ги следва, но се проваляше непрестанно и неспасяемо.

— Кое, това? — попита Рейчъл и без да вдига от волана ръката си със съвършен маникюр, посочи към грамадната дъговидно извита мраморна стена, цопната насред един изключително скъп парцел в Мейфеър. Към стената някак свенливо пристъпваха статуите на кон, куче й вероятно на пощенски гълъб, макар че Аманда никога не се беше приближавала достатъчно, за да се увери какво точно беше третото изобразено животно. За какво би и притрябвало да се приближава до подобно чудо? На кого изобщо би му притрябвало?

— Това, да — отговори Аманда, въпреки че част от мозъка й вече надаваше предупредителен вой. — Те нямаха избор — прочете тя надписа на паметника с тон, който й се стори добра имитация на водещите на новините по Би Би Си. — Естествено, че не са имали избор! Става дума за животни! За истинските мъже и жени, за истинските бащи и синове, и майки, и дъщери, загинали във войните, е обидно да ги сравняват с някакъв шибан лабрадор!

Настъпи мълчание, отпред Рейчъл и Мей се спогледаха, а Аманда разбра, че е загубена, разбра, че това може и да не е последният път, когато я канеха да се натъпче в колата на Рейчъл, за да се присъедини към поредния хайде-да-carpe-този-неочаквано-слънчев-diem-и-да-си-направим-импровизиран-пикник/ състезание-по-търпение в парка, но на броя на бъдещите покани определено им се вижда краят.

Даже това да каже „шибан“ (два пъти) си беше рисковано, но Аманда винаги се беше възприемала като онази приятелка от триото, която псува, която, ако се наложи, знае как да свие джойнт (все още не се беше налагало!), приятелката, която размишлява на глас за брака си с такава пълна липса на благоприличие, каквато вероятно имат само хиените. Рейчъл и Мей също бяха разведени, макар разводът и при двете да не се беше случил толкова рано, нито пък с такава ярост, както беше станало с Аманда. Те двете бяха поставили Аманда в ролята на гореописаната приятелка и тя правеше всичко възможно да оправдае очакванията им.

О, хайде стига, въздъхна гласът в главата на Аманда. Майната им.

Дори и след осем месеца приятелство Аманда все още беше новото момиче в компанията. Работеше като консултант по въпросите на организацията на транспорта, точно като Рейчъл и Мей. Трите бяха част от общо деветте жени във фирма със седемдесет и четирима служители — поддържането на такъв нисък процент жени просто трябва да беше противозаконно. Не че сферата на транспорта беше някакво изцяло мъжко поле на работа (макар че донякъде си беше точно така), не: проблемът беше, че в конкретната фирма — „Ъмбрело, Флатъри и Ънуин“ — отдел „Личен състав“ се оглавяваше от жена (Фелисити Хартфорд, без съмнение жена номер едно сред деветте), която мразеше други жени. На интервюто за работа беше осведомила Аманда, че по степен на квалификация тя се нарежда на осмо място сред всички кандидатстващи (на брой осем), но тъй като дори възрастният Ъмбрело Старши бил започнал да се чуди защо току-що пенсиониралата се негова секретарка е заменена от стилен младеж, който изглеждал като „метален прът, госпожо Хартфорд“ и този прът едва ли не стърчал от кожата под яката на ризата на младежа. И за да не се налага госпожа Хартфорд „да се отегчава до смърт от поредното дело, заведено срещу фирмата от бивш служител“, Аманда щяла да свърши работа.

Аманда работеше в отдела на Рейчъл и Мей — госпожа Хартфорд предпочиташе да държи жените служителки максимално близо една до друга, за да може да уволни най-некадърната в първия момент, в който я обхване подобно желание — и двете я бяха взели под крилото си, тъй като им беше другарче по съдба — млада разведена жена. Поканиха я на обяд още в първия й работен ден и през тези първи четирийсет и пет минути заедно Аманда узна, че Рейчъл качила случайно намерените голи снимки на любовницата на бившия си съпруг на сайта, който въпросната любовница направила в памет на починалата си майка, че Мей се бори с вечни алергии, а също така и че в колежа Рейчъл оцеляла след пожар — вероятно предизвикан от самата нея — който убил две от съквартирантките й, и че Мей знае три вица за обрязани мъже, които могат да те разплачат от смях. „Тия тримата братя ли бяха?“ беше се разсмяла Аманда със своя дълбок, дрезгав, сластен смях, който — ако някой попиташе — би определила като най-привлекателното нещо у себе си.

Никой не се беше засмял в отговор на коментара й. Следващите осем месеца се бяха оказали много, ама много дълги.

— Би ли взела кошницата за пикник? — попита Рейчъл и паркира своя мини купър.

— Готово — отвърна Аманда. Винаги тя носеше кошницата.

Мей излезе от колата, цялото й внимание беше съсредоточено върху дисплея на мобилния й телефон. Следеше движението на малката си дъщеричка чрез проследяващата програма на джипиеса — беше уикенд, който бебето трябваше да прекара с баща си.

— Не е за вярване — рече тя най-сетне. Мей не вярваше на нищо. — Завел я е в Нандос.

— Какво има тука вътре, мамка му? — попита Аманда, докато без капка грация измъкваше безпричинно тежката кошница от минито. Чувстваше се като слон в стъкларски магазин.

— Знаеш ли, ти си на двайсет и пет години? — рече Рейчъл. — По-млада си от нас, разбирам, но това не е извинение да говориш така, сякаш принадлежиш към банда скинари?

— Извинявай — изсумтя Аманда и най-сетне измъкна кошницата от колата. В следващата секунда кошницата дръпна рязко ръката й надолу и се удари в асфалта. Локвичка вино избълбука от дъното й, подобно на скъпоструващо изворче.

Рейчъл въздъхна.

— Дали това не беше единствената ни бутилка червено?

— Извинявай — повтори Аманда.

Рейчъл си замълча и остави моментът на конфузно мълчание да се проточи, за да може Мей също да забележи Аманда, стъпила в локва вино.

— Ооох — прошепна Мей, когато най-сетне видя какво е станало. — Не е за вярване.

При Аманда отношенията с приятелките винаги потръгваха добре отначало. В прогимназията и в гимназията, в колежа, на различните работни места, които беше заемала след като завърши, както и, разбира се, в компанията на Анри. Когато я срещаха за първи път, всички я харесваха. Наистина.

Черти, които у мъж биха изглеждали леко заплашителни — височкият й ръст, малко широките й рамене, дълбокият й заповеднически глас — у жена, напротив, бяха обезоръжаващо привлекателни. Мъжете гледаха Аманда и мислеха „жена“, но в същото време мислеха и „ръгби“ и, докато се усетят, вече я черпеха с бира и я питаха дали смята, че онази секси холандка, дето чете „Икономикс“, ще им пусне. Хомосексуалните мъже харесваха Аманда много — факт, който си имаше своите предимства, но я караше да се чувства безполова, а жените изглежда започваха отношенията си с нея като с ценен човек, пред когото най-сетне можеха да бъдат себе си, да казват какво наистина мислят, без да се тревожат от непрекъснатата скрита конкуренция, характерна за женските компании. За всички Аманда беше отлична дружка.

Една всеобща грешка.

— О, виж! — каза Карън, най-новата й приятелка от колежа (една от многото, все едно коя), която учеше география, не виждаше смисъла от съществуването на град Бристол и беше убедена, че провалът на всяка една философско-политическа система в историята се дължеше на фундаменталната и съвсем простичка истина, че Хората Са Тъпаци. — Започва „Магьосникът от Оз“!

— Така ли? — отвърна Аманда и се тръшна на дивана до Карън. Тъкмо се бяха прибрали от една страхотна вечер навън. Най-хубавият клубен тоалет на Аманда беше залепнал по потното й тяло, краката адски я боляха — жени с такъв едър кокал като нея не бяха за високи токчета — и макар че и тя, и Карън бяха танцували и пили, и пушили и се бяха смели цяла вечер, нито една от двете не беше успяла да привлече вниманието на някое момче, всъщност, никой не ги беше и погледнал дори. Честно казано, Карън имаше проблем с носа. И с веждите. И накуцваше леко, но докато танцуваха, това изобщо не личеше. Както и да е, бяха се забавлявали. Вечерта беше обнадеждаваща за бъдещото им приятелство.

През последната година от следването, с малко помощ от майка си и от втория си баща, Ханк — истинският й баща плащаше самото й обучение и Аманда знаеше, че той успява да покрива таксите с цената на огромни усилия, затова го лъжеше, че парите й стигат всеки път, когато той я питаше дали да не й прати още нещичко — момичето имаше достатъчно, за да се справи с половината наем на апартаментче с две спални близо до университета. Беше пуснала в университетския сайт обява, че си търси съквартирантка, и Карън се беше обадила в отговор. Бяха пили кафе заедно, бяха се спогодили добре, после се бяха нанесли. Ето, две седмици бяха минали без никакви проблеми.

— Дори не знаех, че по телевизията още пускат толкова стари неща — въодушевено продължи Карън и сви различно дългите си крака под себе си на дивана. После вдиша дълбоко и се приготви да се присъедини към следващия припев на „We’re Off To See…“.

— Мразя тоя шибан филм — рече Аманда.

Карън се задави, най-вероятно с въздуха, който току-що беше поела.

— Какво? — изкашля и погледна Аманда така, сякаш съквартирантката й я беше ударила. Ама наистина ударила.

Аманда не забеляза нищо и в блаженото си неведение продължи да затъва:

— Няма нищо реално, дори в рамките на историята от книжката. За да сработи тоя сюжет, всички герои трябва да се държат като пълни идиоти, а после стигат до края и се оказва, че магия изобщо няма, че вълшебникът е само един самовлюбен загубеняк, който с измама е накарал всички да му вярват, а след това овреме си бие камшика и бяга с балона точно преди да го изправят пред съда да му търсят сметка. Тоя Оз си е направо втори Милошевич.

После млъкна, защото с кристална яснота пред погледа й изпъкна бялото в очите на Карън и в първия момент Аманда реши, че ефектът се дължи на скапаните хапчета, които им продаде дебелото момче пред тоалетните с уверението, че са екстази, намерено в стаята на по-големия му брат, но беше напълно възможно срокът им на годност да е изтекъл преди двайсет години или пък да са били прост парацетамол.

— Шегуваш се, нали? — попита после Карън.

— И после, моля ти се, Дороти се прибира вкъщи — продължи бодро Аманда, някак си разтълкувала последната реплика като насърчение, — и се предполага, че ние трябва да сме щастливи, задето се е върнала при своите остарели, тесни, черно-бели хоризонти? Всичките ти мечти, видиш ли, са нещо много хубаво, обаче недей да забравяш, че си хваната в капана на фермата вовеки веков! По същата причина мразя и хрониките на шибаната Нарния. Господи, за тия романчета въобще няма да почвам да говоря. — Страхливия лъв бъбреше превзето от екрана. — Направо кошмар.

Карън я гледаше невярващо. Всъщност, повече от невярващо.

— И Страхливия лъв ли не харесваш?

— О, моля ти се! Погледни го само и ми кажи дали не виждаш в него оня педофил, от когото всяка майка предупреждава дъщеря си да се пази! Всеки момент очакваш да си го извади и да налегне Дороти — след което подхвана, имитирайки гнусно гласа на Страхливия лъв — Хайде, малка Дороти, седни в скута на чичо Лъв и ще ти покажа защо ме наричат „цар на джунглата“, кхъ-кхъ. А после я събаря на земята и й смъква гащичките точно до червените…

Тук Аманда спря, защото изразът на лицето на Карън не можеше да бъде сбъркан. Парацетамолът не е в състояние да накара никого да изглежда така.

— Е, не плачи, де — рече Аманда, но беше твърде късно.

Оказа се, че Карън била „попипвана“ — според собствения й отвратителен израз, който тя многократно употреби — от собствения си дядо от пет до четиринайсетгодишната си възраст. Тормозът спрял със смъртта на дядото. Нещо повече — когато разказала всичко на родителите си, те я изгонили от къщи за известно време и й позволили да се върне и да си вземе матурите, едва когато напълно се отрекла от думите си за случилото се.

— Не знаеш какво е — хълцаше Карън в прегръдките на Аманда. — Нищо не знаеш.

— Съжалявам — отвръщаше Аманда и смутено галеше Карън по косата. — Наистина не знам.

Случката можеше и да ги сближи. Сигурно и щеше да ги сближи, но вместо това Карън започна да води в квартирата други приятелки, с които си приказваше, но рязко млъкваше в момента, в който Аманда влезеше. И нещата с приятелството помежду им приключиха дотам.

Най-смайващото беше, че Аманда не можеше да разбере защо всеки път се получаваше така. Собственото си детство тя определяше като напълно нормално. Въпреки развода, беше останала близка и с Джордж, и с Клеър, като малка не я бяха тормозили никакви ненавременни тревоги за пари, нито пък чувство за несигурност. Струваше й се обаче, че е родена с някакъв малък дефект, дефект точно в средата на най-съкровената й личност, дефект толкова срамен, че не биваше да бъде показван на никого, така че Аманда беше прекарала целия си живот в старание да изгради около себе си черупка, за да го скрие по-добре. Неизбежно обаче, черупката се беше превърнала в нейното истинско Аз — факт, който Аманда така и не можеше да прозре напълно, макар че той би й донесъл известно облекчение. Единственото, което тя знаеше, беше истината, скрита дълбоко–дълбоко: мъничкият дефект, за който никой никога не трябваше да узнава. И ако дефектът не беше същинското й Аз, то кое беше същинското й Аз в края на краищата? Самата сърцевина на личността на Аманда беше преломена и целият й живот беше едно безкрайно старание да отвлича вниманието на околните така, че те да не забележат това.

— Добре ли си прекарваш, мила? — все питаше баща й по телефона.

— Да, татко, господи — отвръщаше рязко тя, за да не се разплаче.

— Защото всички казват, че студентските години били най-хубавите, обаче, да ти призная, за мен те си бяха просто мъчителни и… Да, мъчителни е най-точното определение.

— За теб всичко е мъчително, Джордж — отвръщаше Аманда и се свиваше одве, за да пресече хлипа, който се надигаше в гърлото й.

Баща й се засмиваше.

— Предполагам, че си права.

И този негов отговор също я разстройваше — разстройваше я добротата му, абсолютно безсмислената му доброта — и затова, когато той след това питаше „Сигурна ли си, че парите ти стигат?“, тя просто му затваряше телефона.

Рейчъл и Мей седнаха, заемайки пет шести от одеялото. В интерес на истината, времето още не беше достатъчно топло за пикници, но Рейчъл си падаше по всякакви изтощителни предизвикателства, вероятно — мислеше Аманда — с желание да провери докъде се простира прагът на търпимост у приятелките й. Оплачеш ли се, губиш.

— Кой гледа Джей Пи? — попита Рейчъл, без намерение да си съблича палтото.

— Баща ми — отвърна Аманда, преглеждайки съдържанието на кошницата — там нямаше нищо, което да я изкуши, но в крайна сметка изборът й падна върху една пластмасова кутия със салата. — Имаме ли дресинг?

Нова пауза, после още тих смях, споделен между Рейчъл и Мей. Аманда не им обърна никакво внимание и след още търсене намери малко, много скъпо на вид шишенце зехтин. Сипа пестеливо от него върху салатата, която се състоеше предимно от листни зеленчуци, комбинирани с други листни зеленчуци. После зави капачката на шишенцето прекалено енергично и усети как тя изпука под пръстите й. Изпука и превъртя свободно, отказвайки да се затегне и да си остане на мястото. Аманда прибра зехтина в кошницата и го нагласи внимателно изправен, така че поне да изглежда затворен, като се увери крадешком, че нито Рейчъл, нито Мей са забелязали станалото.

— Моят баща за нищо на света не би гледал деца — отбеляза Рейчъл и си наля кафе от безбожно елегантен термос. — През живота си не е сменял памперс? Не си даваше труд да ни научи имената, докато не навършихме пет години?

— О, моля ти се — възкликна Мей, учудвайки с реакцията си и Аманда, и — очевидно — самата себе си, затова побърза да придаде на лицето си израз на ведро съгласие. Аманда не смееше да се надява Мей някога да застане на нейна страна; с коментара си Рейчъл просто отново парадираше с австралийския произход на баща си, който, по думите й, едва ли не прекарваше живота си в лов на говеда с ласо, стиснато в зъбите, докато едновременно с това караше сърф и пиеше бира след бира. И той ли като всички австралийци говори така, все едно му е запушен носът? Аманда никога не беше задавала този въпрос. А тлъст ли е по рождение като всички мъже в Австралия? и този въпрос беше останал премълчан. Сигурно и косата му е вързана на опашка или пък свири в някоя местна музикална банда с импровизирани инструменти, все едно извадена от седемдесетте? — и за този отговор Аманда не беше настоявала. Замисли се и даде оценка на собствените си мисли в момента. Беше отвратително несправедлива към Рейчъл. Но нима да бъдеш отвратително несправедлив не беше толкова вълнуващо понякога?

— Татко се справя страхотно с Джей Пи — отвърна Аманда. — Той е много добър човек, баща ми. Много мил.

— М-м — измънка Рейчъл, а погледът й се рееше към отсрещния край на поляната, където няколко младежи също се бяха възползвали от слънчевото време, за да поритат футбол. — По-малкият брат на Джейк Гиленхаал, на три часа.

Мей примигна.

— Знаеш ли, никога не мога да се ориентирам правилно, когато някой приказва така. Казваш „на три часа“ все едно определяш посока.

— Че то си е посока — отвърна Рейчъл и посочи с пръст. — Дванайсет, един, два, три часа? Какво трудно има?

Трите жени се обърнаха и загледаха господин „Три часа“, който действително беше красавец, макар че Аманда никога не би признала това, но в същото време беше малко младичък дори за нея, въпреки че с още шест години по-възрастната Рейчъл явно не смяташе така. Косата на младия мъж беше гъста и пищна като млечен шейк и нямаше начин той да не съзнава този факт. Дори от разстояние си личеше, че излъчва самообожание така, както кралицата снизхожда в благоволението си към поданиците.

— На вид е от ония, които викат, когато свършват — обади се Аманда, но се усети, че е казала думите гласно в момента, в който Мей прихна. Аманда се обърна да я погледне, но Мей вече се беше свила отново под втренчения поглед на Рейчъл. После побърза да грабне телефона си и пак да провери джипиеса.

— Още са в Нандос — рече.

— Е, Марко поне се интересува от мен? — обади се Рейчъл. — Най-малкото не е зачезнал в чужбина с някакво секси ново гадже? Без да дава пет пари за задълженията си?

Вилицата на Аманда с последната хапка салата замръзна по пътя към устата й, а в следващата секунда очите й се наляха с неочаквани сълзи. Само силата на волята й ги спря да не потекат по бузите й.

Защото това не беше истина. Е, истина беше, но едновременно и не беше истина. Анри действително се беше върнал във Франция и живееше там с Клодин, но в интерес на истината Аманда го беше прогонила, беше го изритала от своя живот и от живота на Джей Пи, беше го отхвърлила със сила и упорито постоянство, които бяха изненадали и самата нея. Той обаче се обаждаше всяка седмица на Джей Пи, макар способностите на четиригодишното момченце да говори по телефона бяха меко казано в зачатък. Анри казваше, че иска синът му да слуша истински френски, иска той да чува истинското си име (Жан-Пиер), произнесено както трябва, иска да го приспива с песничките, които собствената му баба му е пяла, когато е бил малък.

Ако сърцето на Аманда не се късаше наново всеки път, когато чуеше гласа на Анри, подобна бащинска загриженост можеше дори да й се стори мила.

Двамата се срещнаха през последната й година в университета, отначало посещаваха общ курс, после се засичаха няколко пъти по разни партита. Анри беше здрав и набит, мъжествен до безобразие. Още на двайсет години косата му вече леко сивееше и сред всички момичета в курса той избра Аманда и сядаше винаги до нея, привлечен от — по-късно й беше признал това — наситеното присъствие на личността й, навяващо мисълта, че тя може, стига да поиска, не само да убие враг, но и да го изяде след това.

Що се отнася до Аманда, тя изпадаше в някакво замайване всеки път, когато беше в една стая с Анри и това постепенно я докара до състояние на перманентна ярост.

В продължение на месеци категорично отказваше да каже на родителите си за него от страх да не получи от тях някакъв, дори и най-слаб намек за присмех за това, че е хлътнала така здраво по някого, макар че Джордж и Клеър бяха последните хора на света, които биха сторили нещо подобно.

Най-често си го изкарваше на самия Анри.

— В теб гори огън — казваше той и макар думите да звучаха абсурдно смешно дори с френския му акцент, обикновено в тази точка и двамата бяха толкова възбудени, че това нямаше значение. Сякаш ураган ухажваше скорпион — такава беше връзката им. Скандали с хвърляне на предмети, зашеметяващ секс, месеци наред живот в състояние на някаква безкрайна нервна треска. Чувстваха се толкова млади! Преживяването беше толкова френско! Аманда беше буквално пометена, но когато сега се обръщаше назад, виждаше, че е била пометена единствено в смисъла, в който земно свлачище помита магистрала — необратима катастрофа, завършваща под една камара отломки. Двамата с Анри се бяха карали и на сватбения си ден. По време на церемонията.

Трийсет дни след венчавката, Аманда установи, че е бременна в третия месец и след този момент Анри започна да се оказва виновен за все повече и повече неща. В кухнята не отделяше ножовете за месо от тези за масло. Трупаше фасовете си в саксията с камелии, която Аманда беше окачила на новия им балкон в апартамента, чийто ремонт Анри така и не довърши, както беше обещал. Докато една вечер, по време на все-така-невероятен-секс-в-седмия-месец-от-бременността, Анри се стори на Аманда толкова гневен, че тя спонтанно го зашлеви през лицето така силно, че венчалната й халка поряза бузата му — акт, който я шокира толкова дълбоко, че тя прекара нощта при баща си, уплашена от това какво ли още е способна да стори.

Анри я напусна на следващия ден.

— Не е заради плесницата — каза й с влудяващо спокойствие. — Господ ми е свидетел, истинският французин умее да получава плесници. Отивам си заради израза, който имаше лицето ти, когато ме удари — после нежно пое ръката й в своите и тази нежност показа на Аманда, че всичко е свършило, показа й го по-категорично от най-бруталния скандал. — Явно е, че ти се бориш с омразата към самата себе си, бориш се, както можеш, и си го изкарваш на онези хора, които смяташ за достатъчно силни, за да се справят с отношението ти. Разбирам те. Аз съм същият. Трудно е, но би било поносимо, ако любовта ти към мен беше по-голяма от омразата ти. Но любовта ти се е препънала някъде по пътя, при това, струва ми се, безвъзвратно. И за двама ни.

Болката от тези думи накара гневът на Аманда да избухне с нова сила и тя заля съпруга си с отмъстителни заплахи как никога няма да му позволи дори да види сина си, как, ако не изчезне веднага от очите й, ще каже на съдията, че той е ударил нея — а нима всеки английски съдия не би повярвал охотно на това, щом става дума за французин? — така че най-добре за него било да напусне страната незабавно, защото иначе тя щяла да направи така, че да го арестуват.

В края на краищата, Анри й повярва. И си отиде.

Когато синът им се роди, Аманда го кръсти на отдавна починалия любим чичо на Анри — така се бяха разбрали двамата още преди раздялата. Веднага съкрати името на Джей Пи, но фактът си остана. До ден-днешен тя говореше с детето на френски толкова, колкото и на английски, за да е сигурна, че то владее езика свободно и може да разговаря с баща си.

Анри беше любовта на живота й и тя така и никога не успя да му прости това. По всичко личеше, че не прости и на себе си.

Междувременно той продължаваше да звъни редовно и звукът на гласа му я натъжаваше толкова, че тя усилваше звука на телевизора, докато Анри говореше колебливо с Джей Пи по телефона, а детето му отвръщаше единствено с предпазливо „Oui?“.

— Виж — рече Аманда, зарови отново вилицата в салатата и преглътна сълзите си. — Съжалявам за онова, което казах за паметника на животните от войните. Съжалявам за псувните. Мамка му, съжалявам за всичко, окей? Няма нужда да ме наказваш допълнително.

Очите на Мей изглеждаха пълни с удивена загриженост, но ударът на Рейчъл не закъсня:

— Не е заради паметника? — рече тя. — По-скоро е заради цялостната жар, с която се отнасяш към всичко?

Аманда очакваше — глупаво, както внезапно й се стори — да я засипят незабавно с уверения, че няма за какво да се извинява, така че сега изведнъж отново се раздразни.

— Дядо ми Джо изгубил крака си във Виетнам — рече. — А после, когато се върнал в инвалиден стол, битниците го заплювали по улицата. Прости ми, задето смятам, че паметник на пощенския гълъб е проява на лош вкус.

— Лелей — прошепна Мей. — Дядо ти се е бил във Виетнам?

— Това по никакъв начин не може да е вярно — отвърна Рейчъл, а гласът й беше станал каменен.

Аманда изстина. Казаното наистина не беше вярно. Дядо Джо така и не бил мобилизиран и умрял на строителната площадка, когато земекопна машина случайно прерязала бедрената му артерия. Чувстваше как лошата карма се трупа заради лъжата, заради това, че беше представила смъртта му за героична дори само един-единствен път. Но някои неща просто трябва да бъдат направени.

— Убивал ли е виетнамци? — попита Мей със сериозност, която придобиваше винаги, когато някой наоколо проявеше каквото и да било неуважение към азиатската раса.

Рейчъл изпуфтя презрително.

— Британски войници всъщност никога не са воювали във Виетнам? Австралийците обаче са воювали и още как? Баща ми…

— Дядо ми беше американец — парира Аманда, защото това вече си беше чистата истина.

Мей зяпна Рейчъл.

— Сериозно?

— Бащата на майка ти ли? — попита Рейчъл и придоби объркан вид — нещо, което само по себе си пък обърка Аманда.

— Не, бащата на баща ми — отвърна тя. — Баща ми е американец.

— Нищо подобно — разсмя се Рейчъл. — Баща ти е англичанин? Аз го познавам? Виждали сме се повече от веднъж? Такава лъжкиня си, Аманда. Не е много умно от твоя страна? Не е и забавно?

— Прощавай — отговори Аманда, — но мисля, че отлично знам от каква националност е собственият ми баща.

— Все едно — отвърна Рейчъл и сръбна от кафето си.

— Може би мислиш за втория си баща — намеси Мей, очевидно притеснена, че двете с Рейчъл са били твърде нетактични.

— Вторият ми баща също е американец — смръщи се Аманда. — Майка ми си пада по определен тип мъже.

Това също не беше вярно. Да, Ханк наистина беше американец, но беше едър, мускулест и чернокож. Дори Джордж да беше жена, двамата пак не биха се различавали толкова драстично, колкото се различаваха в момента.

— Майка ми е англичанка, но баща ми определено е американец.

Рейчъл само повдигна вежди и продължи да зяпа господин Три часа.

— Попитай новото му гадже, ако не ми вярваш — рече Аманда, само че много тихо, защото вече се беше предала.

— Ново гадже? — обади се Рейчъл изненадващо остро.

— Той излиза по срещи? — попита Мей, зинала от смайване. — На неговата възраст?

— Той е на четирийсет и осем години — отвърна Аманда. — В интерес на истината, на възраст е подходящ и за двете ви.

— Пфу? — проточи Рейчъл. — Не ставай противна — и бодна още една маслина от спагетите си. — Е, каква е тя? Новата ти бъдеща мащеха?

Аманда си задаваше същия въпрос. Тази седмица Джордж беше по-разсеян от обикновено. Първо й се беше обадил да й разкаже несвързана история за някаква птица, дето кацнала в задния му двор, после пък отлетяла, история, която Аманда не доразбра, но успя да увери баща си, че е била сън, а тази сутрин пък беше обявил, че се среща с някаква непозната жена, влязла неочаквано в студиото му за предпечат. Беше й се сторил толкова открит и уязвим, че пред перспективата на онова, което предстоеше да се случи — това беше Джордж, в края на краищата — Аманда усещаше, че й призлява.

— Едва ли чак мащеха — рече тя. — Излизали са само два-три пъти, аз още не съм я виждала. Знам само, че се казва Кумико и…

— Кумико? — прекъсна я Рейчъл. — Това пък що за име е?

— Японско — отговори Мей с поглед, пронизващ като лазерен лъч. — Много често срещано име.

— Дали е японско, не знам, но по думите на баща ми жената ми се струва наистина мила.

— Ако се примирява с твоя, както твърдиш, американски баща, значи наистина трябва да е мила? — изкоментира Рейчъл и пресуши последната глътка вино от чашата си.

— Това пък какво трябва да означава? — попита Аманда, но успя да стигне само до „Това пък какво…“, когато една футболна топка я удари толкова силно по тила, че тя буквално падна с главата напред в кошницата за пикник.

— Прощавайте — обади се господин Три часа и енергично се наведе да си прибере топката.

— Какви ги вършиш, мамка му? — отвърна Аманда, притиснала с ръка удареното, но в следващия миг млъкна, защото видя как Рейчъл се засмя с най-привлекателния си смях, изпъчила предизвикателно цици.

— Не я мислете? — рече тя. — Заслужава си го, задето ни говори глупости?

Господин Три часа също се засмя и отметна къдрица от очите си.

— Само за дами ли е пикникът или и някой нехранимайко също може да се присъедини?

— Нехранимайкото определено ще подобри атмосферата? — отвърна Рейчъл. — Да ви предложа малко калмари? От „Маркс & Спенсър“ са?

— Няма да откажа — отвърна мъжът и седна непохватно до Рейчъл, като събори кока-колата й в тревата и я разля. Не се извини. Рейчъл вече му приготвяше порция калмари върху една салфетка.

Аманда все още притискаше тила си с длан.

— Зехтин? — предложи тя с равен глас.

— С удоволствие — отвърна мъжът, без дори да я погледне.

Аманда внимателно извади шишенцето със зехтина от кошницата и му го подаде с най-невинен вид.

— Не забравяйте да го разклатите хубавичко.

Мъжът я послуша.

— Не е за вярване — рече Мей.

Разрязването на страниците на книга с макетния нож винаги изпълваше Джордж с толкова силно усещане за нарушаване на табу, за престъпление срещу собствената му ценностна система, че всеки път, когато го правеше, той едва ли не очакваше да види как от разрязаната хартия бликва кръв.

Джордж обожаваше хартиените книги със същата ненаситност, с която други хора обичат коне, вино или прогресив рок. Така и никога не успя да приеме електронните книги, защото смяташе, че при тях самата книга е сведена до компютърен файл, а компютърните файлове бяха заменяеми, някак еднократни, неща, които човек никога не може да притежава истински. Той например не пазеше нито един имейл отпреди десет години, но в библиотеката му все така стояха всички книги, които беше купувал тогава. Освен това, нима съществуваше на света по-съвършена вещ от книгата? Различните типове хартия, гладка или груба под дланите. Ръбчето на страницата, притиснато във възглавничката на пръста при прелистването на нова глава. Начинът, по който марката, избрана от самия теб за отбелязване на страницата, до която си стигнал — артистична, скромна, просто откъснато листче или обвивка от бонбон — се придвижва напред по обема на книгата, отбелязвайки напредъка ти: винаги мъничко по-нататък всеки път, когато затвориш томчето.

А как изглеждат книгите, подредени по стените! Организирани по приумицата на собственика им. Организацията на Джордж беше неизменно проста: в момента книгите му бяха подредени по автор и хронологично, но през годините ги беше подреждал и по размер, по тема, по тип корица. Всичките си стояха по лавиците, твърде много на брой, но никога достатъчно, затворените в тях истории бушуваха вечно, с читател или без — Доротея Брук[3] отново и отново избираше погрешния мъж за свой съпруг, дъжд от цветя все валеше над погребението на Хосе-Аркадио Буендия[4], Хал Инканденца безкрай разиграваше Страшния съд на тенискортовете в Енфийлд[5].

Веднъж Джордж гледа по телевизията предаване за мандалите от пясък, които будистките монаси изработват. Смайващо красиви рисунки, понякога цели метри в диаметър, друг път широки колкото цяла зала. Фигури от разноцветен пясък, старателно вплетени в симетрични шарки, като за целта монасите използваха тесни тръбички, подобни на сламки за пиене, издухваха през тях пясъка, подреждаха го пласт след пласт в продължение на седмици, докато мандалата най-сетне станеше готова. След това, по правилата на будисткото отричане на материалното, тя биваше унищожена, но Джордж предпочиташе да не мисли за този момент.

Истински интересен за него беше фактът, че — освен ако нещо не беше доразбрал, което също не беше изключено — мандалата представлява отражение на вътрешното състояние на самия монах. Неговото същинско Аз, вероятно постигнало пълния покой, бива изложено в една красива крехка форма. Душата като рисунка.

Книгите на стените на Джордж бяха неговата пясъчна мандала. Когато всяка от тях си беше на мястото, когато той можеше да прокара длани по успоредно изправените им гръбчета, да свали която си поиска от лавицата, за да я чете и препрочита — тогава цялата библиотека представляваше най-чистото и тихо отражение на неговото вътрешно състояние. Е, може би не на действителното му вътрешно състояние, а на онова вътрешно състояние, в което Джордж мечтаеше да пребивава. Факт, който, като се замислеше човек по-сериозно, вероятно се отнасяше и за монасите.

Затова в деня, когато за първи път разряза страниците на книга, когато острието се заби в старото томче с меки корици, което беше намерил захвърлено близо до кофите за боклук зад ателието си, Джордж се почувства така, сякаш някой беше стъпил тромаво сред подредения пясък на неговата мандала. Богохулство. Десакрализация на божественото. Или, може би, освобождаване на божественото от някакви окови.

И в двата случая, усещането беше… интересно.

Никога не се беше смятал за художник, определено не се смяташе за такъв и сега, но през целия си живот беше умеел да скицира донякъде прилично. Притежаваше известна техника, можеше да нахвърля човешко лице — това не се отнасяше за ръцете, но кой ли друг, освен Джон Сингър Сарджънт можеше да рисува човешки ръце? — а в известен период от време дори беше правил скици с въглен на голата Клеър, полегнала сред възглавници или безуспешно опитваща се да крепи на главата си украса от пера, която беше намерила един Бог знае откъде. Разбира се, тези скици бяха само прелюдия към секса и в това нямаше нищо лошо, както и, вероятно, представляваха знак за евентуалната им бъдеща женитба, тъй като бяха сред причините, поради които Клеър беше допуснала изначалната си грешка по отношение на същинската природа на Джордж.

— Изобщо не е лошо — казваше обикновено тя, докато измъкваше ризата на Джордж от панталона. А онова, което следваше, беше винаги спокойно, ведро и изпълнено с характерната за тези актове радост.

След сватбата Джордж не спря да рисува и скицира, не спря и когато подхвана бизнеса си, нито пък когато съпругата му започна да се изкачва по йерархичната стълбица на адвокатите по граждански дела — един ден щеше да стане съдия, в това бяха сигурни и двамата — но никога не отбеляза истински напредък, независимо че Клеър продължаваше да смята (мило, насърчаващо, обнадеждено), че напредъкът рано или късно ще настъпи. Джордж си остана просто човек, който ловко си драска, голите скици с въглен ставаха все по-малко и по-редки, украсата от пера се изгуби завинаги, упоително страстните следобеди полека-лека и малко преждевременно преминаха в подиробедната дрямка на средната възраст.

Ханк, новият съпруг на Клеър, беше управител на хотел, част от огромна американска верига. Джордж нямаше представа дали той също някога е проявявал интерес към рисуването.

След развода Джордж продължаваше да рисува от време на време, понякога само дращеше, докато говореше по телефона, друг път си вземаше листа скъпа хартия от склада на ателието и упражняваше ръката си като нахвърляше някое дърво, огряно от слънчевите лъчи, пейка в парка под проливен дъжд или онзи чифт поразително грозни обувки, които Мехмет беше зарязал в офиса след едно безуспешно прослушване за „Цар Лъв“. По-сериозни опити в рисуването Джордж не правеше. Никога нищо повече от скици с молив, понякога с мастило; въглен вече не използваше.

Докато не намери книгата. За малко да я пропусне. Беше паднала зад кофите за боклук и Джордж я мерна случайно, докато се опитваше да събере остатъците от нечий изхвърлен обяд, развлечени по целия тротоар от някой извадил късмет гълъб. Оказа се роман на Джон Ъпдайк, който Джордж не беше чел (всъщност той не беше чел нищо на Ъпдайк) със заглавие „След лилии красиви“. Джордж прибра съсипаното томче в ателието и разлисти лошо повредените страници. Ръбчетата на повечето бяха залепнали едно за друго, явно след някой преживян дъжд, но около половината книга все още ставаше.

Джордж беше поразен от внезапния порив да нарисува нещо върху някоя от страниците. Животът на книгата беше приключил, тя беше напълно нечетима, но въпреки това рисуването върху нея му се стори както възбуждащо вандалско, така и — тази втора мисъл го изпълни с увереност, че ще постъпи възможно най-правилно — начин да предаде тялото й на вечен покой, да й осигури достойно погребение, да постави монети върху вече затворените й очи. Но когато опря връхчето на молива си върху една от по-чистите страници, Джордж се спря.

По-добре беше да използва острие.

Без да се замисля, той бръкна в чекмеджето на бюрото си и извади от там макетния нож, с който подрязваше, оформяше и снаждаше материали всеки път, когато имаше задача нещо да бъде изработено на ръка — случаи, все по-редки в днешната ера на компютърния дизайн, срещу който Джордж не се беше съпротивлявал, тъй като този начин на работа беше по-бърз и му оставяше повече свободно време за драскане, моткане и мечти. С ножа в ръка той отново застана над поставената на работната му маса книга.

Беше събота сутрин. Всеки момент трябваше да отвори ателието, но вместо това Джордж постави върха на острието върху една страница. Ахна леко при първия направен разрез, едва ли не очаквайки книгата да ахне с него. Тя не го стори, но след първия натиск Джордж остана неподвижен, за да си даде сметка какво всъщност е сторил.

А после направи втори разрез.

Режеше и режеше, малки лентички, големи лентички, извити, ъгловати, тук-там не режеше, а късаше, всъщност късаше много, поне отначало, докато свикне със специфичното съпротивление на хартията. Повечето изрезки по форма не съвпадаха с намерението му, но продължаваше да реже, забиваше острието дълбоко в думите на Джон Ъпдайк (докато си почиваше, очите му прочитаха откъсчета от текста, цели параграфи, изпълнени със смайващ брой употреби на точки-и-запетаи и минимално количество сюжетно действие).

В някакъв момент Джордж все пак отвори ателието и захвърли всички клиенти на милостта на Мехмет, докато сам той остана съсредоточен със смайващо усърдие върху изрязването, часовете течаха, топяха се с рядка бързина. Джордж не беше съвсем сигурен към постигането на какви точно форми се стреми, но в късния следобед, когато Мехмет вече нямаше търпение да се изстреля към вкъщи и да се приготви за излизане в съботната вечер, той събра най-гладко изработените си изрезки върху квадрат от черна хартия и полека ги сглоби в онази фигура, която се беше оформила предварително в съзнанието му. Не струпа изрезките една върху друга, не им придаде обем или каквато и да е триизмерност, не — просто ги подреди легнали върху перната страница, някои от тях дори не се докосваха с останалите, и така, полека, ги нагласи в правилния контур: разпръснати думи и части от думи го гледаха, подобни на разкривени прозорчета към света, построен вътре в книгата, прозорчета, които Джордж беше изрязал в нея с ножа си.

— Лилия — подхвърли Мехмет, когато профуча край него, за да си вземе якето.

— Моля? — примигна от изненада Джордж, почти забравил къде изобщо се намира.

— Прилича на лилия — бавно повтори Мехмет, сякаш говореше на пациент в дълбока кома. — Любимото цвете на майка ми. Факт, който, мен ако питаш, говори много за личността й. Ухае и цапа много.

После Мехмет се напъха в дрехата си и си отиде, но Джордж остана седнал още дълго, загледан в апликираните изрезки.

Лилия. Очевидно беше лилия. Изрязана от книга със заглавие „Сред лилии красиви“.

Раздразнено се изсмя на собствената си клишираност, на плиткостта на замисъла си, на онази тривиалност, която — Джордж ясно чувстваше това — винаги му беше пречила да се превърне в истински художник и посегна да избута всичките хартиени боклуци от бюрото в кошчето.

Но се спря. Всъщност, на черната хартия лежеше една доста хубава лилия.

И така се започна. Джордж се навърташе около кашоните за книги по една лира в антикварните книжарници и купуваше най-повредените, най-отхвърлените и незаслужаващи обич книги. Никога не правеше изрезки и апликации по определена тема — стараейки се да не повтаря опита с тавтологичната лилия — но понякога един случайно мернат ред от някое шейсетгодишно полумухлясало томче на Агата Кристи поразяваше въображението му и той изрязваше и подреждаше формата на разказаната с много думи отпусната ръка, стиснала цигара. Или пък повтаряше с изрезки непознатия хоризонт с три увиснали над него хайку-луни, описан в някой научнофантастичен роман, чието име Джордж никога не беше и чувал. Или пък изработваше самотна фигура, носеща дете на ръце и маркирана с едно–единствено „1“, останало от „Част 1“ на историята за обсадата на Ленинград.

Показваше готовите апликации единствено на Аманда, при това невинаги — Мехмет ги беше виждал всичките, тъй като просто работеше в ателието, но това не беше „показване“ в същия смисъл на думата — и тя вежливо ги хвалеше, което обезкуражаваше Джордж, но въпреки това той продължаваше да работи. Експериментираше с различни лепила, за да подсигури най-здраво прикрепване към различните материали, които използваше за фон, пробваше да види как ще изглеждат апликациите под стъкло и без стъкло, с рамка или без рамка, без паспарту или с паспарту — съответно широко или тясно. Понякога се опитваше да изработи силует от една-единствена изрезка, веднъж успя да постигне почти съвършена форма на роза (в знак на почит към първата си лилия използва за целта страница от едно разпадащо се копие от романа на Айрис Мърдок „Дива роза“), но най-често получаваше резултати, сходни с подобния на гъска жерав, който Мехмет беше зърнал веднъж.

Нямаше никакви амбиции във връзка с апликациите, не се беше замислял дали са достатъчно добри, за да ги излага пред публика, просто ставаха за убиване на времето. Позволяваха на ръцете му да работят, понякога в известна степен откъснати от съзнанието му, а процесът на изработка винаги водеше към нещо, към тайнствен резултат, който се разкриваше — дори пред самия Джордж — едва в момента на окончателната подредба на изрязаните фигурки върху гладкия фон. Джордж ги довършваше по най-различни начини и ги държеше в единия ъгъл на склада, където Мехмет беше достатъчно любезен да не рови.

Апликациите развличаха Джордж, понякога дори бяха нещо повече от развлечение, но в края на краищата не бяха нищо особено, макар че той беше готов да настоява, че все пак са си неговото нищо особено.

До деня, в който се появи Кумико. И всичко се промени.

Тя носеше малък куфар като онези, които — образът се мерна толкова бързо в съзнанието на Джордж, че го разсея от самия факт на влязлата посетителка — носеха по гарите черно-белите героини от филмите от четирийсетте: куфар, не по-голям от малка кутия, очевидно празен, за да не полага актрисата никакви усилия, дръжката му, стисната в длан в снежнобяла ръкавица без нито едно петънце. Малък куфар, но въпреки това именно куфар, а не дипломатическо куфарче или ръчна чанта.

Посетителката беше по-дребна от средното, без при това да бъде действително дребничка, по раменете й падаше дълга тъмна коса, светлокафявите й очи гледаха немигащо Джордж. Той не беше в състояние да определи точната й националност, не и на момента. Беше облечена в семпла бяла рокля, същата на цвят като шлифера, преметнат в сгъвката на свободната й ръка — отново точно копие на пътуващите по влаковете героини от филмите от четирийсетте. На главата й беше кацнала мъничка червена шапчица — анахронизъм, който някак си идеално прилягаше на целия й вид.

Възрастта й също беше неопределима. На Джордж му се стори по-млада от него, може би към трийсет и пет? Но докато се взираше в нея, изгубил ума и дума, нещо в позата й, нещо в изисканата простота на роклята й, нещо в твърдия поглед в очите й, които не се откъсваха от него, му напомниха за фигура, излязла от дълбините на времето: влиятелна господарка с огромни владения през някоя от шотландските войни, инфанта, обречена да се омъжи в дивите джунгли на Южна Америка, търпелива прислужница на богиня с тежък характер…

Джордж примигна и посетителката пред него отново се превърна в обикновена жена. Жена в семпла бяла рокля. С шапчица, която изглеждаше демоде с поне деветдесет години, но в същото време приличаше на последен писък в модните тенденции.

— Мога ли да…? — най-сетне успя да промълви Джордж.

— Името ми — каза жената, — е Кумико.

Нито един клиент в двайсет и една годишната история на ателието не беше заявявал поръчка по този начин. Джордж отвърна:

— Аз съм Джордж.

— Джордж — повтори жената. — Да. Джордж.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — повтори й Джордж, преизпълнен с желание да я задържи.

— Исках да попитам, моля — отвърна тя и сложи малкия си куфар върху плота пред нея, — бихте ли могли да ме посъветвате как е най-добре да се изработят копия от тези?

Отблизо куфарът й изглеждаше направен от хартия, но в същото време на Джордж му се стори, че не е виждал по-скъпа вещ за пренасяне на багаж. Жената го отвори, откопча късите кожени каишки вътре и извади купчинка плочки от дебел картон — до една черни и с размери приблизително А5 — подобни на онези, които Джордж използваше за собствените си апликации.

Жената отдели пет плочки и ги подреди, една по една, пред очите на Джордж.

Върху тях имаше картини, очевидно дело на нейната ръка, ако се съдеше по начина, по който тя се отнасяше към тях — с онази странна смесица от емоции, характерна за художниците: едновременно плахо и смело, преизпълнена с очакване на реакция към изкуството й, независимо положителна или отрицателна. На пръв поглед това бяха просто изображения на красиви неща върху тъмен картон. Но ако човек ги гледаше по-дълго, ако наистина се взреше надълбоко…

Господи боже.

На една от картините беше изобразена воденица, но в нея нямаше и капка от противната сладникава асоциация, обикновено предизвиквана от думата „воденица“. Воденицата върху картона сякаш наистина се въртеше от потока, който течеше през колелото й, не беше въображаема воденица, а истинска, която съществува някъде, на някое определено място в света, реална воденица, истинна воденица, край която вероятно наскоро се е случила някоя от великите и ужасни трагедии на живота. Едновременно с това си беше просто воденица, при това явно много красива.

На втората плочка имаше дракон, донякъде в китайски стил, но крилата му бяха крила на дракон от европейската митология, беше уловен насред полет, окото му гледаше право в наблюдателя, изпълнено със зла насмешка. Точно както и воденицата, образът му беше на границата на пълния кич, подобно на онези картини за без пари, които туристите купуват от уличните художници. Но в същото време не преминаваше тази граница. Драконът на плочката беше такъв, какъвто фалшивите измислени дракони само си мечтаят да бъдат: месестото, тежко, живо, дишащо животно, скрито зад мита. Този дракон можеше да те ухапе. Този дракон можеше да те изяде.

Останалите картини бяха същите, увиснали сякаш на ръба на евтината вулгарност, но едновременно с това очевидно нямащи нищо общо с нея. Феникс, издигащ се над разтворена цветна пъпка. Табун коне, препускащи надолу по хълм. Бузата и шията на жена, отвърнала се от наблюдателя.

Образи, които трябваше да изглеждат евтини. Трябваше да изглеждат безвкусни и аматьорски. Трябваше да приличат на възможно най-лошия тип боклуци от гаражните разпродажби, изработени от дебела, отчаяна жена, чието единствено бъдеще е ранната смърт на алкохолиците.

Но с тези картини не беше така. Тези картини оставяха човека без дъх.

Онова обаче, което накара сърцето на Джордж да замре, онова, от което усети в стомаха си пърхане, сякаш беше глътнал балон, теглещ го нагоре, беше фактът, че картините на Кумико не бяха рисунки с молив, нито дърворезба, не бяха работени нито с маслени бои, нито с акварели.

Картините й бяха апликации. Формите, от които бяха образувани фигурите обаче, представляваха изрезки от някакво необозримо разнообразие от птичи пера.

— Това са… — изрече Джордж, неспособен да измисли какво още да добави, затова просто повтори:

— Това са…

— Не са такива, каквито трябва да бъдат, знам — отвърна Кумико. — Нещо им липсва. Но са си мои.

Тя изглежда се смути пред напрегнатото внимание, което Джордж показваше към картините й. Той ги гледаше така, както жертва на отвличане гледа парите от дългоочаквания откуп. Усещаше, че губи равновесие, в ушите му кръвта туптеше от замайване и той се подпря на плота, за да не падне.

— О! — възкликна тогава Кумико и Джордж видя, че тя с усмивка гледа лявата му ръка.

В нея още държеше собствената си апликация, абсолютно некадърна в сравнение с нейните, болезнено дилетантска, забравена в опита му да я скрие от Мехмет. Сега той отново понечи да я скрие, но жената вече не откъсваше очи от нея, а в тях не се четеше презрение, нито подигравка.

Четеше се удоволствие и радост.

— Изработил сте жерав — рече тя.

Била „откъде ли не“ — така му отговори Кумико същата вечер, докато двамата седяха на вечерята, на която Джордж я беше поканил по-рано — и била нещо като учителка. В чужбина. В развиващите се страни.

— Така, както го казвам, звучи като благородно занимание — допълни тя. — Не искам да звучи така. Сякаш съм някаква господарка и предлагам услугите си на бедните, но очарователни онеправдани. Не беше така. Съвсем не беше така. По-скоро беше…

Тя се отнесе и се загледа в тъмната дървена ламперия, покрила по-голямата част от стените и тавана. По неясни дори за самия него причини, Джордж я беше завел в един нов, но съзнателно декориран като старомоден „английски“ ресторант — мястото приличаше на заведение, в което мъже в сутрешни костюми вероятно са закусвали по всяко време между 1780-та и 1965-та година. На малка табела над вратата пишеше: „Създаден 1997 г.“ Джордж беше изненадан, че Кумико прие поканата му, че се беше оказала свободна още същата вечер, но тя му обясни, че е нова в града и все още не прелива от нови приятели.

Беше употребила точно тази дума. „Прелива“.

— Преподаването — продължи тя и смръщи вежди, — или, по-точно, взаимодействието приличаше на „здрасти“ и „довиждане“, казани едновременно, и така ден след ден. Разбираш ли какво имам предвид?

— Ни най-малко — отвърна Джордж. Тя говореше с някакъв неопределим акцент. Френски? Френско-руски? Испанско-малтийски? Южноафриканско-непалско-канадски? Но също и британски, а вероятно и японски, както звучеше и името й, но в същото време акцентът й не беше нито един от изброените, сякаш, докато беше пътувала по света, всяко едно от местата, където беше живяла, беше искало да я задържи вечно и като не беше успяло, се беше вмъкнало в гласа й, за да я принуди тогава да отнесе него със себе си. Джордж разбираше това, защото се чувстваше по същия начин.

Кумико се засмя на думите му, но не подигравателно, а мило.

— Не обичам да говоря толкова много за себе си. Нека кажем само, че съм живяла, променяла съм се и съм била променяна. Като всеки човек.

— Не мога да си представя момент, в който ти да трябва да бъдеш променяна.

Тя побутна парченце говеждо в чинията си, без да направи опит да го хапне.

— Вярвам, че наистина мислиш това, което казваш, Джордж.

— Прекалих. Прости ми.

— И на тези ти думи вярвам.

Тя беше имала сериозна връзка, може би дори брак, който беше приключил в някакъв момент, макар и не толкова мирно, колкото беше приключил неговият брак с Клеър. Кумико не желаеше да говори и за това.

— Миналото винаги е пълно както с радост, така и с болка, а те са нещо лично и не са тема за разговор при първа среща.

Джордж изпадна в такъв възторг, че тя нарече вечерята им „първа среща“, че пропусна няколко от следващите й изречения.

— Ами ти, Джордж? — попита тя. — Ти също не си от тук, нали?

— Не — отвърна той изненадано. — Аз съм…

— Американец — довърши тя и се облегна назад на стола си. — Значи и твоят дом е другаде, а?

Тя разказа, че е започнала да изработва апликациите по време на пътуванията си. Боите и четките били твърде трудни и скъпи за пренасяне от място на място и тя отначало започнала да използва местни платове — коприна или вълнено сукно, или каквото там било под ръка — а после преминала, повече или по-малко случайно, към птичите пера, след като се натъкнала на сергия за пера на пазара в Парамарибо или във Виентян, или в Кито, или пък може би в Шангрила, и там продавали пера във всички цветове, които човек можел да си представи, че и отвъд, някои били толкова невероятно пъстри, сякаш никога не са принадлежали на животно от нашия свят.

— И като се замисля от сегашна гледна точка — продължи Кумико, — не беше за вярване, че попаднах на такава сергия. Перата се съхраняват трудно и са много скъпи. Но ето ти на, стояха пред очите ми, набодени край бедния продавач в палещата жега. Бях омагьосана. Купих толкова, колкото можех да нося, а когато се върнах на следващия ден, сергията я нямаше.

После пийна от ментовия си чай — странна комбинация с печеното говеждо, но тя упорито беше отклонила всички покани за чаша червено вино, същото вино, което Джордж отчаяно се опитваше да не пие твърде бързо.

— Апликациите ти са… — почна отново той и пак засече.

— Още едно изречение, което не можеш да довършиш.

— Не, просто щях да кажа, че са… — думите отново го подведоха. — Просто те са… — на лицето й имаше усмивка, малко плаха в очакване на критична забележка върху работата й, плаха, но красива, така красива, така красива и блага, и някак взряна безстрашно право в Джордж, така че да става, каквото ще, реши той и довърши:

— Когато ги гледам, сякаш виждам късче от душата си.

Очите на Кумико се разтвориха широко.

Но тя не му се присмя.

— Много си мил, Джордж — отвърна, — но грешиш. Когато ги гледаш, виждаш късче от моята душа — после въздъхна. — Късче от моята все още незавършена душа. На апликациите ми им липсва нещо. Почти такива са, каквито трябва да бъдат, но… нещо липсва.

След това се загледа в чашата си с чай, сякаш онова, което липсваше, се криеше на дъното й.

Тя беше невъзможна. Невъзможно красива, невъзможно беше и това, че разговаряше с него, беше така невъзможно реална, че какво друго можеше да представлява тя самата, освен сън? Нозете й сигурно се носеха на сантиметър над земята. Ако я докоснеше, кожата й щеше да се окаже от стъкло и да се пръсне на парчета. Ако се вгледаше отблизо в ръцете й, щеше да види, че са прозрачни, така прозрачни, че през тях ще може да се чете.

Импулсивно Джордж посегна и взе ръката й в своята. Тя не се възпротиви и той огледа дланта й от всички страни. Не откри нищо необикновено, разбира се, това беше просто ръка (но нейната ръка, нейната) и, сконфузен, я постави леко обратно върху покривката на масата. Кумико обаче не го пусна да се отдръпне. Разгледа неговата ръка по същия начин, вгледа се в грубата кожа на дланите, в космите, така отблъскващо пораснали върху горната част на пръстите, в ноктите, гризани до кръв в продължение на твърде много десетилетия и в момента свили се до малки надгробни плочи, потънали дълбоко в плътта.

— Съжалявам — каза той.

Кумико нежно пусна ръката му и посегна към малкия куфар, оставен до стола й. Извади от него апликирания жерав на Джордж — още в ателието го беше помолила да й го даде. Поддържа го, положен върху дланта й.

— Чудя се дали бих могла да си позволя една нахална постъпка — каза.

Следващият ден беше някакъв кошмар. Прибирането на погрешно изпратените небесносини тениски с котетата се оказа изненадващо трудно, защото участниците в ергенското парти на Брукмън също така изненадващо си ги бяха харесали и не искаха да ги връщат.

— Кажете ми, има ли нещо по-смешно от десетима офицери, облечени в плътно прилепнали светлосини тениски с коте, което си бие чекии? — беше попитал самият Брукмън по телефона.

Джордж веднага се сети за куп по-смешни неща.

— Ами работата е там, че клиентките от моминското парти на О’Райли някак си разчитат да си ги получат. Всяка тениска е персонализирана и…

— Видяхме! Вече разпределихме момичешките прякори помежду си. На кума дадохме „Цицораната“ — направо му лепна.

Историята приключи с това, че Джордж се обади на едно близко студио за печат върху тениски, направи спешна поръчка, която плати на безбожна цена от собствения си джоб и в края на краищата поднови сините тениски за моминското парти, молейки се момичетата да не са си резервирали билети за Рига в последния момент. Междувременно Мехмет симулираше стомашен вирус, за да си тръгне по-рано — номер, който редовно разиграваше всеки петък следобед, а Джордж прекара целия ден в безпомощни вътрешни мъки предвид факта, че Кумико все още не разполагаше с мобилен телефон, който да работи на британска територия, така че нямаше начин нито да й звънне или да й прати есемес, нито да се вманиачава по мисълта кога да й звънне или да й прати есемес, нито да се вманиачава по мисълта дали да й звънне или да й прати есемес, докато най-сетне увисна на ръба на пълния нервен срив, защото в края на краищата разполагаше само с нейното снощно обещание, че ще се видят отново.

И, разбира се, точно в този момент тя влезе в ателието.

— Ето го моето нахалство — каза и сложи куфара си на плота.

Извади отвътре своята плочка с дракона: бели, плътно преплетени нишки и стълбчета от птичи пера върху семплия черен фон.

А до дракона беше поставила хартиения жерав на Джордж.

— Да му се не види — промълви сериозно Мехмет, надникнал над раменете им. — Невероятно е.

Джордж не каза нищо, защото, ако се беше опитал, щеше да се разридае.

— Просто пикник — каза Аманда на следващата сутрин, когато връчи Джей Пи на Джордж: една сладка топка детска плът, ухаеща на бисквити.

— Grand-père! — завика момченцето.

— Не е ли малко хладничко за пикник? — попита Джордж, целуна Джей Пи и го прибра вкъщи. Аманда ги последва, но остана права насред гостната.

Джордж я видя как плъзва поглед върху изобилието от хартии, дрехи и книги, залели стаята и очевидно превърнали я в не най-подходящото място за малко дете. Но това нямаше никакво значение. Джей Пи обожаваше Джордж, а Джордж обожаваше внука си. Човек можеше да ги заключи в затворническа килия и те пак щяха да си прекарат страхотно.

— Не и според Рейчъл и Мей — отвърна Аманда.

— Рейчъл? — повтори Джордж.

— Помниш я — каза дъщеря му. — Онова момиче от службата ми, дойде на рождения ми ден преди няколко месеца. И Мей ми е колежка. И двете са красавици, и двете дълбоко в себе си ми мислят злото. Рейчъл в по-голяма степен.

— Да — каза Джордж, докато люлееше кикотещия се Джей Пи в прегръдките си. — Мисля, че си ги спомням.

— Седим на слънце. Оглеждаме момчетата. Пием вино.

— Звучи чудесно.

— Те ме мразят. Мисля, че и аз ги мразя.

— Срещнах една жена — избъбри Джордж и на секундата стана ясно, че е задържал тези думи на върха на езика си от началото на разговора.

Изражението на Аманда застина.

— Така…

— Запознахме се в ателието. Излизахме заедно снощи и онази вечер. Довечера пак ще излизаме.

— Три вечери поред? Вие какво, да не сте на по шестнайсет години?

— Знам, знам, че всичко става много бързо, но… — Джордж остави Джей Пи на дивана и го зарина сред стари, прашни възглавници, изпод които момченцето трябваше да се измъкне — Джей Пи обожаваше тази игра.

— Но? — подкани го Аманда.

— Ами нищо — сви рамене Джордж. — Нищо. Просто ти казвам, че се запознах с една прекрасна жена.

— Хубаво — предпазливо рече тя. — Ще мина да го прибера преди четири следобед.

— Добре, защото…

— Защото имаш среща, разбрах.

Но Джордж не се притесни от коментара й — отвътре беше изпълнен с такава светлина, че дори не беше в състояние да чувства срам.

— Само почакай — рече той. — Почакай само да ти покажа дракона и жерава.

Тази вечер той целуна Кумико. За момент тя се остави да бъде целувана, но след това сама отвърна на целувката.

Сърцето му запя.

— Не разбирам — каза Джордж малко по-късно, когато двамата лежаха сред чаршафите, които той дори не си беше дал труда да смени, защото и за миг не си беше представял, че нещо такова изобщо може да се случи. — Коя всъщност си ти?

— Кумико — отвърна жената. — А ти кой си?

— Честно казано — рече Джордж, — нямам ни най-малка представа.

— Тогава аз ще ти кажа — тя се извърна към него и взе ръката му в своята, сякаш се канеше да го благослови. — Ти си добър, Джордж. Ти си човек, който прощава.

— Който прощава какво? — попита той.

Но в отговор тя го целуна и въпросът потъна и остана изгубен, изгубен, изгубен.

1 от 32.

Тя се ражда като дъх сред облака.

Не вижда нито майка си, нито баща си — майка й е умряла по време на раждането и сега е другаде; баща й е самият облак, мълчалив, ридаещ, погълнат от скръб — затова тя се възправя сам-сама, несвикнала още с нозете си.

— От къде дойдох? — пита тя.

Никакъв ответ.

— Къде ще отида?

Ответ не идва, дори облакът не казва нито дума, макар че знае отговора.

— Мога ли поне да попитам как е името ми?

След миг колебание, облакът го пошепва в ухото й. Тя кима и разбира.

2 от 32.

Тя полита.

3 от 32.

Светът под нея е млад, твърде млад, за общо цяло. Той съществува като летящи свързани помежду си с въжени мостове или висящи пътеки от бамбук, до други се стига с хартиени гребни лодки след преодоляване на огромни разстояния ширнало се небе — до тези острови тя стига само с полет.

Каца на един остров, покрит почти целия с поляни, тревата й се кланя под напора на лекия бриз. Тя стрива стръкче между пръстите си и й казва:

— Да. Точно така.

Сред поляните има езеро. Тя отива до него, пристъпва по пясъчната ивица край брега му, докато стига реката, която изтича от водите му. Повдига се на пръсти и вижда, че реката се излива в гневни буйни струи от ръба на острова и пропада в пространството.

Защо водата прави така?, мисли тя.

4 от 32.

На отвъдния бряг на езерото стои рибар. Тя извиква към него:

— Защо водата прави така? Защо не изтече веднъж завинаги цялата и не остави след себе си само пуста земя?

— Това езеро извира от сълзите на деца, които са изгубили родителите си, господарке — отвръща рибарят. — Както сама виждаш.

— А! — казва тя, свежда поглед и вижда как сълзите капят от собствените й златни очи право в езерото, образувайки разширяващи се кръгове по гладката му повърхност.

— От сълзите месото на рибите става крехко — продължава рибарят, навивайки макарата и изтегляйки риба с блестящи златни люспи. — Макар че вкусът им е вкус на скръб.

— Гладна съм — казва тя. — Досега никога нищо не съм яла.

— Ела тук до огъня, господарке — отговоря рибарят. — Аз ще те нахраня с тъга — той хвърля златолюспата риба в кошницата си, хрилете й се отварят и затварят безпомощно на сухото. — А може би след това — продължава той почти свенливо, но само почти — ти ще легнеш с мен, за да ми покажеш колко си ми благодарна.

Рибарят й се усмихва. Усмивката му е изпълнена с гнусна надежда.

5 от 32.

В отговор тя скланя глава на гърдите си и полита към него, пръстите й леко се плъзват по езерната повърхност, оставяйки подире й две разширяващи се водни стрели. Каца до рибаря, хваща главата му с длани и нежно го целува по устните.

Усещането е ново за нея. По-влажно, отколкото си е представяла.

— Ти искаш да ме уловиш — казва му тя. — Мислите ти са ясни. Ще вземеш харпуна, който лежи до кошницата с рибата, и ако аз не се съглася да легна с теб, ще го използваш, за да ме принудиш насила. Навярно ти дори не си лош човек, навярно си просто мъж, когото самотата е изкривила. Не мога да кажа. Но със сигурност знам, че ти не искаш тялото ми. Искаш прошката ми.

Лицето на мъжа се сгърчва в гримасата на тъгата. Той заплаква.

— Да, господарке. Прости ми, господарке.

— Вярвам ти — отвръща тя. — Имаш прошката ми.

6 от 32.

Бързо и милостиво тя изкълвава очите на рибаря и пронизва с двата си остри пръста сърцето му. Той се свлича на калния бряг.

— Ти ме уби, господарке — казва той и поглежда тялото си, рухнало в калта помежду им. — Ти ме освободи.

— Сторих го с радост — отвръща тя.

— Благодаря ти, господарке — казва рибарят. — Благодаря ти.

Вихър се извива около двама им и разпръсва духа на рибаря, който й благодари дотогава, докато не може да й благодари повече.

7 от 32.

Тя се нахранва с рибите в кошницата. Вкусът им е вкус на скръб, горчив, но не неприятен. След като се засища, тя взема останалите риби и ги пуска една по една обратно във водата, задържайки ги между дланите си, докато те с гърч се връщат към живота и отплуват. Когато освобождава всичките, тя претъркулва и тялото на рибаря в езерото и се сбогува с него, докато течението го подема и го отнася на последното му пътуване, в чийто край гневните въртопи на водата го изхвърлят в пространството между островите.

Тя поглежда ръцете си, обръща ги от всички страни, сякаш любопитна да прозре онова, което току-що е сторила с тях. Измива ги в реката и ги подсушава в материята на роклята си. После отново полита.

II.

Искам да я помоля да се премести да живее при мен.

— Да, хубаво, само да те питам дали ще можеш да вземеш Джей Пи и тази събота? Трябва да правя замерване на задръстванията в Ромфорд, представи си. В събота. Провеждат някакво спортно събитие, не знам точно какво…

— Чу ли ме какво казах?

— Да, чух. Ще викаш жена да ти изчисти. Дрън-дрън. Ще се наложи да ти го оставя безбожно рано сутринта, още преди шест, но той ще си спи до осем, така че всъщност не е чак толкова…

— Разбра ли причината, поради която ще викам чистачка?

— Причината? Не знам. Искаш да ти е чисто? Не разбирам що за въпрос…

— Смятам да помоля Кумико да се премести да живее при мен.

— Да се премести при теб?

— Да. Много го искам.

— ДА СЕ ПРЕМЕСТИ ПРИ ТЕБ?

— Знам, че е малко скоро.

— МАЛКО СКОРО? Че вие се запознахте преди две седмици! Ако има и толкова! Какво ви става, да не сте мухи еднодневки?

— Аманда…

— Татко, говориш някакви безумия. Ти почти не я познаваш.

— Точно там е работата. Искам да я опозная. Алчен съм за всяка минута с нея.

— И това ли е начинът, по който смяташ да я опознаеш? Виж, хлътнал си до уши и аз се радвам, че си хлътнал, но също така се и тревожа, Джордж. Крехък си. Влюбваш се и любовта ти е огромна, и те не могат да ти отговорят със същото, и в момента е очевидно, че не можеш да молиш да се пренесе при теб, защото тя само като те чуе и ще си бие камшика. И защо не? Всяка жена би постъпила така.

— Тя не е просто коя да е жена.

— Дори и така да е, но, казвам ти, освен ако не е извънземно, тя…

— Просто си мисля, че може да стане.

— … ще реши, че си смахнат.

— Нямаше да говориш така, ако я познаваше. Животът заедно с нея вече ми изглежда толкова естествен, толкова лесен…

— Ето, виждаш ли колко е прибързано решението да заживеете двамата? Аз дори не я познавам.

— Защо не дойдеш на вечеря с нас в събота?

— Защото съм в Ромфорд, а, ако дойда, трябва да взема и Джей Пи…

— Остави го у дома и после ела.

— Не мога. В събота вечер Анри му се обажда по телефона и…

— Просто искам да се запознаете…

— И защо да се запознаваме? Какъв смисъл има дори да запомням името й, след като в момента, в който след двуседмично познанство я помолиш да се пренесе при теб, тя просто ще спре да ти говори?

— Знаеш ли, Аманда, понякога се чудя от къде на къде си решила, че можеш да ми говориш така?

— Аз…

— Аманда?

— …

— О, не плачи, мила, не исках…

— Не, не, знам, че не искаше да ме огорчиш и точно затова плача. Ти ме укоряваш толкова рядко и го правиш така благо, и винаги си прав, и аз просто не знам какво не ми е наред, защо съм такава зла гадина…

— Не си зла…

— Зла съм! Ето, дори и сега! Откъде си сигурен, че не се обливам в сълзи, само за да те накарам да ме уверяваш, че не съм зла?

— Затова ли го правиш?

— Не знам!

— Мила, кажи ми какво става?

— …

— Толкова дълга въздишка никога не предвещава нищо добро…

— Мисля, че прецаках нещата с момичетата от офиса.

— О, Аманда…

— Знам, не е нужно да ми го казваш.

— За кои момичета става дума?

— Моля?

— За кои момичета от офиса говориш?

— Ами за същите. За Мей и Рейчъл.

— Рейчъл. Онази, която приказва само с въпросителни изречения.

— А Мей е другата, дето циците й изглеждат силиконови, ама всъщност не са. Виждаш ли? Винаги така става. Мисля си нещо и после просто го казвам на глас…

— Какво точно стана?

— Обичайното. Отворих си шибаната голяма уста…

— Много ми се иска да не употребяваш…

— Не е моментът да ми правиш забележки за езика, татко.

— Прощавай.

— Просто, просто не разбирам. Как го правят хората? Как така им е толкова лесно да говорят един с друг? Как така, де да знам, просто се оставят на течението, отпускат се и в разговора има и остроумия, и закачки, и, как да го кажа, лекота, а аз само седя и си мисля: Хубаво, за какво точно говорим сега? Какво трябва да кажа? А какво не трябва да казвам? И как по-точно да го кажа или да го избегна? И докато най-после се наканя да кажа изобщо нещо, разговорът вече е отишъл с три шибани теми напред.

— А защо ти сама не предлагаш теми?

— Това ме вкарва в още повече неприятности. Ето, например, на оня проклет пикник нещата тръгнаха на зле в момента, в който заявих колко мразя оня урод в Мейфеър…

— Кой урод?

— Ами паметника на животните, участвали във войните.

— Онзи паметник? Не харесваш онзи паметник?

— О, мила, дори не знам защо плачеш пък сега, но, моля те…

— Плача, защото не разбирам как така хората успяват да разговарят помежду си, татко. Опитвам се, но всеки път се препъвам и развалям всичко, и съм като слон в стъкларски магазин, и нарушавам всички правила, за които никой дори не ми е казал, че съществуват…

— А, това си е типично английска черта. Англичаните обичат правилата си, дето никой друг по света не може да ги схване.

— Да, но аз съм англичанка. Аз съм като тях.

— Искам само да кажа, че не смятам, че си единствената, която се чувства изолирана.

— Но аз точно така се чувствам. Изолирана. Това трябваше да отмине, когато пораснах, но…

— Умните хора често остават изолирани, обич моя.

— Аз не съм чак толкова умна. Искам да кажа, по-умна съм от Рейчъл. И може би от Мей също, макар че, колко е умна Мей завинаги ще си остане загадка. Всъщност не знам със сигурност, казвам само, че може би съм по-умна. Но каква е ползата да бъдеш умен при положение, че изричаш някакви думи, но никой не чува онова, което всъщност имаш предвид?

— Съжалявам, мила. Може би тези момичета просто не са добрите приятелки, които заслужаваш…

— Е, все някоя трябва да ми стане приятелка! На двайсет и шест години съм и ако ме питаш, не мога да ти посоча никого като моя най-добра приятелка. Знаеш ли колко е страшно това за една жена? Най-добрите приятелки са всичко за жената, дори и когато се мразят помежду си.

— Мъжете също имат най-добри приятели.

— Това няма нищо общо. В моя случай имаме две и половина десетилетия на напразни опити, на стоене от външната страна на стъклото и чудене как да премина през него. И как да остана от другата му страна.

— Можеше и да е по-зле. Можеше да са пет десетилетия на напразни опити.

— Ти никога не си имал проблем с това да преминеш през стъклото, Джордж.

— Да, но имам проблем с това да накарам другите хора да останат с мен от другата му страна. Същият проблем, просто погледнат от друг ъгъл.

— Мама остана с теб.

— За кратко.

— Не беше много кратко. Освен това все още сте приятели.

— Приятели е различно от съпрузи, Аманда.

— Да, знам. Знам. Аз просто… Напоследък в службата ми е много тежко. Вкъщи също. Анри се обажда да си говори с Джей Пи, а с мен е така внимателен. Дружелюбен, внимателен и вежлив, мамицата му. И сърцето ми се къса всеки път, когато…

— Добре, преставам да те моля да спреш да плачеш. Може би трябва да се наплачеш, ще ти олекне.

— Не и от тези сълзи. Това са сълзи от гняв. Не се смей.

— Е, мила, ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, ще ти кажа, че аз съм ти приятел.

— О, татко. Знаеш, че това не се брои.

Тя не му позволяваше да я вижда как работи върху картините си.

— Не мога, Джордж — казваше му всеки път с неочаквана свенливост (а нима можеше той да се сдържи да не я докосне, когато тя се изчервяваше така, нима можеше да не прокара пръсти надолу по скулата й, по линията на челюстта й, под брадичката, нима можеше да се сдържи да не я целуне, молейки я през цялото време да му прости дързостта). — Твърде лично е, извинявай.

— Дори на мен ли не е позволено? — попита той.

— Особено на теб. Ясно е, че ти гледаш на мен с любов и…

— Кумико…

— Знам. Още не си изрекъл думите, но те вече са в теб. Джордж се стегна, но нейните меки кафяви очи бяха изпълнени само с топлота и доброта.

— Онова, което наистина искам, е точно ти да ме гледаш как работя — продължи Кумико, — но това ще измени самата картина. Тя трябва да започне живота си само чрез моите очи. Ако ти си до мен и я гледаш как се ражда, тя от първия миг вече ще е споделена, а ако е споделена, аз вече никога няма да мога да я дам нито на теб, нито на никого другиго, разбираш ли?

— Не — отвърна Джордж. — Искам да кажа, да, разбирам, но не това е, което исках да ти кажа.

— А какво искаше да ми кажеш?

— Аз наистина гледам на теб с любов. Това е. Гледам на теб с любов.

— Знам — отговори тя по такъв начин, че „Знам“ се превърна за Джордж в онова обяснение в любов, което той беше копнял да чуе през целия си живот.

— Ще дойдеш ли да живееш при мен?

И както всички други пъти, когато й задаваше този въпрос, тя се засмя.

Само по себе си, изкуството на Кумико беше прекрасно, но тя не спираше да настоява, че е твърде статично. Преплетените изрезки от пера бяха сглобени в такива зашеметяващи комбинации, че очертаваха не само конкретния образ (воденицата, дракона, женския профил), но често и отсъствието на образ, и сенките, които образът хвърляше: черни и тъмновиолетови перца, подредени в удивително изображение на пустотата. А понякога на плочката имаше истинска пустота — едно перце, подобно 5 на мазка, подчертаващо празното пространство. Окото непрекъснато биваше мамено, натъквайки се на форми там, където очакваше да види празнота, хлътвайки в празнота там, където очакваше да се опре на форма. Картините на Кумико подвеждаха, будеха напразни надежди.

— Но не са живи, Джордж.

— Напротив. Слушай ме какво ти казвам, живи са.

— Ти просто си много добър към мен. Не са живи.

При втори, задълбочен поглед ставаше ясно, че картините на Кумико невинаги бяха изградени единствено от птичи пера. Понякога тя вплиташе по някоя нишка от тъкан или самотно седефено копче, подсказващи хоризонт или пък слънце. На едната от плочките беше апликирала едно-единствено извито парченце пластмаса, което с грубите си ръбове контрастираше с мекотата на пръснатите край него перца, но при все това комбинацията от двете изглеждаше някак си единствено възможна и вечна.

Картините бяха добри. Бяха много добри.

— Но — казваше тя — им липсва живот.

— Великолепни са.

— Великолепно празни са.

— Не приличат на нищо друго, което съм виждал през живота си.

— Не приличат на никоя друга празнота, която си виждал през живота си.

Той продължаваше да спори с нея все в същия дух, но после тя му припомняше деня на първата им среща, припомняше му своето първо „нахалство“, както сама го наричаше. Нейният дракон върху онази плочка си беше все същият, дракон, който Джордж категорично отказваше да признае за безжизнен. Той ясно виждаше злобата в окото му, зеленото му око, изработено от малко стъкълце или може би от гранатово камъче.

Но сега драконът заплашваше жерава на Джордж. Същият, направен от птичи перца, дракон връхлиташе върху жерав от изпълнена с думи хартия. Два типа материал, чието комбиниране не би трябвало да е възможно. Два различни стила, чието комбиниране не би трябвало да е възможно. Джордж изобщо не се колебаеше да признае, че картината представлява комбинация от два вида талант (нейният — изящно бърз, неговият — едва накуцващ), които не би трябвало да могат да съществуват едновременно.

Но, о, въпреки това, о, въпреки това, о, въпреки това.

— Да му се не види — беше промълвил Мехмет.

Най-точните думи за случая, беше си помислил Джордж.

Сега драконът имаше цел. Жеравът имаше контекст. Сега драконът беше изпълнен с опасно любопитство, беше станал явен същинският му потенциал. Сега над жерава беше надвиснала заплаха, безоблачният му покой предстоеше рязко да бъде прекъснат. Двамата заедно създаваха напрежение. Заедно бяха нещо повече от две незавършени половинки, заедно те бяха нещо трето, мистериозно и могъщо, в пъти надхвърлящо рамките на пленилия ги малък черен квадрат. Рамката се беше превърнала във филмов екран, изречението се беше превърнало в разказ. Драконът и жеравът канеха наблюдаващия да пристъпи в техния свят, да вземе страна, да се идентифицира с единия, с другия или и с двамата, но поканата им ясно подсказваше, че приемането й може да стане единствено на собствен риск.

И тя му беше подарила тази картина.

— Това е моята благодарност към теб — беше казала. — Вземи я, ако я искаш.

— Не — отговори Джордж. — Това е твърде много. Твърде много.

— Аз ще я взема — намеси се Мехмет.

— Сега е вече завършена — отвърна Кумико. — Ти я завърши. Тя принадлежи на теб точно толкова, колкото и на мен.

— Аз… — започна Джордж. — Аз…

— Аз ще я взема — повтори Мехмет.

А после Кумико попита:

— Кажи ми, редовно ли изработваш апликации?

И тогава всъщност започна всичко.

Тя не го молеше да изработи някаква определена форма, чувствайки, че така ще попречи на вдъхновението му. Джордж обаче ревностно започна да посвещава всеки свой свободен час на изрязването и апликирането — буквално атакуваше кашоните с преоценени книги, ако не намереше онова, което търсеше, купуваше нещо приблизително подходящо, а после пращаше Мехмет отпред в ателието да изтезава клиентите („Така пише и на бланката с поръчката“).

Стараеше се да не мисли, стараеше се да освободи концентрацията си от всякакви ограничения, да позволи на острието да се движи едва ли не самостоятелно, сам несигурен в крайния резултат до момента, в който поставеше последното парченце от апликацията на място.

— Какво е това? — попита Мехмет, когато видя първата картина, от която Джордж беше останал поне донякъде доволен.

— Ти какво мислиш, че е? — парира Джордж, сам доста объркан.

— Някаква хиена?

— Всъщност е лъв.

— А, да. Това е от онези стилизирани шашми, каквито слагат отпред на спортните фланелки.

— Шашми?

— Всичко ново е само добре забравено старо, капитане.

— Наречи ме още веднъж „капитане“ и си уволнен.

Мехмет се навъси срещу хиената/ лъв.

— Това да не е мистериозният резултат от източната съблазън, която упражнява върху теб онази жена? Защото, ако е така, намирам го за изключително обидно.

— Ти си от Изтока, Мехмет, и не си нито мистериозен, нито съблазнителен.

— А — рече Кумико, когато видя апликацията. — Лъв. Да.

И я взе със себе си.

Джордж все още знаеше твърде малко за нея, нямаше представа какво прави тя в свободното си време, какво е семейството й, не знаеше дори как си изкарва прехраната.

— Аз живея, Джордж — отговаряше му винаги тя с някаква болезнена обърканост в погледа. — Какво правят хората по принцип на света? Живеят, оцеляват, сграбчват сами себе си и личните си истории и продължават напред.

Е, така постъпват героите в книгите, мислеше си в такива моменти Джордж, но не го изричаше на глас. На нас, останалите, от време на време ни се налага да си купуваме хляба и сиренето от магазина.

От време на време тя намекваше, че живее от спестяванията си, но какви ли пари би могъл да спести човек, занимаващ се с международна благотворителна дейност, независимо от длъжността си? Ако, разбира се, спестяванията й не бяха по-стари или пък наследствени, или пък…

— Аз те тревожа — каза му Кумико една вечер в леглото — в леглото на Джордж, в дома на Джордж. Той все още не беше влизал в нейния дом („При мен е твърде тясно“, обясняваше тя и се мръщеше на себе си. „По-тясно, отколкото може да допусне човек“). Беше третата седмица след запознанството им. Три странни седмици. Джордж поглеждаше назад, разумът му подсказваше, че двамата с Кумико са прекарали много часове заедно, но реално той помнеше само няколко мимолетни мига: устните й се разделят леко, за да сложи тя в устата си мъничка хапчица патладжан, смехът й, когато гладните за хляб гъски разочаровано се клатушкат след двама им в парка, смайващо деликатният начин, по който хващаше ръката му, когато той се чувстваше неудобно сред тълпа тийнейджъри на опашката за билети в киното (гледаха филм, изчезнал вече като дим от съзнанието му).

Присъствието й беше подобно на полузабравен сън, но и не съвсем.

Защото тя беше тук, в леглото му, галейки го така, както той я галеше, прокарвайки пръст от слепоочието до брадичката му и казвайки:

— Аз те тревожа.

— Знам толкова малко за теб — каза Джордж. — Искам да знам повече.

— Знаеш всичко важно.

— Да, все така казваш, но…

— Но какво?

— Ами името ти, например.

— Знаеш името ми, Джордж — развеселено отвърна тя.

— Да, но Кумико японско име ли е?

— Така мисля.

— А ти японка ли си?

Тя го стрелна дяволито.

— След като името ми е японско, предполагам, че в известен смисъл и аз съм японка.

— Въпросът ми обиди ли те? Нямах намерение да…

— Джордж — каза Кумико, седна по-изправена, загледа го отгоре, докато той остана легнал ниско на възглавницата, а пръстът й се плъзна по сивеещите косми на гърдите му. — В миналото животът ми не беше никак лек, Джордж — започна тя и сякаш самата нощ застина, за да слуша думите й. — Бяха трудни дни, Джордж. Дни, които обожавах, разбира се, дни, в които живеех с всички сили и изпивах всяка минута до дъно, но най-вече бяха трудни дни. И аз не искам да ги преживявам отново — тя замълча, пръстът й палаво погъделичка пъпа му, но когато продължи да говори, в гласа й нямаше и следа от палавост. — Има още много, което може да се знае за мен, разбира се, че има — после погледна Джордж и той беше готов да се закълне, че очите й неведомо как отразяват златните лунни лъчи, които падаха в стаята през прозореца зад гърба й. — Но двамата с теб имаме много време, Джордж. Имаме всичкото време, което съумеем да откраднем. И така, могат ли въпросите ти да почакат? Мога ли да се разкривам пред теб много, много бавно?

— Кумико…

— С теб се чувствам в безопасност, Джордж. Ти целият си сигурност и мекота, и доброта, и покой.

Джордж, който и без това вече беше доста притеснен от посоката на разговора, изведнъж се почувства двойно по-уплашен.

— Мекота?

— Мекотата е сила — отвърна тя. — Сила, по-голяма, отколкото предполагаш.

— Не — отвърна той. — Не, не е сила. Хората казват това, защото звучи хубаво, но това всъщност не е истина.

— Джордж…

Той въздъхна. Прииска му се да я прегърне сега, веднага, прииска му се ръцете му да се обвият около нея, неговите така загрубели пръсти да се плъзнат нежно по кожата на гърба й, по бедрата, чак до стъпалата и дланите й. Прииска му се някак да я обвие цялата със себе си, да стане нейна пещера, да се превърне в нейно убежище и да й даде покоя, който тя виждаше в него и който сам той твърдо отричаше да притежава.

— Бившата ми съпруга — започна Джордж и на секундата съжали, че заговаря за Клеър пред Кумико именно в спалнята, но все пак продължи — винаги ми казваше, че съм твърде мил, твърде дружелюбен. Твърде мек. Не го казваше с лошо, съвсем не. Всъщност, с нея още сме си приятели — замълча. — Но тя ме напусна. Всички жени в живота ми са ме напускали, рано или късно. Никога не се е случвало аз да скъсам пръв, никога — той прокара длан по ръката на Кумико. — Хората искат доброта от приятелите си, но и ги обичат с друг тип любов.

— Добротата, Джордж — отвърна тя, — е всичко, за което аз копнея на този свят.

И на Джордж му се стори, че в края на изречението й долови едно добавено — прошепнато точно сега, но не можа да разбере дали тя наистина го е изрекла или го е промълвило неговото собствено, свито от страх сърце.

Джордж рамкира дракона и жерава, но предварително си даде време да обмисли каква рамка би била най-подходяща за тях. Обикновена плоска рамка изобщо не можеше да свърши работа, физическата дълбочина на материала на плочката изключваше простото й притискане под стъкло. Освен това, стандартните рамки бяха направени да пазят в себе си снимки за дечица със снежнобели усмивки и гушнали златните си ретривъри, но не и нещо толкова предизвикателно, толкова живо като апликацията на Кумико.

След няколко проби и грешки — без стъкло, с матово или лъскаво паспарту, поставена върху хоризонтална повърхност, за да може да се гледа отгоре — най-сетне Джордж затвори картината в плитка стъклена кутия, за да остави въздух около образите, подобно на макет. Всички ръбове на кутията бяха подчертани със златна ивица и създаваха усещането, че картината вътре стои там от стотици години и ще се разпадне на прах, ако бъде извадена. Така рамкирани, образите заприличаха на реликва от някаква алтернативна реалност, на артефакт, дошъл незнайно откъде, и попаднал в нашия свят напълно случайно.

Последва въпросът къде да постави картината.

Отначало я окачи вкъщи, но решението изобщо не се оказа добро. Над лавицата на камината жеравът и драконът изглеждаха безкрайно не на място, подобно на гости чужденци, които с любезна усмивка мълчаливо се чудят кога ли ще приключи досадното парти, на което са ги поканили. Стените в другите стаи пък бяха отрупани с книги, нямаше достатъчно въздух, а картината трябваше да диша, затова Джордж я окачи над леглото си. След един стряскащо неясен мокър сън обаче (свлачища, ливади и армии, тъпчещи самата му кожа) побърза да я свали.

Така че в крайна сметка нямаше къде другаде да я сложи, освен в ателието — така поне щеше да я гледа всеки ден, а и там картината се вписваше идеално, бдеше сякаш над него, беше си съвсем на място сред мострите на услугите, които фирмата на Джордж предлагаше. А и, разбира се, ателието беше мястото, където той беше срещнал Кумико. Навярно затова плочката, пресечната точка на неговото изкуство и нейното, изглеждаше най-естествено окачена там, където се бяха пресекли и житейските пътища на двама им.

Джордж окачи картината над бюрото си — на място, както му се стори, малко далеч от погледа на външни хора, където образите не можеха да бъдат видени съвсем ясно.

Но.

— Какво, за бога, е това? — каза мъжът с костюма, дошъл сам да прибере поръчката си от новоотпечатани хендаути, тъй като, по собствените му думи, секретарката му била болна. Джордж вдигна очи от бюрото си и от новата малка апликация, върху която работеше и която под пръстите приемаше формата на натюрморт с плодове (или може би на куче кокер шпаньол).

— Не питайте мен — отговори му Мехмет, все още сърдит, че не му бяха дали плочката, когато я беше поискал. — На това в Турция не му викаме изкуство.

— Тогава турците наистина сте някакви пълни глупаци — отвърна мъжът с костюма смаяно и някак зашеметено. — Ваша ли е? — обърна се той към Джордж с такова участие, сякаш очакваше да чуе решението на проблем, чийто отговор беше търсил през целия си живот. Джордж си даде сметка, че във „Ваша ли е?“ се крият и двата смисъла. Джордж ли е изработил картината? Но също така — и това беше по-любопитното — Джордж ли е собственикът й?

— Жеравът е мой — отвърна той. — А драконът е на… — замълча за момент, а безценното име на Кумико увисна на езика му. — … на един друг човек.

— Забележителна е — отвърна простичко мъжът без излишно натъртване, а очите му не слизаха от картината.

— Благодаря ви.

— Колко искате за нея?

Джордж изненадано примигна.

— Моля?

— Колко давате? — намеси се Мехмет и скръсти ръце.

— Не се продава — отговори Джордж.

— Но ако се продаваше? — в един глас го пресякоха Мехмет и мъжът с костюма.

— Не се продава. Точка.

— Всеки си има цена — каза мъжът, вече леко раздразнен от факта, че нещо, което е поискал, му е било отказано — несправедливост, вбесяваща съвременния човек повече от всичко друго.

— Това е най-противното нещо, което чувам днес — отговори му Джордж.

Цялата фигура на мъжа се скова.

— Съжалявам. Искрено съжалявам. Просто картината е толкова…

Джордж искаше да чуе какво има да каже мъжът. Мехмет явно чакаше същото.

— … истинска — довърши клиентът.

А после Джордж с удивление видя, че в очите на мъжа блестят сълзи.

— Сигурен ли сте? — попита мъжът.

— Сигурен съм — отвърна Джордж, но вече изпълнен с уважение към непознатия.

— Ще ви платя добре — допълни мъжът. — Ще ви дам повече, отколкото си представяте.

И после назова сума толкова екстравагантна, че Мехмет буквално ахна.

— Не се продава — повтори Джордж.

Мехмет се извъртя рязко към него.

— Ти нормален ли си?

— Знаете ли — отговори мъжът с костюма, — всъщност много добре ви разбирам. И аз никога не бих се разделил с нея — ръката му разсеяно потупваше купчинката хендаути и в това движение се криеше такова огромно разочарование, такова ясно съзнание, че току-що се е сблъскал с едно от най-лошите ограничения в този живот, че Джордж усети как сам става на крака. Зачуди се защо ли. Не знаеше. Да успокои непознатия мъж? Да му се извини? Просто да признае значимостта на момента?

Така и не разбра, защото в този момент вратата на ателието се отвори, Кумико влезе и го поздрави с усмивка.

— Надявам се, че нямаш нищо против — каза тя и остави куфара си върху плота до хендаутите на мъжа с костюма, очевидно дори за миг незабелязала присъствието му. После извади отвътре още една черна плочка, като я хвана така, че Джордж да не може още да види съдържанието й. — Взех твоя лъв — допълни тя. — И го използвах.

После обърна плочката, мълчаливо наслаждавайки се на изненадата.

Лъвът дебнеше воденицата. Комбинацията на двата образа беше още по-шокираща от тази на дракона и жерава, но също така, противно на всички очаквания, отново перфектна. Истинното присъствие на воденицата, понесла тежестта на миналото във всеки блестящ щрих на оформящите я птичи перца, сега беше пропито от едно послание — предупреждение. Тук могат да идват единствено лъвове, сякаш казваше тя. Лъвове, направени от думи. Но навярно този лъв, именно този лъв, който явно дебне воденицата толкова отдавна, че тя и той са се превърнали в общо място, в общ концепт, може би този лъв ще направи едно изключение за теб, зрителю. Може би ще те изяде, но може би и не. Както и при дракона и жерава, пристъпиш ли, рискът си е изцяло твой.

— Направо… — промълви Джордж.

— Майко… — рече Мехмет.

— Това е… — каза мъжът с костюма.

А после назова една още по-екстравагантна сума.

— Божичко — възкликна Кумико, сякаш видяла мъжа за първи път чак сега. После погледна Джордж смаяна. — Той да я купи ли предлага?

Мъжът не остави Джордж да отговори и повиши екстравагантната си сума с още една екстравагантна надбавка.

Кумико се изкикоти, наистина се изкикоти, и погледна Джордж така, сякаш двамата току-що изневиделица се бяха озовали в някакъв комедиен скеч.

— За бога, как да постъпим? — попита тя.

Дори само след един поглед върху новата плочка, Джордж вече чувстваше диво нежелание изобщо да изпуска от поглед лъва и воденицата.

Мъжът удвои последното си екстравагантно предложение.

— Продадено! — кресна Мехмет.

— Джордж? — попита отново Кумико. — Парите ще ми свършат отлична работа. За материали.

Джордж се опита да продума, но гласът му само проскърца дрезгаво. Той опита отново.

— Както… — преглътна. — Както кажеш ти.

Кумико го загледа мълчаливо за момент.

— За първи и последен път решавам само аз — каза най-сетне. После се обърна към мъжа. — Добре. Продадено.

Докато Джордж, замаян, завиваше воденицата и лъва в кафява хартия, мъжът с костюма се разплака открито.

— Благодаря ви — повтаряше той, докато Мехмет му издаваше проформа, за да може мъжът да оправдае плащането чрез кредитната си карта. — Благодаря ви.

— Колко? — възкликна Аманда при следващата им среща, когато беше дошла отново да остави Джей Пи при Джордж.

— Знам — отвърна Джордж. Държеше Джей Пи вдигнат пред очите си и го люлееше в прегръдките си. — И ти ли мислиш, че твоят grand-père е откачил? Да реже книги на парчета?

— Désolé — отвърна Джей Пи.

— Не, татко, сериозно, колко са ти платили?

— Тя ми даде половината. Аз отказах. Настоявах на отказа си, но тя каза, че сме я изработили заедно, че картината била нищо без моя принос — макар че, Аманда, това си е явна лъжа, защото моят принос е малък, една десета, една хилядна от нейния.

— Но въпреки това тя ти е дала половината пари.

— Каза, че изкуството ни ще се превърне в лъжа, ако не ги взема.

— Кога ще се запозная с тая жена, мътните да го вземат? — натърти Аманда.

За миг Джордж се обърка, но после осъзна, че дъщеря му и Кумико все още не се бяха срещали лично. Някак си винаги се получаваше така, че двете не можеха да бъдат на едно и също място по едно и също време. Странно. Въпреки че, в интерес на истината, когато беше с Кумико, Джордж забравяше всички други хора на планетата, на секундата спираше да вярва, че те също могат да имат някаква важност. Заля го срам и той излъга импровизирано:

— Скоро — рече. — Тя предложи да организираме коктейл.

— Коктейл? Кога, бе, татко? Да не сме шейсет и първа?

— Коктейл — обади се Джей Пи, имитирайки изстрели с насочено пръстче.

— Тя понякога е малко старомодна — отвърна Джордж. — Беше просто една идея.

— Нямам търпение да се запознаем. Тайнствената жена, която за един ден ти изкара месечната заплата.

— Е, и аз имам малко участие. Все пак аз направих лъва.

— Както кажеш, Джордж.

Кумико притежаваше още един комплект плочки, които не проявяваше желание да показва на Джордж. На брой плочките в него бяха трийсет и две, беше му обяснила тя, и си стояха кротко в единия ъгъл на куфара й на пет отделни купчинки, привързани с бяла лента — едно-единствено парче оризова хартия, обвила ги една по една, за да не им позволява да се трият една в друга.

— Това е един мой по-голям проект — каза Кумико.

— Не е нужно да ми го показваш — отвърна Джордж.

— Знам — отвърна тя с лека усмивка. — И точно по тази причина вероятно ще ти го покажа.

Показа му го една съботна вечер в ателието. Джордж тъкмо беше върнал Джей Пи на Аманда, приключила втория си пореден уикенд на оценяване на натовареността на трафика в Ромфорд, Хоршъм или някакъв си там друг дълбоко провинциален градец, и сега бързаше да смени Мехмет, който мразеше да работи сам, а и се беше заклел тържествено, че в събота следобед са го извикали на второ интервю — прослушване за роля в мюзикъла „Wicked“ — твърдение, което Джордж еднозначно определи за себе си като лъжа, но въпреки това бързаше да освободи момчето от работа.

Не беше виждал Кумико от две вечери. Срещите им бяха непредвидими. Тя вече имаше телефон, който никога не вдигаше, и най-често просто влизаше в ателието и питаше Джордж дали би искал да прекарат вечерта заедно.

Той неизменно казваше „да“.

Днес тя се появи почти в самия край на работното време. Влезе, все така с куфара в ръка, все така с белия шлифер, преметнат през свободния й лакът, нищо, че от ден на ден зимата ставаше все по-студена.

— Дъщеря ми много иска да се запознае с теб — каза Джордж, когато тя отвори куфара.

— Аз също искам да се запознаем — отвърна Кумико. — Може би ще се видим, когато организираме партито, за което ми спомена онзи ден.

— Да — рече Джордж. — Окей, добре, значи хайде да решим твърдо…

— Представляват цяла история — прекъсна го Кумико, но така деликатно, сякаш го беше сторила случайно, сякаш беше чула молбата му да му покаже невижданите досега плочки само преди секунда, а не преди няколко вечери. Тя бръкна в куфара и вместо да извади най-новата картина, която беше изработила с последната апликация на Джордж (стиснат юмрук, но напълно лишен от каквото и да било потенциално насилие, юмрук, очевидно уловил отчаяно най-любимото си на този свят, изплъзващо се от хватката му), взе купчинката плочки, привързани с бялата лента.

— Нещо като разказан мит — продължи тя и остави плочките на плота, но без да ги развива. — История, която ми разказаха, когато бях малко момиченце, но която през годините надрасна онзи първи разказ.

Ръката й все така не посягаше да развърже лентата.

— Не си длъжна да ми ги показваш — каза Джордж.

— Знам.

— Готов съм да почакам. Казах ти, че съм готов да те чакам вечно.

Тя го загледа сериозно.

— Даваш ми твърде много власт над себе си, Джордж. Още не ми тежи, но може и да ми дотежи, а аз не искам това да се случва — тя докосна ръката му. — Знам, че го правиш от прекомерната си доброта, но ще дойде ден, когато и на двама ни ще ни се иска да не се отнасям с теб толкова предпазливо. А неотстъпчивостта трябва да съществува като възможност, Джордж. Без опасността от среща с възможната болка мекотата губи смисъл.

Джордж преглътна.

— Добре тогава — рече. — Много бих искал да видя останалите ти плочки.

Устата на Кумико се отвори в едно деликатно „О“ на радостна изненада.

— Наистина ли искаш, Джордж? Първата ми мисъл беше да ти откажа. Колко прекрасно, значи искаш? Ще ти ги покажа, разбира се.

После тя развърза лентата и обърна към него първата плочка.

Беше почти изцяло покрита с пера. Те се разтваряха във ветрило, преплитаха се едно върху друго, образуващи искрящо бял взрив. В средата едно–единствено перце, също бяло, но в леко по-различен оттенък, за да се откроява, беше изрязано и усукано във формата на новородено бебе.

— Тези не се продават — промърмори Кумико, все още колебаеща се дали да покаже на Джордж и останалите плочки.

— Не, не се продават — повтори тихо Джордж в почти безмълвно съгласие.

— Но ти какво би добавил тук? — попита тя. — Какво липсва на тази картина?

— Нищо не й липсва — отговори Джордж, а очите му се плъзгаха по извивките на бялото, по леко изпъкващия контур на бебето.

— Знаеш, че това не е вярно — каза Кумико — и те моля да помислиш върху въпроса ми.

Джордж загледа отново картината внимателно, стараейки се да прекъсне връзката с рационалното си съзнание, да остави белият образ просто да се рее из главата му, да позволи на други образи да се свържат свободно с него.

— Аз бих добавил едно отсъствие — каза. — Отсъствие от думи. В тази картина личи някаква загуба — Джордж примигна и дойде на себе си. — Така ми се струва.

Кумико кимна.

— Можеш ли да изработиш това отсъствие? Ще направиш ли за мен и други форми от думи, както досега?

— Разбира се — отвърна Джордж. — Каквото поискаш.

Двамата се обърнаха отново към плочката.

— Какво се случва тук? — попита той. — Нали каза, че е мит? Какъв мит?

Кумико само кимна и Джордж реши, че няма да му отговори.

Но после тя заговори и заразказва началото на една история.

Тя се ражда като дъх сред облака, каза Кумико.

И продължи да разказва нататък.

Следващият понеделник, след уикенд, прекаран с Кумико, уикенд, отново беден откъм лични подробности, но преливащ от чувство на яснота, спокойствие и сладък копнеж, Джордж окачи в ателието третата им обща плочка, последната от работите им извън личните трийсет и две в куфара.

Кумико беше взела стиснатия юмрук на Джордж, юмрукът, изцеден от всякаква сила и желание за мъст, юмрук, примирил се и приел съдбата си, и го беше комбинирала със своя изработен от перца профил на буза и шия на жена, загледана в противоположната посока, сякаш обърнала гръб на художника. Ансамбълът беше още по-шокиращ от лъва и воденицата. Излъчваше загатнато насилие — юмрук срещу лице — без значение колко спокоен беше юмрукът, но тази атмосфера се разнасяше бързо при по-продължително наблюдение. Юмрукът преставаше да бъде юмрук и се превръщаше просто в затворена шепа, отдръпваща се, празна, след като е погалила нежно лицето на жената за последен път. Може би ласката дори не беше реална, а само спомен за ласка, затворената шепа просто посягаше назад в миналото, за да почувства любимия допир още веднъж, но напусто, защото миналото винаги разочарова онези, които искат нещо от него.

— Това е само една картина — повтаряше си Джордж, докато се мъчеше да й намери подходящо място на стената. — Само картина — с думите си се опитваше да се отскубне от властта на образите, да намали въздействието им върху себе си, да спре да усеща как стомахът му се свива всеки път, когато погледнеше апликацията.

Опитите му да го стори бяха провал. И това го радваше.

Зад гърба му вратата на ателието се отвори. За един миг на изненада Джордж реши, че Мехмет е проявил безпрецедентна точност, особено след уикенд, в който е имал „второ прослушване“ за „Wicked“ — факт, нелишен от определен тип последици.

— Подранил си — рече Джордж и се обърна, все така с третата плочка в ръка.

Но това не беше Мехмет. Беше мъжът с костюма, който беше купил втората плочка за онази екстравагантна сума. И не беше сам. До него стоеше леко пълничка, но безкомпромисно делова на вид жена. Имаше къса руса коса, скъпи обици и беше облечена в риза с отворена яка с такава простичка и елегантна кройка, че сигурно струваше повече от хладилника на Джордж.

Но лицето й… На лицето й беше изписан почти отчаян израз, очите й пронизваха Джордж, остри, леко зачервени в ъгълчетата, сякаш в някакъв момент тази сутрин жената беше плакала.

— Това той ли е? — попита тя.

— Той е — отговори мъжът с костюма, застанал на крачка зад нея.

Жената сведе поглед към картината, която Джордж все още държеше в ръка.

— Има и други — изрече жената с неизказано облекчение в гласа.

— С какво мога да ви бъда полезен? — насили се да попита Джордж.

— Картината — каза жената. — Картината, която държите.

— Какво за нея? — отвърна Джордж и леко повдигна апликацията, готов да я защитава на всяка цена.

И тогава жената назова сума, която Джордж не можеше да определи по друг начин, освен като екстравагантна.

След като най-сетне, приключи с най-ужасното от всички ужасни наблюдения на трафика в графство Есекс, взе киселия и недоспал Джей Пи след поредната събота, прекарана с Джордж, който пък от своя страна беше странно разсеян и мърмореше как трябвало да се захваща пак с апликациите си, и след като обиколи два супермаркета, за да намери единствения сок, който Джей Пи пиеше тази седмица (манго, пешън фрут и праскова), Аманда най-после се добра до вкъщи, но съвсем скоро на вратата й се почука.

Както обикновено, тя не обърна внимание. Кой в днешни дни чука по вратите? Най-често търговски пътници, готови да й обяснят безмерните предимства на новата двойна PVC дограма, фашисти със значки на реверите, настояващи за нейния глас на следващите избори или дори — както й се случи веднъж — мъж с толкова силен кокни акцент, че дори и за нея като англичанка беше трудно да го разбере, който й предлагаше да си купи прясна риба от каросерията на някакъв бус. („Има ли изобщо жив човек, който би си купил риба, пренасяна по този начин?“, беше го попитала Аманда). Със сигурност не беше домакинът на кооперацията, не и в ден с мач от Шампионската лига, за пощата пък беше късно и по тази причина, когато на вратата се почука за втори път, Аманда отново остана седнала.

— Как мислиш, какво стана със свидетелите на Йехова? — попита тя Джей Пи, нахлузил 3D очилата и зяпнал в техния категорично не-3D телевизор. — Никакви ги няма напоследък. Сякаш са се превърнали в мит — тя загреба още един наръч опипани с лепкави пръстчета играчки, за да ги прибере по местата им. — Макар че техните митове едва ли ще са от ония с многото голи гърди, вакханалии и лебеди, дето се любят с девици. — Аманда се обърна към сина си, който изобщо не й отговаряше, най-вече защото беше на четири годинки и гледаше телевизия. — Как смяташ, зайче, що за митове имат свидетелите на Йехова? С много светлина, прорязала мрака, най-вероятно.

— Шшт, мамо — отвърна Джей Пи. — Веселия танц!

Това значеше, че Веселия танц престъпно скоро щеше да може да се сваля от Веселия сайт, изпълняван от инфантилни Весели динозаври, облечени в техните Весели костюми на Веселия плаж под Веселите дъги, избликващи от Веселите мобилни приложения. Танцът не включваше друго, освен Веселба, а Джей Пи беше ревностен негов почитател.

От вратата долетя поредното почукване, придружено от приглушен глас. Аманда застина, хванала лепкав супергерой в едната ръка и лепкава пожарникарска кола в другата. Замисли се дали да рискува да отвори, но смахнатият продавач на риба също беше викал през вратата (вероятно нещо от рода на „Прясна риба!“, но всъщност какво значение имаше?). Зачака, но явно онзи пред вратата се отказа от опитите си. Аманда пусна играчките в кутията им, въздъхна и реши, че стаята вече е достатъчно подредена и че онова, което наистина й се иска, е да сложи прекрасното си момче да спи веднага, след като то проведе редовния си седмичен разговор с Анри, а после да се размаже самичка на дивана и да гледа скапаната телевизия в събота вечер в компанията на чаша чай и шестнайсетимата си последователи в туитър, на които да праща саркастични постове.

— Веселия танц! — провикна се Джей Пи, скочи на крака и се впусна бясно във вихъра на Веселбата.

Мобилният на Аманда звънна. Тя изтича в кухнята да си изплакне лепкавите пръсти, преди да извади телефона от джоба си.

С лека изненада видя, че на дисплея се изписва Анри.

— Подранил си — рече тя. — Той още…

— У дома сте си, значи — прекъсна я Анри с прекрасния си акцент, удивителна комбинация от агресия и топлота. — Чувам телевизора. Защо не отваряш?

— Стана малко неочаквано — сви рамене Анри над чашата чай. — Утре вечер хващам влака за вкъщи, а с Клодин дойдохме, само защото майка й не можеше да излезе от хотелската си стая.

Аманда едва не се задави с чая си.

— Как така не можеше да излезе?

Анри махна с ръка по пренебрежителния си галски маниер.

— На нормалните хора им звучи странно, разбирам. Но когато става дума за майката на Клодин… — той отново сви рамене, подсказвайки, че тази жена е бреме, с което той охотно се примирява.

Джей Пи изпадна в истерия от щастие при появата на Анри. „Papa! Papa! Je suis tortillant! Tortiller avec moi!“ A Анри бащински се включи във Веселбата на танца. След това им трябваха часове, за да сложат момченцето да си легне, но Анри настоя той сам да го приготви за сън, като преди това дори го изкъпа и му чете приказка — Le Petit Prince, разбира се — докато Джей Пи най-сетне се унесе. Аманда се насили да не се дразни от това колко самодоволен изглеждаше Анри след изпълнението на една задача, която тя самата вършеше всяка вечер без никой да разбере.

— Как е Клодин? — попита Аманда.

— Пътува за Франция — отвърна Анри и Аманда помисли, че на света не съществува нищо по френско от начина, по който един французин казва Франция. — Майка й тръгна с нея с моя билет. Аз не мога да си купя друг по-рано от утре.

— И двамата трябваше да дойдете чак до тук, за да спасите тая майка?

Анри извъртя очи, сякаш просеше милост от боговете.

— Ти си истинска късметлийка, че не я познаваш. Твоята майка е толкова различна, истинска англичанка, така мила. Аз много обичам Клодин — в този момент той беше обърнал поглед настрани и не видя как Аманда трепна, — тя е като обой, който изпълнява мелодия на Бах, но нейната maman… — После отново сръбна от чая. — Благодаря ти, че не възрази на нахалното ми нахлуване — в тона му нямаше и следа от цинизъм или задна мисъл. Наистина й беше благодарен. — Наистина съм ти много благодарен — допълни.

— Няма нищо — отвърна Аманда с половин уста.

Настъпи кратко напрегнато мълчание.

— Мога ли да попитам как си? — проговори Анри.

— Можеш.

Той й се усмихна с онази усмивка, от която стомахът й се свиваше. Обичаше го, ах, как го обичаше само, обичаше го, мразеше френското копеле, мразеше го най-вече заради това, че го обичаше толкова много, но, о, обичаше, обичаше, обичаше го още, проклетия красавец.

— Та, как си? — попита той.

Аманда отвори уста да каже „Добре съм“, но вместо това отвърна:

— Напоследък не спирам да плача.

И за нейна собствена изненада осъзна, че това е чистата истина. Никога не беше смятала себе си за плачлива жена, но напоследък, о, напоследък. Плачеше, когато говореше с баща си, плачеше на най-плоските сантиментални сцени по телевизията, плачеше, когато вратата на асансьора се затвореше под носа й. Плачът я влудяваше, а резултатът от яростта й беше, че започваше да плаче още повече.

— Потисната ли си? — попита Анри, не без съчувствие.

— Ако „потисната“ означава да съм гневна през повечето време, да, потисната съм.

— Мисля, че правилната дума за състоянието ти е амандизъм — Анри повдигна вежди така, както само французите правят, но изражението му си остана все така дружелюбно. Ведрото му отношение към нея определено беше нещо ново. Анри им гостуваше толкова често, колкото беше необходимо, за да поддържа у Джей Пи живо усещането за физическото присъствие на баща му, но през първите години след раздялата срещите му с Аманда напомняха общуване между враждуващи тайни агенти, които си разменят секретни тайни от ядреното въоръжаване, като, в интерес на истината, Аманда беше далеч по-враждебната от двамата. С времето обаче стана твърде уморително да му е ядосана непрекъснато. Отношението й от нетърпимо омекна до хладно, от хладно до учтиво, после от учтиво до почти дружелюбно — положение, което беше по-лошо от всичко, защото, ако можеше да е толкова спокойна в негово присъствие, това най-вероятно значеше, че искрата между двамата вече я няма, нали? Да, страстта им беше яростна, но поне беше страст. Мисълта я накара да се смръщи, а Анри изтълкува погрешно изражението й.

— Прости ми — каза той и остави чашата с чай на масата. — Не исках да ти давам повод да ми се разкрещиш.

— Значи това мислиш за мен? Че съм човек, който ти крещи?

— Ами преди доста ми крещеше.

— Ами преди имаше доста неща, за които да ти крещя.

Анри се ухили.

— Да си дойдем на думата. Моля те, недей, не съм дошъл да спорим. Дойдох да видя сина си и ще се радвам да го сторя на спокойствие, какво ще кажеш?

Аманда не отвърна, само завъртя последната глътка студен чай на дъното на чашата си и вдигна поглед към бившия си съпруг. Тенът му беше дразнещо здрав, посребрената му коса подстригана ниско, за да прикрие оредяването. Това го правеше да изглежда още по-сексапилен, особено с френската си тениска с триъгълно деколте и френското кичурче косми на гърдите, показало се под разкопчаната яка.

— Тревожа се, че толкова плачеш — каза той и се приведе към нея над дивана. — Не е добре за теб. И за Жан-Пиер не е добре майка му да е така тъжна.

Аманда се замисли за момент.

— Смятам, че сълзите ми не са тъжни. По-скоро са сълзи от гняв.

Анри не мръдна, остана приведен толкова близо, че тя усещаше уханието му, болезнено познатия аромат, смес от любимия му меден сапун, от цигарата, която без съмнение беше изпушил по пътя от метрото до тук, и от уникалния мирис на Анри, личния му мирис, мирис, какъвто всички имаме и който самата личност на другия ни кара да приемаме като привлекателен или отблъскващ.

Привлекателен. Или отблъскващ. Или привлекателен.

Проклет да е.

Аманда вдигна ръка и го погали по бузата. Наболата му брада нежно одраска пръстите й.

— Аманда! — каза Анри.

Не се отдръпна, когато тя се доближи до него, не се отдръпна, когато тя безцеремонно навлезе в личното му пространство, не се отдръпна и когато устните й докоснаха неговите.

Но след това вече се отдръпна.

— Това не е добра идея.

— Клодин е на двайсет и пет метра под дъното на Ламанша — отвърна Аманда, все така близо до него, но вече несигурна какво точно върши, чувствайки, че сълзите й ще бликнат всеки момент, мъчейки се с всички сили да ги прогони. — А помисли колко добре се познаваме с теб. Ще прескочим всички ония работи, които и двамата не харесваме.

Анри взе ръката й и я целуна.

— Не бива.

— Но си мислиш за това.

В отговор той се усмихна и посочи слабините си, където опънатият плат на панталона издаваше физическия му интерес.

— Да, но не бива — повтори той. — Не е редно.

Аманда почака още секунда, за да види дали той ще се предаде (предаде беше най-точната дума, тя го караше да й се предаде, не защото искаше да провери дали той ще го стори, а защото изпитваше нужда от него, нужда в пъти по-голяма от неговата, нужда, която я караше да се чувства така, сякаш пада от скала и отчаяно желаеше не той да я спаси, а да падне заедно с нея и ако след това двамата оцелееха, е, след това вече можеха да пийнат по още някоя и друга шибана чашка шибан чай), но после се отдръпна и се отпусна назад на дивана, постара се да докара непринудена усмивка, сякаш постъпката й беше само мимолетна прищявка, дреболия, малко развлечение за възрастни, но нищо, за което да се съжалява, нищо, за което да се тревожим.

Трябваше да прехапе до болка долната си устна, за да не се разплаче. Пак.

— Обичам те, Аманда — каза Анри, — и знам, че макар и да ми крещиш, ти също ме обичаш. Но сега обичам Клодин, а тя ме обича в отговор по начин, който не й струва толкова много, колкото ти струва на теб.

После я загледа мълчаливо. Аманда разбираше, че той се опитва да изглежда благородно, независимо от темата на разговора — винаги беше таял вкус към показното — но едновременно с това деликатно и мило се опитва да не я кара да се чувства неудобно, сякаш това изобщо беше възможно. Не беше възможно и тя зачака и той да го осъзнае.

— Трябва да си вървя — рече най-сетне Анри и се изправи, но не направи крачка към вратата. Изведнъж близостта им рязко стана свръхосезаема — той прав, тя седнала, и двамата наясно с все така опънатия плат на панталона му.

Останаха неподвижни, съсредоточени в дишането си.

— Merde — прошепна Анри и съблече тениската си през главата.

По-късно, когато всичко свърши, Анри, обул бельото си наопаки, седнал с цигара в ръка на ръба на дивана, махна леко към вратата на детската стая.

— Той ми липсва — каза. — Липсва ми всеки ден.

— Знам — беше единственото, което Аманда успя да отговори.

Не плака, когато той си тръгна, не беше ядосана, нито тъжна, не чувстваше нищо, само гледаше как цялата съботна вечер пъстро облечени хора изпадат в пъстра истерия по телевизията. А после най-сетне стана време да изключи всичкия този хаос и да си легне. Тогава заплака.

Неделята мина под знака на куп досадни задачи: немити от седмица чинии (срамуваше се да го признае, но такава беше истината), събирано малко повече от седмица пране (от това се срамуваше още повече, Джей Пи вече трети ден носеше един и същи гащеризон), плюс кратка почивка за хранене на патиците в близкото езерце в парка — на разходката Джей Пи категорично пожела да излезе облечен в костюма си на Супермен, онзи с фалшивите мускули.

— Патета, патета, патета! — рече момченцето и хвърли цяла филия на една от гъските в езерцето.

— На малки парченца, мили — каза Аманда и се наведе да му покаже. Детето гледаше ръцете й, задъхан от желание да хвърля залчета.

— Аз! — викна. — Аз, аз, аз!

Аманда му даде трохите и момченцето ги хвърли всичките заедно с едно–единствено широко движение.

— Пате!

Тя беше късметлийка, знаеше си го и си го повтаряше дразнещо често. Беше намерила детска градина на приемлива цена съвсем близо до службата си, там Джей Пи ходеше с радост, а таксата се покриваше почти изцяло от издръжката на Анри. Когато й се налагаше да закъснее в службата, майка й вземаше детето и го гледаше, а Аманда си го прибираше вечер, на път за вкъщи. Джордж също беше повече от щастлив да се грижи за внука си в най-невероятни часове от денонощието.

А какво детенце беше. Господи, погледнете го само. Понякога чувстваше към него такава обич, че й се приискваше жив да го изяде. Просто да го пъхне между две филии сух хляб за патици и да го оглозга до костите като някаква вещица от приказките. Засъхналият сок около устата му, начинът, по който храбро се приближаваше до всичко на този свят, освен до балони, фактът, че френският му беше значително по-точен от английския. Обичаше го толкова много, че щеше да обърне света, за да намери онзи, който дръзнеше да го нарани…

— Добре — прошепна си сама на себе си, усетила, че сълзите й пак напират да бликнат. — Хайде стига.

Наведе се и целуна тила на сина си. Джей Пи малко понамирисваше, защото къпането беше поредната закъсняла задача, която трябваше да се отметне днес, но ароматът му си беше все така само негов.

— Мамо? — момченцето се обърна към нея, разперило ръчички за още хляб.

Аманда преглътна сълзите си. (Какво ставаше с нея?)

— Заповядай, зайче — каза и му подаде още един залък. — Онова там всъщност не е пате.

Детето смаяно се обърна към гъската във водата.

— Не е ли?

— Това е гъска.

— Като Гъската Сузи!

— Да, разбира се, забравих, че четохме за нея…

— Но тази не е бяла.

— Има различни видове гъски.

— Какво е „гъски“?

— Същото, само че много. Една гъска, много гъски.

— Един лос, много лоси[6].

— Мисля, че тази, която храниш, е канадска гъска.

— Канадски лос — обобщи Джей Пи. — Какво е „канадски“?

— Значи идва от Канада, една голяма страна в Америка.

— Какво правят хората на Канада?

— Секат дървета, ядат си обяда и ходят до тоалетната[7].

Джей Пи беше дълбоко развълнуван от тази новост.

— Това също ли е гъска? — рече детето след малко и посочи напред.

Аманда проследи пръстчето му и видя голяма бяла птица, която газеше из езерцето. На главата си птицата имаше венец от яркочервени пера и съсредоточено се взираше във водата между краката си, сякаш ловуваше.

— Не съм сигурна — отвърна Аманда. — Може да е щъркел.

И тогава я прониза мисълта. Стряскаща мисъл.

Но не, Джордж просто е сънувал онази случка, нали така? Когато й я разказа, тя не му повярва. В разказа си обаче баща й не беше нарекъл птицата „щъркел“. Не, беше я нарекъл жерав, точно така, жерав. В Англия изобщо живееха ли жерави? Аманда смяташе, че не живеят, но пък никога преди не беше виждала птица като тази в езерцето. Колко голяма беше само…

Джей Пи се закашля, птицата вдигна глава и погледна към тях. Искрящо златно око, влудяващо като очите на всички птици, улови погледа на Аманда и го задържа секунда, две, а после се върна към лова си.

За миг Аманда се почувства така, сякаш птицата я преценяваше. Но, от друга страна, тя си се чувстваше така всеки ден под погледите на околните.

— Papa ще дойде ли да храни гъските с нас? — попита Джей Пи.

— Не, рожбо, Papa си замина за Франция.

— Клодин — проточи Джей Пи, горд с осведомеността си.

— Точно така — потвърди Аманда. — Клодин.

Детето обърна поглед към гъската, която беше хранило досега. Тя беше изкълвала последното залче и сега отново протягаше шия към тях, едновременно нападателно и смутено. Джей Пи стоеше срещу нея с ръце на кръста, а стиропорените мускули на Супермен се издуваха по телцето му.

— Гъска — рече детето. — Аз не съм гъска.

— Не, мили, не си.

— Понякога съм пате, мамо — обясни момченцето, — но никога не съм гъска. Никога, никога.

— Защо така?

— Ако бях гъска, щях да си знам името. Но когато съм гъска, не си знам името, значи не съм гъска. Аз съм пате.

— Ти си Джей Пи.

— Аз съм Жан-Пиер.

— Да, това също.

Детето пъхна лепкавата си ръчичка в нейната (Как? От къде се беше олепил пак? Досега беше държал само парченца хляб. Дали телата на малките момченца не отделяха някаква лепкава смола, като охлювите?). Аманда погледна още веднъж към щъркела/ навярно жерав и го гледа, докато създанието не се скри зад клоните на едно надвиснало дърво, все така неспирно сканиращо водата в търсене на храна.

— Нали рибите хибернират по това време на годината? — попита на глас Аманда и веднага извъртя очи — толкова глупаво прозвуча въпросът й в собствените й уши. Напоследък започваше прогресивно да се тревожи, че се превръща в една от онези самотни майки по влакчетата на метрото, които говорят на децата си високо и ясно, сякаш молят някой от околните, който и да е, да им отговори и да им даде тема за разговор, различна от Веселия танц.

— Какво е „хиберфират“? — попита Джей Пи.

— Хибернират. Значи, че спят през зимата.

— О, аз също правя така. Завивам се в леглото и цялата зима спя. А пък понякога, мамо, мамо, а пък понякога знаеш ли какво? Аз съм зимата. Je suis l’hiver.

— Oui, малко приятелче. Mais oui.

Когато вечерта на същия ден Аманда сложи Джей Пи да спи, установи, че е толкова уморена, че дори не е в състояние да сготви за следващия ден. Предполагаше се да получи малко почивка в замяна на идиотските съботи, прекарани в съсухрящите душата гори тилилейски насред скапания Есекс, но шефката на личен състав Фелисити Хартфорд ясно беше заявила, че „почивен ден в замяна“ е понятие, подобно на прословутия „златен стандарт“: безценен е, но само докато някой не поиска да го ползва наистина.

Вместо да готви, Аманда се обади на Джордж и двамата си поговориха за Кумико — двете с нея така и още не се бяха срещали; нещата бяха стигнали дотам, че Джордж почваше да създава впечатление, че умишлено пази новата си приятелка в тайна — както и за смайващите суми, които изневиделица хората бяха почнали да предлагат на баща й и Кумико в замяна на съвместно изработените техни произведения: факт, на който Аманда също така не вярваше; приличаше й на неблагоразумието да обявиш, че си спечелил от лотарията, преди още да си проверил изтеглените числа.

— Помниш ли птицата, която ми разказа, че си спасил? — попита изведнъж Аманда. — Каква беше тя? Щъркел?

— Жерав — отвърна баща й. — Почти напълно сигурен съм, че беше жерав.

— Това със спасяването й в задния ти двор случи ли се наистина? Или си го сънувал? — Джордж въздъхна и Аманда с изненада долови във въздишката му неподправено раздразнение. Побърза да продължи — Питам само, защото ми се стори, че днес май видях същата птица. В парка, с Джей Пи. Висока и бяла, ловеше риба.

— Сериозно? Във вашия парк, дето е при апартамента ти?

— Да.

— Божичко, ама че работа. Божичко. Не, не беше сън, но усещането беше такова, като че ли сънувам. Божичко.

След това Аманда звънна на майка си и двете приказваха най-вече за Джордж.

— Какво да ти кажа, мила, нищо от тия работи не ми звучи смислено — рече майка й, след като изслуша подробностите за Кумико, картините, парите и жерава. — Сигурна ли си?

— Той изглежда щастлив.

— Той винаги изглежда така. Това не означава, че наистина е щастлив.

— Не ми казвай, че още се тревожиш за него, мамо.

— Да срещнеш веднъж Джордж означава да се тревожиш за него до края на живота си.

Преди да си легне и да се престори, че чете, Аманда взе мобилния и кликна на „Последни разговори“. Анри беше трети от горе на долу, след номерата на баща й и майка й. Не беше говорила с никой друг през целия уикенд. Замисли се дали да не звънне на Анри да провери дали се е прибрал вече, но това, разбира се, по ред причини беше невъзможно. А и какво щеше да му каже? Той какво щеше да й каже?

Остави телефона и угаси нощната лампа.

Заспа. И сънува вулкани.

Работата й за понеделник беше да анализира данните, събрани през уикенда — брой коли, средна продължителност на престоя им по кръстовищата, възможни алтернативни варианти на пътната сигнализация за съответните райони, паралелни маршрути, които да облекчат движението. Аманда никога не се опитваше да обясни тази част от работата си на никого, не и след като няколко пъти в подобни разговори беше забелязала как лицата на хората се изопват от ужас да не би да продължи още дълго да ги занимава с тая смъртоносна скука.

Но какво да си говорим, хората си бяха тъпаци, тя определено намираше работата си за интересна. Наблюдението на пътния трафик може и да не беше особено динамична задача, но намирането на решение на даден проблем си беше достойно предизвикателство. А облекчаването на движението по пътищата беше проблем, който Аманда беше в състояние да реши, дори беше развила вкус към намирането на решения в тази насока и беше станала толкова добра в това, че беше съумяла да трансформира анонимната омраза на Фелисити Хартфорд по свой адрес в ясно съзнание за неохотно одобрение.

Рейчъл обаче — която, при всички положения, беше пряката й началничка — започваше да се превръща в сериозна пречка.

— Още ли не си приключила с анализа? — попита тя, застанала до противоположния ъгъл на бюрото на Аманда и едновременно с това четяща доклад, сякаш работата на Аманда беше толкова досадна, че не заслужаваше дори и един поглед.

— Часът е 9:42 сутринта — отговори Аманда. — Тук съм само от четирийсет и пет минути.

— От трийсет и една минути? — проточи Рейчъл. — Смяташе, че закъснението ти ще остане незабелязано?

— Цялата събота бях на работа.

— Наблюдението на трафика се свършва за една сутрин? Не може да отнеме цял ден?

Положението беше такова откак се бяха върнали от онзи пикник. Нищо видимо не се беше променило, не бяха казвани тежки думи, нито бяха разменени клетви за вражда за вечни времена, не, беше настъпило само едно постепенно намаляване на отправените към Аманда покани за обяд, в замяна на това нареждания й се даваха с все по-рязък тон, изобщо, атмосферата като цяло беше охладняла. Отказът на Рейчъл да гледа Аманда обаче беше нов щрих. „Явно вече сме в нова фаза на отношенията“, помисли Аманда. „Хубаво.“

— Как вървят нещата с брата на Джейк Гиленхаал? — попита тя високо и върна поглед върху екрана на компютъра си. С ъгълчето на окото си видя как Рейчъл най-сетне вдигна глава и я зяпна.

— С кого?

— С момчето от парка — обясни Аманда престорено-невинно. — Онзи, дето те заля цялата със зехтин.

— Уоли е добре? — отвърна Рейчъл и лека гримаса (както и, развълнувано си отбеляза Аманда, и една напречна бръчка от гримасата) набразди иначе безупречното й лице.

— Името му е Уоли? — отбеляза Аманда за трети или четвърти път. — Че кого кръщават „Уоли“ в днешни дни?

— Името си е напълно нормално? — парира Рейчъл. — За разлика от нечии други имена, които ми идват на ум? Например „Кумико“ като име на жена, която дори не е японка?

Аманда примигна.

— Що за странна подробност си запомнила. А и от къде знаеш, че не е японка?

— Изобщо не е странна? — отвърна Рейчъл. — Ти приказва за нея почти непрекъснато, ако си спомняш? Сякаш си нямаш собствен личен живот и се налага да живееш живота на баща си? Не е ли тъжно? Налучках ли проблема?

— Понякога, Рейчъл, не знам какво си въобразяваш, че можеш…

— Докладът, Аманда? — пресече я Рейчъл, а зелените й очи святкаха.

Аманда се предаде.

— До обяд ще е готов — каза и лепна на лицето си огромна фалшива усмивка. — Ей, а какво ще кажеш да си вземем нещо за хапване и да прегледаме доклада заедно, а?

Рейчъл изпуфтя с престорено разочарование.

— О, страхотно щеше да е? Но вече имам други планове? Нека докладът да е на бюрото ми до един часа?

После се врътна и си тръгна, без да дочака отговора на Аманда. Можехме да сме приятелки, помисли Аманда.

— Или може би не — каза си после тихичко на глас.

— Мръдни, че пречиш, дебелано!

Лакътят на колоездача запрати кафето на Аманда на тротоара на Ситито, в този момент гъмжащ от чиновници и финансисти, излезли в обедна почивка, в това число и една бизнес дама, проявила неблагоразумието точно днес да облече костюм с цвят на слонова кост. Чашата падна точно в краката на жената и кафето я оплиска чак до над коленете.

Изгубила дар слово, тя спря и зяпна Аманда. Аманда от своя страна, разкъсвана между смущението да я нарекат „дебелана“ пред толкова хора и конфуза от това, че буквално беше замерила с кафето си невинен минувач, се опита да поеме инициативата първа.

— Шибани колоездачи — рече, като от една страна действително чувстваше искрена омраза към колоездачите, а от друга се надяваше жената да последва примера й и също да прехвърли вината върху момчето с колелото.

— Стоите насред алеята за колоездачи — отвърна жената. — Какво очаквахте?

— Очаквах, че тоя ще направи път на пешеходец!

— А може би наистина сте твърде дебела и човекът не е успял да ви заобиколи.

— О, майната ти — отказа се Аманда и й обърна гръб. — Кой носи слонова кост през януари?

— Ще ми платите почистването! — заяви жената и тръгна подире й.

Аманда се опита да си пробие път през навалицата от мъже и жени в костюми, спрели се, за да погледат кавгата.

— И как ще ме принудите? — попита тя. — Ще ме арестувате за неизползване на химическото чистене по предназначение?

Красив бизнесмен — индиец пристъпи тържествено напред и препречи пътя на Аманда.

— Наистина съм на мнение, че трябва да предложите да платите почистването на костюма на дамата — изрече той със силен ливърпулски акцент. — Така е редно.

— Точно така — обади се втори красавец от тълпата. — В края на краищата, вината е ваша.

— Вината беше на колоездача — отвърна Аманда. — Той ме блъсна, а в момента сигурно е на километри оттук, самодоволно яхнал вълната на собствената си чиста съвест.

Жената с изцапания костюм най-сетне я настигна и я улови за рамото.

— Погледнете ме! — рече тя. — Ще ми платите почистването.

— Не се тревожете — обади се индиецът. — Ще го плати и още как.

Аманда отвори уста, за да поднови спора. За своя изненада изведнъж установи, че е готова дори физически да нападне жената с белите дрехи, готова е да й зашлеви истински шамар (или дори да й забие истинско кроше), ако тя на секундата не си махне проклетата ръка от рамото й. Аманда беше достатъчно висока и едра, за да стане ясно на всички, че е по-добре да не я закачат, а и беше време хората вече да се научат, че…

Но когато отвори уста да заговори, установи, че сълзите й отново се канят да бликнат.

Всички я гледаха, на лицата им беше изписан гняв, че си е позволила да внесе несправедливост в живота им, и те сега търпеливо чакат тази несправедливост да бъде поправена. Аманда се опита пак да заприказва, опита се да обясни недвусмислено на жената какво да направи с изцапаните си панталони, но от гърлото й се откъсна само задавен хлип.

— Сериозно — прошепна си тихичко. — Какво ми става?

Минути по-късно, минути, сторили се на Аманда часове, под презрително-победоносните погледи на двамата красавци — бизнесмени, тя размени визитката си с тази на жената в белия костюм. После обърна гръб на финансово грамотното им трио и понесе остатъка от обяда си към малката зелена площ близо до офиса й и когато седна на последната половин свободна пейка, установи, че вече няма кафе, с което да преглътне сандвича си.

Това са сълзи от гняв, каза си, когато избухна в плач над марулята в хлебчето си, приготвено набързо сутринта, при това без майонеза, защото двамата с Джей Пи закъсняваха за детската градина. Сълзи от гняв.

Но Анри беше прав. Нямаше голямо значение от какво са сълзите.

— Добре ли сте? — попита един глас до нея.

В другия край на пейката седеше друга жена, жена, която Аманда беше мярнала едва-едва, когато сядаше, жена, която също, по някаква смайваща причина, също беше облечена в слонова кост. „Я се стегнете, бе, хора, още е не е свършил шибаният януари!“

Лицето на тази жена обаче беше мило, лице, което (Аманда с изненада се улови, че мисли точно това) е видяло много и от всички преживени премеждия жената с това лице е излязла обогатена не толкова с познание за света, колкото с познание за самата себе си, при това по-дълбоко, отколкото Аманда някога би могла да се надява да постигне.

— Имам дълъг ден — прокашля се тя смутено. После се върна към сандвича си.

— А — продължи жената до нея. — Митовете разказват, че светът бил създаден за един ден, ние слушаме, пуфтим и ги наричаме метафори и алегории, но в дни като днешния ни се струва, че дори до предобед да се обърнем наопаки и да успеем да създадем вселената, все ще се намери някой, който да ни задължи да присъстваме на оперативката следобед.

Аманда се усмихна учтиво и усети първите предупредителни сигнали в главата си — беше седнала до някаква луда. Но после си каза, не, нищо подобно. Тази особена дребничка жена някак си я беше разбрала и й беше споделила разбирането си. Да, в някакъв смисъл това беше странно, но от друга страна беше и странно успокояващо.

Не спирам да повтарям „странно“, помисли Аманда. Акцентът на жената беше странно (ето пак!) неопределим, ясен, но чуждестранен и сякаш подсказваше, че жената идва не от далечни места, а от далечни, древни времена. Аманда поклати глава. Не, помисли, сигурно просто е от Близкия Изток. Или нещо подобно.

— Простете — кристално и отчетливо произнесе жената, и от тона й стана ясно, че това „простете“ не означава „съжалявам“. Това „простете“ означаваше „моля да ме извините“.

Аманда я погледна.

— Знам, че ситуацията е малко невероятна — рече жената, — но кажете ми, вие не сте ли случайно Аманда Дънкан?

Аманда замръзна, както дъвчеше сандвича.

— Простете — повтори жената и този път думата означаваше точно „съжалявам“. — Удивително, нали? — продължи. — Не сме се срещали, но имам чувството, че се познаваме отдавна.

Аманда се изправи като свещ от смайване.

— Кумико?

И внезапно осъзна, че жената до нея може да бъде само Кумико и никоя друга.

Един колоездач, може би дори същият, който събори кафето й — за Аманда те всички изглеждаха еднакви с впитите в слабините трика и аура на нахално–превзето превъзходство — профуча опасно близо до пейката, принуждавайки двете жени инстинктивно да се дръпнат назад. Аманда изпусна сандвича с маруля, той падна на плочите и остана да лежи там като жертва на убийство.

— Шибани колоездачи! — изкрещя тя подире му. — Мислят си, че светът е техен! Мислят си, че могат да си правят каквото им скимне! Оплакват се, че им пречиш, дори когато всъщност СИ СЕДНАЛ НА ШИБАНА ПЕЙКА В ПАРКА!

После се отпусна назад, без обяд, без кафе, бясна, че сълзите отново пълнят очите й, бясна на усещането, че почвата се изплъзва изпод краката й, при това без никаква причина, бясна от факта, че вследствие от гнева й нищо в света не се е променило, нищо, всъщност само нещо съвсем мъничко, нещо, което тя не е в състояние точно да определи, нещо, което сякаш загребва целия й живот и го премества целия по-нагоре по един стръмен планински склон и, ето, сега тя трябва да се катери, за да го достигне, но когато стигне до мястото, вижда, че там няма нищо, освен още и още склон, а в бъдещето никога няма да има нищо друго освен още и още склон до края на дните й, а ако това е така, то какъв е шибаният смисъл? Изобщо?

Някой пъхна хартиена кърпичка под носа й. Изнервена от точката, от която всъщност бяха тръгнали мислите й и от скоростта, с която бяха достигнали едно тревожно ниво на депресивност, Аманда пое кърпичката от жената, от Кумико (колкото и невероятно да беше това!), и си изтри сълзите.

— Знам — каза Кумико. — И аз ги мразя.

На Аманда й трябваше известно време да осъзнае за какво говори Кумико. А когато осъзна, вдигна очи към нея и избухна в нов порой от сълзи.

Които ни най-малко не бяха от гняв.

— Печатница Дънкан.

— С известния художник Джордж Дънкан ли говоря? — Това сте вие, нали?

— О, Джордж, хайде стига? Защо си такъв свенлив? Взех номера ти от Интернет?

— Тази история приключи. Мислех, че сме се…

— Не, не е приключила? Видях картините, които сте обявили за продажба? В момента ги гледам на монитора? Историята въобще не е приключила, нали, Джордж?

— Имах предвид, че историята между нас двамата с теб приключи. И ти го знаеш. Ти така пожела. И аз се съгласих…

— Но това беше преди да станеш известен?

— Едва ли точно „известен“, виж, аз…

— А цените, Джордж? Не се ли целите малко високо?

— Този сайт не е наш. Ние не сме определяли никакви цени. Дори не знаем как изобщо започна всичко това. Беше като взрив…

— Кои сте вие? Ти и тази Кумико? Така е името й, нали? Кумико?

— Рейчъл, сега ще затворя телефона и не искам повече да ми се…

— Двойка, която твори заедно? Колко мило?

— Наистина трябва да престанеш да повишаваш интонацията си на края на всяко изречение. Звучиш като пълна глупачка.

— …

— Съжалявам. Не исках да…

— Майната ти, Джордж. Просто се опитвам да бъда мила. Опитвам се да бъда приятелски настроена. Искам да кажа, след като ти разби сърцето ми…

— Това изобщо не е вярно. Тайни срещи. Пълна секретност. Ти така и никога не се радваше на компанията ми.

— Не е честно? Тайната беше за доброто и на двама ни? Искам да кажа, ще се радвам да кажа на Аманда за нас сега, ако това е, което искаш…

— Заплашваш ли ме?

— …

— Сега ще затворя телефона. Наистина.

— Чакай. Чакай? Съжалявам? Знам колко груба мога да бъда. Знам. Но…

— Но какво?

— Не мога да понеса да си жесток към мен, Джордж. Ти си всичко друго, но не и жесток.

— Съжалявам, аз…

— Не мога да спра да мисля за това. За това как ти си всичко друго, но не и жесток? Защото жестокостта е толкова обичайна днес, няма да повярваш колко е обичайна. Всеки мъж, с който излизам, се държи така, сякаш се състезавам с него. Кой е по-злобният? Кой е по-грубият? Сякаш от първото „здрасти“ се надхващаме да докажем кой е по-корав. А после самите срещи заприличват на, на, на, аа, как се казваше?

— На двубой?

— Точно така! На двубой! Единственото, което ти е позволено да правиш, е да показваш на другия колко си корав, колко си безкомпромисен и да се надсмиваш над слабостите му. Така стоят нещата. Надсмиваш се. Надсмиваш се над глупостта им? И се стараеш максимално никога да не позволиш другият да се надсмива над твоята собствена глупост. А за секса изобщо да не говоря?

— Да, наистина се надявам да не…

— Защото сексът, колкото и да е добър, е една преструвка от началото до края? Без значение какво старание и, така да се каже, умения влагат мъжете в него? Винаги им показваш, че сексът с тях просто се ядва? Намекваш, че си имала по-добри любовници? Че, нали, с този точно не е зле, но не е и кой знае какво — правиш го, за да не вземат мъжете наистина да си повярват?

— Рейчъл, не знам какво искаш от…

— Ужасно е, Джордж. Гнусно е. А сега пък съм с един тип, Уоли?

— Уоли?

— Всяка една минута с него е точно такава, каквато ти описах! Всяка една минута! Сякаш сме във филма „Гладиатор“? Просто е изтощително. Ужасно съм уморена. Толкова, толкова съм уморена? С теб не беше така.

— …

— Джордж?

— Сега съм с Кумико.

— Знам. Знам? Искам да кажа, да, наистина знам? Дъщеря ти не спира да мели по този въпрос? Така че, да, знам? Но просто си мислех. Мислех си колко ми липсваш.

— Не знам какво да кажа, за да…

— Няма нужда нищо да казваш? Просто на мен…

— С Кумико сме заедно…

— Ми липсва някой…

— И аз наистина…

— Някой, който е истински добър…

— Съм влюбен в нея.

— Ти беше добър с мене, Джордж. Почти никой друг в живота ми не е бил добър с мене.

— Е, ти самата не беше особено добра.

— Знам, че не бях добра с теб…

— Не, имах предвид, че не беше добра към самата себе си. По принцип се отнасяш към самата себе си зле.

— Ти си първият човек, който изобщо вижда това, Джордж. А аз излизам с Уоли и той е наистина, наистина сладък, но…

— Рейчъл, трябва да…

— Но аз не спирам да си мисля: сладък е, но не е добър като Джордж.

— Това между нас беше… стана бързешком, Рейчъл, и, смятам, ти самата отлично знаеш, че беше грешка. Аз съм твърде възрастен за теб. Твърде съм скучен за теб. Това бяха точните ти думи. Не съм и кой знае какъв красавец…

— И какво от това? Понякога човек има нужда от нещо повече от външен вид.

— И тия ти приказки нямат нищо общо с факта, че в момента съм обвързан с друга жена? Или пък с това, че името ми стана малко нещо известно?

— Отново ставаш зъл, Джордж. Не ти отива?

— Наистина вече ще затварям. Желая ти всичко хубаво…

— Виждаш ли? Доброта.

— Сега ще затворя телефона.

— Искам да те видя.

— Рейчъл…

— Заради доброто старо време?

— Не, не смятам, че…

— Ще направя така, че да си прекараш добре.

— …

— Знаеш, че мога, Джордж.

— Съжалявам, Рейчъл.

— Ама наистина много ще съжаляваш, ако не ми позволиш…

— Много съжалявам, че си толкова самотна.

— Джордж…

— Пожелавам ти всичкото щастие на света. Слушам те сега и чувам колко те боли, чувам виковете ти, толкова силно копнееш да…

— Почакай само секунда…

— … установиш връзка с някого, истинска връзка.

— Копнея, да? Аз…

— И много съжалявам, че този някой не мога да бъда аз. Съжалявам, но не мога да бъда аз. Наистина не мога.

— Джордж…

— Всичко хубаво…

— Джордж…

— Но вече трябва да затварям…

— Бременна съм.

— …

— …

— Само дето не си бременна, разбира се.

— Джордж…

— Довиждане, Рейчъл, много съжалявам.

— Джордж, аз само…

8 от 32.

Господарката лети безкрайно дълго, а после лети още и още, каца, само когато младата земя я повика, а когато не я вика, продължава да лети. И летежът, и кацането са радостно-приятни, а радостта, въпреки всичките изплакани сълзи, явно е нещо, към което господарката изпитва влечение. Всеки път, когато кацне, тя опрощава, пронизва сърцата със своята прошка, защото за какво друго в живота трябва да искаме прошка, ако не за прегрешенията си срещу радостта?

Светът навлиза в юношеството си, късовете земя се сглобяват един с друг, оформяйки разпознаваемо цяло, но съединяването им е придружено с болка и избухвания. Господарката не се пази от вулканите, когато изригват, защото разпознава в тях същия гняв, който движи и водата, разпознава същото усилие, усилие, насочено навън, към нищото.

— Скоро — казва тя на вулканите, — скоро вашият напън ще впие мускулите ви дълбоко в земята и ще сбере частите й в общ свят. Ръката на първия от вас ще се залови за ръката на друг, тя — за ръката на трети и така заедно ще понесете бремето на живота върху раменете си. Скоро.

И вулканите й вярват, укротяват гневните си пориви, впрягат ги в общото полезно дело по спояването на света.

9 от 32.

Всички вулкани постъпват така, освен един.

— Аз не ти вярвам, господарке — казва вулканът, а зелените му очи святкат от зла радост, която обърква господарката. — Смисълът на вулкана е гневът — продължава той. — Вулкан в покой е просто планина, не е ли така? Да укротиш вулкан, означава да го убиеш.

И лава и жар, и разруха потичат от него на вълни, обитателите на младата земя побягват пред изпепеляващия му смях. Отвратена, господарката отлита настрани, но после се връща и закръжава над вулкана, за да затвърди отвращението си. След това не отлита, а продължава да кръжи.

— Вулканът живее, за да умре — това е целта на съществуването му — казва тя. — Нима и ти не се стремиш към същото?

— Вулканът живее, за да умре, господарке — отвръща вулканът, — но да умре възможно най-гневен.

— Ти не ми се струваш гневен — казва господарката. — Усмихваш се. Шегуваш се. Зад думите ти има лъст, флирт. Срещала съм и двете по света.

— Зад думите ми има радост, господарке. Гневна радост.

— Подобна радост възможна ли е?

— Ние до един от нея сме родени. От нея блика огнената магма на света. Тя кара вулкана да пее.

— Така ли наричаш разрухата, която сееш? Песен?

— Да, господарке. Песен, която никога не лъже.

— За разлика от теб самия — отвръща му тя и отлита.

Вулканът запраща подире й порой от лава. Но пламъците дори не докосват перата й. Вулканът няма намерение да я наранява.

— Ти ще се върнеш, господарке — казва той. — Ще се върнеш.

10 от 32.

Тя се връща. Вече е по-стара, помъдряла. Светът също вече е по-стар, макар че, изненадващо, не е помъдрял особено.

— Все така изригваш — казва тя, докато описва огромен кръг около вулкана.

— А ти все така даваш прошка — отвръща вулканът, седнал в колесницата си с впрегнати коне. — Даваш я там, където тя не трябва да се дава.

— Станал си размирник — казва тя, като се държи на разстояние, защото с времето е опознала вулканите и помни, че винаги трябва да се стои настрани от напрежението, с което те заявяват себе си.

— Станах пълководец — казва вулканът. Пред нозете му се разгръща армия, пълчищата й наводняват света, поглъщат гори и градове, и пустини, и равнини.

— Не си умрял като другите, не си се превърнал в планина.

— Не съм, господарке. Това до нищо не би довело.

Вулканът вдига бича си — дълга, нажежена до бяло верига — и шибва с него величествените си ужасяващи коне. Те цвилят от страшната болка и тъпчат с копитата си ниви и мостове, и цели цивилизации, а по петите им, подобно на огнена река, руква безбройната ненаситна армия.

Господарката лети за кратко с вулкана, мълчаливо наблюдава как от стъпканата от него част на света не остава камък върху камък. Не му казва нито дума. Вулканът също мълчи, само от време на време я стрелва с поглед. Същите зелени очи, проследяващи полета й.

— Ще те опростя — казва му тя, — стига да помолиш.

— Няма да помоля, господарке — отвръща вулканът.

— Защо?

— Не ми е нужно ничие опрощение, а и не признавам властта ти да опрощаваш.

— Властта ми да опрощавам ми се дава от онзи, който моли.

Вулканът й се усмихва, а очите му греят.

— Все едно е, господарке, това не променя нещата.

11 от 32.

Водена от чувство, което сама отказва да назове, тя се гмурка надолу и се понася ниско над напредващата армия на вулкана. Армията среща друга армия и отблизо е невъзможно да се различи едната страна от другата. Битката не е нищо повече от касапница, тресящ се, плискащ котел, сам подклал се и врящ към собствената си смърт.

Господарката се извива нагоре, издига се и закръжава около вулкана за последен път.

— Преди да си тръгнеш, господарке — казва вулканът, — дали не би ми казала името си? — после се усмихна отново, а очите му отразяват как светът край него загива в пламък и ужас. — Така ще мога да те нарека по име следващия път, когато се срещнем.

— Никога повече няма да се срещнем.

— Както желаеш, господарке — отвръща вулканът и скланя глава пред нея, — но аз пък ще ти кажа моето име — после отваря уста и от нея изригва рев от болка и злоба. Само от звука му листата на дърветата се сгърчват, птичките падат мъртви от небесата, черни гадини плъзват изпод камъните.

— Но ти, господарке — продължава вулканът, — можеш да ме наричаш…

— Никак няма да те наричам — отвръща тя, готова е да отлети, но не отлита, още не. После повтаря — Никога повече няма да се срещнем.

И вулканът повтаря:

— Както желаеш, господарке.

После вдига бича си, но преди да го стовари, нея вече я няма.

12 от 32.

— Татко? — казва тя, докато лети сред облаците. Знае, че той няма да й отговори. Никога не й отговаря, времето тече и светът старее, но той никога не й отговаря. Тя нито знае, нито, всъщност, изобщо вярва, че той е някъде тук и я чува, защото облаците се менят и се струпват, и се изваляват безброй пъти само в един-единствен ден, а колко ли пъти са правили същото във всички дни от живота на света? А дори и родената от облаците не може да отличи един облак от друг.

Може би облаците са нейният баща. Може да са и просто облаци. Те не са нейният баща. Те са облаци.

Но въпреки това:

— Татко? — казва тя.

Не продумва повече, защото не е сигурна какъв е въпросът, който иска да зададе. В главата й е само вулканът, двамата водят спорове, които никога не са се случвали, той търпи поражения, които тя никога не му е нанасяла, в мислите си тя му дава последната блага прошка в мига, когато изпълнява последното му желание да го освободи — благоволение, за което той никога не е молил.

Тя лети през облаците, оставя капчиците влага да охлаждат челото й, да мокрят дрехите й в сладка отмала, да успокояват болката в мускулите, които я носят в небето.

През цялото време нейният баща я гледа и едва когато тя излиза от облаците и се отдалечава достатъчно, че да не може да го чуе, той прошепва името й.

Джордж започна да сънува странни неща.

Кумико все така не му позволяваше да види как работи върху картините, едва-едва го допусна да пристъпи прага на малкия й апартамент — което нямаше кой знае какво значение, защото по-голямата част от времето тя бездруго прекарваше не в своя, а в неговия дом — но въпреки това той започна да сънува заключени врати, в съня винаги знаеше, че тя е зад вратата, знаеше също, че ключалката е на вратата, защото самата Кумико иска така, а Джордж уважава желанието й. Наяве беше възможно да я гледа, когато поиска. Но в сънищата си винаги оставаше сам пред заключената врата. Агонизиращ.

Или пък сънуваше как я намира в някаква тайна бяла стая без ключалки, сънуваше я покрита с пера, които тя подрежда така, че да й придадат форма на жена, сънуваше я как приглажда и подрязва грамадните си бели крила, за да заприличат на ръце и длани с пръсти, как крие човката си зад човешки нос, как си слага лешниковокафяви лещи, за да скрият истинските й златни, златни очи. В съня тя виждаше, че той я гледа, и заридаваше заради него, заридаваше за всичко, което двамата щяха да изгубят.

Или пък сънуваше пожар, който се издига от земята, избликва от пукнатините й като лава, преследва го, преследва и нея, но в съня Джордж никога не беше сигурен дали тя също бяга от пламъците или, напротив, води ги към него, за да го залеят и погълнат.

Когато се будеше, забравяше напълно съня, но продължаваше да усеща притеснение, утаило се дълбоко в съзнанието му.

И с всеки следващ сън утайката се трупаше.

Първото, което Джордж купи с парите от продадената плочка, беше един грамаден свръхмодерен принтер за ателието.

— А увеличение на моята заплата не се ли предвижда? — попита Мехмет, скръстил намусено ръце.

— Предвижда се — отвърна Джордж, докато надзираваше доставчиците на фирмата, които нагласяха принтера на място.

— С колко?

— С по лира на час.

— Само толкова?

Джордж обърна глава към момчето.

— Лира и половина?

Мехмет придоби такъв вид, сякаш се канеше да продължи да протестира, но после по лицето му се разля невярваща усмивка.

— Как изобщо си доживял до тия години, Джордж? Как светът не те е изял жив досега?

— Справям се — отвърна Джордж и очите му се върнаха върху принтера.

Той не блестеше; частите му бяха пластмасови, а барабаните му изглеждаха точно като онова, което си бяха в действителност — части от грамадна машина с индустриален капацитет. Но, о, по някакъв начин тази машина все пак блестеше. Блестеше в сърцето на Джордж. Беше по-бърз от стария му принтер, но това си беше чисто техническо съображение. Цветовете му бяха по-живи. Гланцирането, което постигаше, и възможностите му да печата върху най-разнообразни материали бяха неприлично модерни. Програмите му се пренастройваха сами за секунди, по-бързо от секунди, машината направо предугаждаше следващите ти команди и изпълняваше желанието ти още преди да си го въвел.

Що се отнасяше до амбициите на Джордж спрямо ателието, този принтер беше всичко, за което си беше мечтал.

А цената му беше платена от произведението на изкуството, което висеше на стената над него. Произведение, дело преди всичко на Кумико, която обаче беше заявила категорично, че участието на Джордж в създаването му е жизненоважно и по тази причина му беше дала половината пари.

А те си бяха половинката на една наистина солидна сума. После продадоха още една картина — онази със стиснатия юмрук, докоснал обърнатия профил — на жената, която първият купувач беше довел, а в рамките на същата седмица продадоха още две — все на приятели на първите двама купувачи. Макар че бяха очевидно фрашкани с пари и почти плашещо отракани, никой от клиентите не купуваше плочките, за да следва някаква мода — едва ли беше и възможно, плочките се бяха явили на пазара твърде скоро — напротив; всички проявяваха същия отчаян копнеж, който бяха демонстрирали първите двама купувачи. Третият им клиент, изпълнителен директор във финансово-счетоводна къща, който носеше скъпа черна вратовръзка върху скъпа черна риза, скрита под скъп черен блейзър, едва–едва промълви едно нечуто „Да“ при вида на изработените от перца коне на Кумико, които летяха на табун надолу към река от думите на Джордж, и направо пъхна дебела пачка банкноти в ръцете на напълно скандализирания Мехмет.

А после неизвестно кой, най-вероятно някой от купувачите, беше подшушнал за плочките на едно малко, но влиятелно онлайн арт списание, което публикува кратко интервю с Джордж — не и с Кумико, защото тя помоли Джордж да се нагърби да бъде публичното лице на картините им — наречен в материала „потенциална изгряваща звезда“, и вследствие от това до края на същата седмица двамата вече бяха получили не само сериозен брой заявки за закупуване на все още недовършената пета плочка, но и предложения за предварителни разговори с галеристи и директни оферти за представителство от страна на различни търговци на картини.

Джордж беше отклонил всички предложения, най-вече защото Кумико не беше склонна да намесва в работата им други хора, но към момента отказът му едва ли имаше някакво значение. Слухът за двамата беше плъзнал, макар че Джордж не правеше нищо, за да го подклажда.

— Ти имаш някакъв чар — каза Мехмет малко раздразнено, след като двамата бяха изпратили петата плочка на един купувач в Шотландия, който дори не я беше виждал лично. — Един Господ знае какъв точно.

— Ако Господ знае — отвърна Джордж, — не е споделил с мен.

Междувременно Кумико се държеше настрана, оставяйки Джордж да се оправя по въпросите с продажбите, а самата тя работеше трескаво, вземаше всички изработени от Джордж апликации и някак си ги превръщаше в смайващо красиви композиции, които сякаш не бяха новосъздадени, а бяха съществували винаги, само бяха чакали да намерят половинката си, да се сраснат с нея и така най-сетне да разкрият своята истинска, напълно завършена, древна форма. Кумико изработваше нови картини за продажба, но влагаше хартиени апликации и в своя таен проект от трийсет и двете плочки, от които дори Джордж беше виждал само няколко. Те не се продаваха и тя ги криеше, но за всяка нова чакаха куп хора, които грабнаха шестата и седмата поред буквално часове след като работата по тях беше приключила, като при това плащаха все така неприлично високи цени.

Достатъчно високи, че да покрият например значителната първоначална вноска на ултрамодерния принтер, какъвто можеха да си позволят само големите играчи в печатарския бизнес.

Принтерът беше великолепен. И беше негов. Направо не му се вярваше.

— Положението е някак… — Джордж се обърна към Мехмет. — Пропускам ли нещо? Как стана всичко това?

— Не знам, Джордж — отговори момчето. — Струва ми се, че никой не знае.

— Не ти ли се струва странно? — попита Джордж отново, докато Кумико му сапунисваше косата.

— Облегни се назад — отвърна тя и облегна главата му на мивката.

— Всичко стана толкова бързо — продължи той. — Колко жадно ги търсят. Като че ли…

Не довърши изречението. Не знаеше какво като че ли.

— И аз съм изненадана — отвърна Кумико, плакнейки шампоанената пяна с пластмасова мензура. После изстиска останала вода от кичурите, изправи Джордж да седне нормално и започна да сресва мокрите му къдрици, стиснала къса остра ножица в другата си ръка.

— Направо съм като замаян — каза той.

После почувства краткото колебание на ръката й, толкова кратко, че човек можеше и да се усъмни дали въобще го е усетил, само миг, след което пръстите й събраха кичур от косата му и ножицата подряза чисто връхчетата.

— Замаян в хубавия или в лошия смисъл? — попита Кумико.

— Не съм сигурен изобщо. Просто е… смайващо. Отначало си беше едно нищо. Лениво хоби, което нищо не означаваше. А после се появи ти — той завъртя глава да я погледне. Тя нежно го обърна обратно, за да й е удобно да продължи с подстригването. — А и всичко между нас — продължи Джордж. — И…

— И? — тя продължи да клъцва тук-там, движейки се с увереността на професионалист.

— И нищо, предполагам — отвърна той. — Просто цялото това изключително събитие, което ни се случи. Което продължава да ни се случва.

— И което те напряга?

— Ами да, напряга ме.

— Така и трябва — отвърна тя. — Мен също ме напряга. Не съм изненадана обаче, че хората проявяват жажда, както ти се изрази. Светът винаги е бил жаден, макар невинаги да знае за какво жадува. Но си прав, нещата се развиха внезапно. Забележително, нали?

Тя отново среса косата му и я подравни за още подрязване. Това подстригване се беше случило спонтанно. Просто Джордж беше споменал, че смята да се отбие в близката бръснарница — държаха я двама братя бразилци, удивително млади, пълни глупаци с отвъдморска красота — а Кумико беше казала: „Нека аз“.

— Къде каза, че си се научила да подстригваш? — попита Джордж.

— По време на пътуванията ми — отвърна тя. — Освен това, подстригването не се различава кой знае колко от онова, което правя за плочките, нали? Просто едно допълнително умение.

— Само гледай каква катастрофа ще е, ако аз се пробвам да подстрижа твоята коса.

Джордж почти почувства усмивката й, усети топлината на тази усмивка зад гърба си, усмивка в малката кухничка, топлина, докато с увит около раменете стар чаршаф седеше на стол, поставен върху разгънати стари вестници, по които да падат отрязаните кичурчета. Затвори очи. Да, усещаше я. Усещаше я до себе си. Усети галещия полъх на дъха й, когато тя се приведе над него.

— Обичам те — прошепна й.

— Знам — прошепна тя в отговор и думата не беше укор. Знанието за неговата любов й доставяше радост и Джордж разбра, че това е достатъчно.

Но в следващия миг го бодна друго чувство, чувството, че изобщо не е достатъчно. А ти обичаш ли ме?, прииска му се да попита и се засрами от това си желание. Дори когато тя му казваше същите думи — защото му ги беше казвала, макар и не често — той винаги трябваше насила да се въздържа да не попита втори път за потвърждение.

Знаеше толкова малко за нея, толкова малко. Все толкова малко.

Не че и той й беше споделил всичко. Историята с Рейчъл например беше останала в тайна, най-вече заради Аманда, която, както Джордж доста точно предполагаше, щеше да бъде съкрушена, ако узнаеше за нея. Разбира се, както се случва в първите месеци на всяка връзка, цял куп лоши навици също бяха останали неспоменати — почистването на ноктите на краката в леглото, фриволното отношение към бръсненето, цялата история с подсушаването с тоалетна хартия след уриниране — но всичко това беше нищожно в сравнение с факта, че Кумико не беше споделила за себе си почти нищо. Нямаше причина да крие така, това си беше липса на доверие, беше си…

Джордж потисна тези мисли и ги прогони.

— Веднъж опитах да подстрижа Аманда — каза. — Като малка.

Чу тихия смях на Кумико.

— И как се справи?

— Не беше съвсем зле.

— Но не си опитвал втори път.

— Е, знаеш ги малките момиченца — отвърна Джордж и усети как гърдите му преливат от обич към така трудната му дъщеря. — Макар че Аманда никога не е била типичното малко момиченце. Весела беше, винаги весела, и двамата с Клеър мислехме, че ще се справя спокойно в живота.

— Харесвам я — отговори Кумико. — Стори ми се изключително свястна.

— Още не мога да повярвам, че сте се срещнали така случайно.

— Неестествено би било, ако на света не се случваха съвпадения, Джордж. Аз например можех да вляза в което и да било ателие за предпечат. Но аз влязох в твоето ателие и виж само до какви радикални промени доведе това.

Джордж се извърна към нея.

— Значи и на теб ти се струват радикални?

Кумико кимна и отново го бутна да се обърне с гръб.

— Не ми остава време да работя по моята история.

— Вярно — съгласи се Джордж и отново се замисли за трийсет и двете плочки, за онези от тях, които вече беше разгледал — господарката и вулканът, историята, която те разказваха — и за онези, които предстоеше да види. Кумико дори още не му беше казала как завършва митът. — Това притеснява ли те?

— Още не — отвърна тя. — Но ти и сам знаеш: всяка история съществува, за да бъде разказана. Всяка история трябва да бъде разказана. Как иначе бихме живели в този свят, в който няма и капчица смисъл?

— Как иначе бихме живели с необяснимото? — промълви Джордж.

— Да — сериозно отвърна Кумико. — Точно така. Необяснимото се случва непрекъснато. Толкова е много, че ние не можем да го поемем. Животът и щастието, и разбитото сърце, и любовта. Ако не можем да ги вплетем в една история…

— За да ги обясним…

— Не! — неочаквано остро го прекъсна Кумико. — Никакви обяснения. Историите не обясняват. Само така ни се струва на пръв поглед, но всъщност те просто ни дават изходна точка. Една история никога не свършва в края си. Винаги има след това. И дори и вътре в самата себе си, дори и когато открито заявява, че тя и само тя е истинната версия на случилото се, дори и тогава тя винаги предполага други версии, паралелни версии. Не, една история не е обяснение, тя е мрежа, мрежа, през която протича истината. Мрежата улавя части от истината, но не цялата истина, никога цялата истина — само части, които са ни достатъчни, за да можем да живеем с необяснимото, без то да ни убие — раменете й се отпуснаха безсилно, сякаш дългата реч я беше изтощила. — Защото иначе то би ни убило, със сигурност би ни убило.

След секунда пауза Джордж попита:

— На теб някога случвало ли ти се е нещо необяснимо?

— На мен да — отвърна Кумико, — както и на всеки друг. На теб също ти се е случвало, Джордж, сигурна съм.

— Така е — отвърна той, чувствайки колко са верни думите й.

— Разкажи ми — усмихна му се Кумико с такава мила усмивка, че на Джордж му се стори, че може да прекара остатъка от дните си, стоплян от нея.

После отвори уста, за да й разкаже за жерава в задния двор — случка, която се беше стеснявал да разкаже на когото и да било, особено след скептичната реакция на Аманда — но може би сега беше моментът да сподели с Кумико историята за странната птица, чийто живот навярно беше спасил, птицата, чийто произход никога нямаше да узнае, птицата, чиято поява беше маркирала началото на този немислим период в живота му, период, в който сърцето му съществуваше, разтреперано пред непрекъснатата опасност, че немислимото може да свърши.

Но вместо да започне да разказва за птицата, за своя собствена изненада той изрече:

— Когато бях на осем години, ме блъсна кола. Но това е само моята версия на историята.

И докато Кумико подстригваше косата му, той й разказа за катастрофата.

— Имало едно време една господарка — започна Джордж, уловил ръчичката на Джей Пи, докато двамата се разхождаха заедно край езерцето в парка, — която била родена в облаците.

— Е, това не може да бъде — отвърна детето.

— Може. Тя била родена в един облак. Като този — и Джордж издиша облаче топла пара в студения въздух.

Очите на Джей Пи грейнаха и той започна да прави същото, като издиша първо дълги поточета пара, а после редичка от малки облачета.

— Облаците от дъх ли са направени?

— И на мен ми се ще да бяха от дъх, детенце, но май появата им има нещо общо с изпарението на океаните.

— Но аз издишвам облаци. Аз правя облаци.

— Е, в такъв случай предполагам, че си прав.

— Grand-père?

— Да?

— Пръцкането прави ли облаци?

Джордж погледна детето. Въпросът му беше напълно искрен.

— Мама казва, че пръцкането е просто миризлив въздух — продължи Джей Пи, — и че всеки пръцка, дори кралицата, но пък мама казва също, че понякога и дъхът ми е миризлив, а това означава, че и той е миризлив въздух.

— Дотук логиката ти е желязна.

— Така, значи, ако дъхът ми прави облаци… — Джей Пи замълча, за да позволи на изводите да се подредят в малката му главица. После, ухилен до уши, вдигна очи към дядо си. — Ако пръцна, също ще направя облак.

— Миризлив облак.

— Миризлив облак, в който се родила господарката.

— Облак, от който й се е приискало бързо-бързо да се махне.

— Носиш ли хлебче?

— Какво да нося?

Детето посочи напред.

— За патетата.

Няколко треперещи гъски, които отдавна трябваше да са отлетели на топло за зимата, ги гледаха с надежда.

— Проклятие — рече Джордж.

— Това ругатня ли е?

— Не. Това е нещо, което бобрите строят[8].

— Бобрите имат плоски опашки — отбеляза Джей Пи — и грамадни зъби.

— Ти също имаше плоска опашка.

— НЕ! — детето беше смаяно.

— Да, всички много се тревожехме, че ще си останеш с нея. Но когато се роди, тя падна.

— След като съм се родил в облак?

— Точно така. В един миризлив облак.

— Je suis une nouille — пропя Джей Пи.

— Ти си какво?

— Облак!

— А — отвърна Джордж. — Nuage.

— Нали това казвам! — рече детето. — Je suis une облак! — после затича в кръг с разперени ръчички, крещейки и крещейки, а после рязко спря. — Grand-père! — рече поразено. — Ти говориш на френски!

— Е, не. Помня само няколко думи от гимназията.

— Какво е гимназия?

— Горните класове в училище. В Америка им викат „гимназия“.

Очите на Джей Пи се замъглиха леко, докато малкото му мозъче правеше нужните умозаключения.

— Ти си бил американец?

— Все още съм си американец.

— Леле.

— Да, хората обикновено така реагират. А сега трябва да ми помогнеш, нали помниш, че те помолих?

— Високата птица! — рече Джей Пи и ревностно заоглежда езерцето, надигнат на пръсти, за да надзърне над главите на гъските, които бяха решили, че тичането в кръг е някакво въведение към това да получат храна — Аз не съм гъска, grand-père! — провикна се детето.

— Ако вдигаш такъв шум, може да изплашиш високата птица.

— Не съм гъска — прошепна високо Джей Пи.

— Изобщо.

— Понякога съм пате.

— И още как.

— Не виждам птицата, Джордж.

Джордж рязко сведе поглед към внука си.

— Как ме нарече? — попита остро.

Личицето на Джей Пи се изопна, устните му се разтеглиха.

— Мама ти вика така — отвърна, а две сълзи се търкулнаха по бузките му.

— Не, не, не — коленичи пред него Джордж. — Не съм ти сърдит, Джей Пи. Просто се изненадах.

— Тя ти вика така, защото те обича. Тя така казва.

— Така е, мъниче — каза Джордж, гушна детето и го вдигна. — Но ти? Аз те обичам най-силно, когато ми викаш grand-père и знаеш ли защо?

— Защо? — подсмръкна Джей Пи.

— Защото ти, Жан-Пиер Лоран, си единственият човек в целия свят, който може да ми вика така.

— Единственият?

— Единственият.

— Аз съм единственият — тихо рече детето, мъчейки се да приложи понятието към себе си.

— Искаш ли ябълка?

Усмивката на Джей Пи грейна.

— ОБИЧАМ ябълки! Пинк лейди са най-хубавите! Понякога аз съм пинк лейди!

— Май всички сме така от време на време — отвърна Джордж, сложи детето на земята и го хвана за ръка. Закрачиха обратно по алеята край езерото, но видяха само още разочаровани гъски, няколко спящи патици и неизбежните стреснати от стъпките им гълъби.

Никакъв жерав, нито пък нещо друго необичайно.

— Какво станало с господарката в облаците? — попита изведнъж момченцето.

— Срещнала един вулкан — отвърна разсеяно Джордж, все така без да откъсва очи от пустото езерце. — И нещата се усложнили.

Джордж отново сънува. Сънува, че лети.

Светът се състоеше от острови, носещи се във въздуха, свързани помежду си с нестабилни дървени мостчета и висящи въжени пътеки. Жеравът летеше до Джордж, дългите му крака бяха изпънати назад.

— Това е типично за жеравите — обясни му жеравът.

Късове от света се въртяха под тях, двамата летяха над плоски каменни кръгове с реки върху тях, реки, които течаха в кръг, над каменни кълба, по които Анри и Джей Пи, и двамата облечени като Малкия принц, щастливо крачеха и им махаха.

— Хората не сънуват така — каза Джордж и се приземи върху камък с формата на футболно игрище.

— Искаш да кажеш футболен терен — отбеляза жеравът и кацна до него.

Джордж се смръщи.

— Не, не искам да кажа „терен“.

Жеравът сви рамене и отвърна поглед, когато Джордж се приведе и се взря внимателно в него.

— Очите ти не са каквито трябва да бъдат — каза Джордж.

— Очите са си очи — отвърна жеравът, все така без да го поглежда. — Особено когато ги виждаш насън.

— „Особено когато не ги виждаш насън“ е онова, което щях да си помисля — Джордж пристъпи съвсем близо до жерава. Той изпляска с крила и отскочи няколко крачки назад.

— Къде са ти обноските — рече.

— Очите ти са зелени — каза Джордж. — А трябва да са златни.

Жеравът се обърна и го загледа в упор. Очите му наистина бяха зелени, горящо, пламтящо, сернозелени.

— Какво знаеш ти за златното? — попита той Джордж с различен, чужд глас.

— Кой си ти? — настоя Джордж гневно, но в гърдите му се надигна страх.

— Въпрос, който няма нужда да бъде задаван — отвърна жеравът. Лава бликна от очите му и потече към Джордж на широки потоци.

Той побягна. Или поне се опита да побегне. Каменната повърхност се завъртя под нозете му бързо–бързо, понесе го далеч от приливните вълни разтопена лава, макар че всъщност тялото му не се движеше в същинския смисъл на думата, не извършваше никакво реално движение, освен някаква непохватна имитация на тичане.

— Е, това вече си е като в истински сън — отбеляза Джордж.

— Не — отвърна вулканът, изправи се изпод него, стисна го за врата с яростния си юмрук и го вдигна във въздуха. — Ти беше прав още отначало.

— Моля те — опита се да каже Джордж. — Моля те, спри.

Но вулканът не слушаше, издигаше го все по-високо и по-високо, от лицето му бълваха дим и пламък, които закриха звездите.

— Няма да спра — ревна вулканът. — Никога няма да спра!

После замахна силно и захвърли Джордж във въздуха с невиждана скорост и той се понесе под небето, край топящия се свят, край жарките облаци, били доскоро океани и езера, край виковете на обречените в техните горящи градове. Джордж летеше бързо като комета, докато най-сетне видя целта, към която го бяха запратили, видя копринената й белота, видя могъщия мах на крилата й, сгъващи се и пак разгъващи се в необятна ширина.

После я удари и я прониза.

И я унищожи.

Събуди се. Не с вик или с рязко надигане от леглото с разтуптяно сърце. Нищо толкова драматично. Просто отвори очи.

Те бяха мокри от сълзи.

— Кумико? — продума в самотната тъмнина на стаята, знаейки, че тази нощ тя е в собствения си дом, знаейки, че тази нощ е заспал сам.

Но въпреки това я повика отново:

— Кумико?

Но не чу отговор.

— Искам те — каза. — О, как те искам!

И, тъй като все пак Джордж си беше Джордж, се засрами от алчността си.

III.

Аманда я носеше със себе си в службата. Не всеки ден, но често. Това от своя страна изобщо не беше разумно, особено като се има предвид какви грамадни суми бяха склонни хората напоследък да плащат за плочките, но също така и поради факта, че тази си беше изключително ценна лично за нея по редица по-дълбоки причини, причини, които самата Аманда не можеше да формулира за себе си, камо ли пък да ги обясни на някой друг. В това се състоеше рискът да носи плочката в офиса. Ако някой я видеше, определено щеше да настоява за обяснение.

Затова тази сутрин, точно преди да излезе от апартамента, Аманда твърдо реши повече да не носи плочката със себе си. А после, както много пъти досега, размисли.

Плочката беше обикновена и черна, същата като онази, която висеше в ателието на баща й, върху нея бяха апликирани бели перца, изрязани и преплетени така, че оформяха хоризонт и небе, а в това небе, на фона на изгряваща зора, летеше птица. Бяла птица върху бяло небе, но отделна от него, видима, определено рееща се, но едновременно с това неподвижна. В Покой.

Под птицата беше апликирана една от изрезките на баща й, изрезка от страница на книга — занимание, което Аманда (а за съжаление, често и самият Джордж) определяше като „безсмислени дреболии“ — но тук хартиената форма беше придобила нова мощ, беше получила нов контекст. Думите — защото по апликацията гъмжаха думи, дръзки, земни думи, понякога дори буквално земни: „гъба“ тук, там „патладжан“, а в самото дъно на изрезката, скътан така, че човек лесно можеше да го пропусне, се мъдреше един „задник“, който по някаква причина трогваше Аманда всеки път — тези думи образуваха планина, солидна и несъмнена като вечната земя, планина, фундираща самата картина, уплътняваща неподвижността на птицата в небето. Образите излъчваха покой, макар че и някак си подсказваха, че той е суров, навярно трудно постигнат, но въпреки това именно покой.

Аманда криеше плочката в най-горното чекмедже на бюрото си и сега, когато отново го отвори да я погледне, усети същото, което беше усетила и когато беше видяла картината за първи път: почувства, че е стъпила на ръба на пропаст, почувства, че ще падне всеки момент, почувства как бездната я замайва и плаши, но и че в същото време падането не е нищо друго, освен възможност за пълно освобождаване.

Докато гледаше плочката, усещаше, че не й стига въздух.

Защото докато я гледаше, чувстваше…

Е, думата беше глупава, нали? Още по-лошо, понятието беше глупаво, понятие, което със сигурност не е било изобразено съзнателно на плочката, макар че определено е била целена обща атмосфера на благост. Аманда никога не беше изричала понятието на глас, никога не беше смяла дори да мисли твърде дълго за него, дори и в защитената територия на собственото си съзнание.

Защото, когато гледаше плочката, чувстваше…

Е, майната му, чувстваше любов. Чувстваше някаква прошка — понятие, често синонимно на първото.

В този момент Аманда винаги си казваше, че, за Бога, това е само една картина. А и със сигурност, ама с пълна сигурност не беше от хората, които Се Вълнуват От Изкуство. (Това си беше срамната истина. Веднъж беше успяла да разгледа целия Лувър в рамките на един час — успех, който дори Анри, макар и с ужас, призна за впечатляващ. „Видяхме Мона Лиза, видяхме Победата от Самотраки, сега вече искам палачинка.“ След това, по причини, които Аманда не помнеше, бяха заминали за Белгия, където всичко беше значително по-скапано, отколкото във Франция, в това число и будките за палачинки, които бяха заменени от колички за гофрети. Усещането беше все едно искаш да си купиш въздух, а ти продават торф.) Тук обаче, в малкия си работен бокс, Аманда ясно разбираше защо мълвата за плочките се разнасяше с такава скорост, защо хората, които ги виждаха, реагираха така силно на въздействието им. Самата тя насила се възпираше да не докосва непрекъснато своята плочка, да не прокарва пръсти по повърхността й, да не я държи винаги близо–близо до себе си и…

— Какво е това?

И преди още да вдигне поглед, Аманда се прокле, че е такава глупачка и е донесла картината на място, където Рейчъл може да я види.

Плочката беше подарък, подарък непоискан и неочакван. След като Аманда преодоля шока от неочакваната обедна среща на пейката — та това беше Кумико, седнала насред забутаното, едва раззеленило се каре, оградено с рошави храсти и украсено с бутафорна статуя на някакъв забравен човек, възседнал забравен кон — двете се заговориха. О, и как си говориха само! За общата си омраза към колоездачите („Цялата тази праведна самовлюбеност“, беше казала Кумико и се беше смръщила леко, като така лицето й беше станало още по-хубаво, „а и когато почти те съборят в бързането да пресекат кръстовището на червено, се държат така, сякаш ти сам си си виновен“. „Освен това миришат“, беше добавила Аманда, „това, че събличаш спортния екип, когато влезеш в офиса, не е същото като да си се изкъпал“. „Ами онези със сгъваемите велосипеди“, беше продължила Кумико за все по-голямо удивление и радост на Аманда, „бутат ти ги в краката в метрото и по всичко изглежда, че човек трябва да се отнася към тях с уважението, полагащо се на някакъв възрастен роднина“. „Нали!“); говориха си за това как и двете, противно на общото мнение, чувстваха странна привързаност към хората с папки и химикалки в ръце, които събираха пари за благотворителност на Хай Стрийт и напоследък бяха превърнали това да срещнеш погледа на непознат на улицата в сериозен риск („Те просто се опитват да си вършат работата“, беше казала Кумико. „И всичките са толкова млади“, беше допълнила Аманда, „сигурно до един са безработни актьори“. „Да, срещата с тях на улицата със сигурност е за предпочитане пред това да ни карат да ги гледаме да играят“); накрая Аманда дори се одързости да поиска мнението на Кумико за паметника на животните, взели участие във войните. Във всеки случай, Кумико не беше чувала за него досега, така че Аманда й обясни подробно какво представлява.

— Е, на мен определено ми звучи като маса пари, хвърлени на вятъра — отвърна Кумико.

Аманда насмалко не се разплака.

А после, твърде скоро, обедната почивка наближи края си. Стана време жадната за още, но и някак си задоволена Аманда да се връща в офиса и тогава Кумико каза:

— Искам да ти подаря нещо.

— Става ли за ядене? — попита Аманда, защото ясно беше усетила липсата на сандвич и кафе. Беше отклонила поканата на Кумико да си разделят нейните ориз и риба — решение, за което вече горчиво съжаляваше.

Кумико се усмихна.

— Би могла да го изядеш, разбира се — отвърна и отвори малкия куфар, който носеше вместо дамска чанта, — но после ще си чистиш зъбите доста дълго.

И подаде плочката на Аманда.

— Не мога да я приема — смаяно отвърна Аманда. — Сериозно, не е възможно да я приема.

— Харесва ли ти? — попита Кумико плахо. Поразената Аманда си даде сметка, че въпросът е зададен напълно искрено. Тя погледна отново плочката, взря се в невероятната й красота, попи неочакваната й приповдигаща аура — сякаш не я гледаше, а направо потъваше в нея. Не можа да се спре да не откаже първоначално такъв твърде скъп подарък, но сърцето й, о, как го искаше сърцето й, как само го искаше, искаше, искаше…

— Дали ми харесва? — прошепна в отговор, неспособна да откъсне очи от картината. — Дали ми харесва?

Продължи да гледа апликацията. И я гледа. И я гледа още и още.

— Чувствам… — промълви. — Чувствам я като…

Вдигна очи, решена да каже „любов“ или „прошка“, несигурна какво точно ще изрече езикът й, и смаяно видя, че Кумико беше изчезнала. На пейката беше останала да лежи малка кесийка от плат, явно предназначена за калъфче на плочката.

И някъде наоколо, довяно сякаш от ветреца, се носеше позволението Аманда да бъде собственичката на картината.

Следващите срещи с Кумико се оказаха странно трудни за организиране.

— Тя седеше точно до мене, татко — каза Аманда на баща си по телефона: беше го набрала в секундата, в която беше станала от пейката (преди това обаче старателно, но бързо беше прибрала плочката в кесийката; хора от околните пейки вече бяха почнали да задържат погледи върху апликацията). — Искам да кажа, възможно ли е?

— Не знам, мила — думите на Джордж долетяха до нея като шепот, надвиквани от нещо, което звучеше като клиент, силно недоволен от предоставените му от ателието услуги. — Кажи ми, ти хареса ли я?

— Дали съм я харесала? Искам да се омъжа за нея!

В отговор Джордж въздъхна така по момчешки облекчено, че на Аманда Й се прииска да може някак си да прегърне баща си по телефона.

— Какво става там при вас? Да не би Мехмет пак да е объркал нарочно някоя поръчка?

— Не, просто един човек, който предлага големи пари за следващата плочка — отвърна баща й с леко напрегнат тон. После замълча, защото входната врата на ателието се затръшна с такава сила, че дори Аманда я чу. — Трябваше да сме готови с нея днес, но Кумико в последния момент реши, че не може да я продаде. Както се досещаш, човекът се разстрои.

— Тя често ли прави така? — попита предпазливо Аманда, притиснала кесийката с плочката до гърдите си, пазейки я от докосванията на минувачите, докато си проправяше път по пренаселения тротоар обратно към работното си място. — Да решава да не продава в последния момент?

— Ами не — отговори Джордж. — Всъщност, никога досега не се е случвало…

— Да не би да е смятала, че плочката има някакъв дефект?

Джордж изненадано замълча за момент.

— Не знам — отвърна. — Не съм я виждал тази плочка. Кумико просто ми се обади, каза, че апликацията не става за продажба и това беше. По тези въпроси й се доверявам напълно. Да не би на теб да ти е споделила нещо?

— Не, не — промърмори Аманда. Продължи да се взира в калъфчето, докато Джордж продължи да приказва, а тя — да му дава едносрични, но положителни отговори относно Кумико, докато през цялото време се бореше с неочакваното нежелание да каже на баща си за подаръка, който беше получила.

— Цялата история е доста странна — най-сетне обобщи тя и приключи разговора.

Следващият път, рече си. Следващият път ще му кажа.

Но грешеше.

През следващите седмици Аманда не само не успяваше да организира повторна среща с Кумико, но изведнъж и Джордж се оказа труден за откриване, дори и когато ставаше дума за това да гледа Джей Пи. Или беше на кратка ваканция с Кумико в Шотландия (страхотен избор, няма що), или беше зает да прави апликации и да купува ново оборудване за ателието. Най-сетне обаче той определи точна дата за партито, на което щеше да представи Кумико на всички, включително и на част от колекционерите на картини — те явно настояваха все по-упорито да се запознаят с нея — и, слава Богу, тази дата беше достатъчно скоро, но Аманда установи, че жадува за още, макар че така и не можа да изясни дори на самата себе си за „още“ от какво по-точно жадува.

— Той казва, че е изкарал достатъчно, за да изплати напълно ипотеката — каза тя по телефона на майка си една вечер, а отговорът прозвуча така, сякаш Клеър се почувства лично обидена от тази вест.

— Ама това възможно ли е изобщо? Те двамата толкова ли са добри?

— Толкова — отвърна Аманда, без да откъсва очи от своята плочка. — Толкова са добри.

— Лошо ли е, че сега, когато двамата с Джордж сме разведени, се чувствам разстроена от факта, че той изкарва повече пари от мен?

— Мамо, минаха девет години.

Клеър въздъхна.

— Сякаш беше вчера.

— Как е Ханк?

— О, ама и ти си една! Не ревнувам и не съм си заискала Джордж обратно сега, когато се оказа внезапно забогатял. Той е мил, но е мил непрекъснато. Аз имам нужда от някой, който да ми оказва съпротива, иначе ще се превърна в тиранин, а това не е необходимо на никого. Просто съм изненадана, това е. Изненадана, но доволна. Да, доволна съм.

— Сигурна ли си?

— Мила, на теб не ти ли се иска ти да си причината някой да започне да печели толкова добре? Представи си колко прекрасно би се чувствала.

— Ханк е фрашкан с пари.

— Ханк си беше фрашкан, когато се запознахме. Заслугата не е моя.

— Но в момента ти не ревнуваш.

— Спри да ме дразниш. Казваш, че Кумико е прелестна и аз ти вярвам. Радвам се за баща ти. Радвам се и за двама им. Тя е късметлийка, че го е намерила.

— И той е извадил късмет, че е намерил нея — твърдо допълни Аманда.

И за миг се зачуди какво ли точно има предвид с тези думи.

Вкъщи окачваше плочката си над телевизора — единствената причина за избора на мястото беше, че там на стената вече имаше забито гвоздейче, крепящо афиш на стар френски филм, който висеше там от толкова време, че Аманда буквално не го забелязваше. Сега най-сетне го свали и окачи на негово място плочката.

— Какво е това? — попита Джей Пи в първия момент, разтворил широко очички.

Аманда понечи да отговори, но изведнъж всичко й се стори толкова трудно за обяснение, особено ако се налагаше да употреби понятия, включващи танцуващи животни, така че просто отвърна:

— Изкуство.

— Добре — тържествено прие отговора Джей Пи, без изобщо да се впусне в обичайната си лавина от въпроси, за които Аманда вътрешно вече се беше подготвила. Детето просто остана взряно в плочката в продължение на един дълъг, мълчалив момент, а след това попита:

— Мога ли да гледам Веселяците в Джаз ерата?

Аманда объркано изгледа сина си.

— В Каменната ера.

— Ами аз точно това казах.

— Да, добре, нали можеш и сам да си ги пуснеш.

Джей Пи грабна купчината дистанционни, които му трябваха, за да пусне свалените от Интернет филмчета на телевизора, а Аманда загледа отново картината, гледаше птицата и планината, гледаше и мислеше, че може би това са Кумико и собственият й баща, после мислеше, че може би изобщо не са те. Гледаше я и мислеше също, че макар плочката да не беше по-голяма от чиния за хранене, по някакъв начин беше по-голяма от цялата стая, по-голяма от целия й живот, и колкото повече я гледаше, толкова повече картината заплашваше да напусне рамката си и да се излее в света на Аманда.

Беше минало доста време и по някаква причина тя така и не се беше наканила да каже за плочката на нито един от родителите си. Доколкото беше разбрала от разговорите с Джордж, Кумико също не му беше казала, че й я е подарила. Джей Пи също не споменаваше картината пред дядо си и макар Аманда със сигурност да нямаше намерение да кара малкото си синче да лъже, нищо подобно не се и наложи — въпросът за плочката така и никога повече не се повдигна. Тя се превърна в тайна, която майка и син негласно се бяха споразумели да пазят.

Затова тази вечер Аманда просто продължи да я гледа.

През същите тези седмици, дори още преди да беше видяла плочката, по някаква странна причина Рейчъл изведнъж беше започнала да се държи все по-приятелски.

— Искаш ли да дойдеш да обядваме заедно? — попита тя един ден Аманда, а зад рамото й се беше изправила Мей.

Мей се шашна първа:

— Сериозно?

— Сериозно? — повтори Аманда.

— Не сме ли колежки? — отвърна Рейчъл. — Трябва да се подкрепяме? Да не позволяваме на глупави дреболии да ни развалят приятелството?

— Сериозно? — възкликна Мей.

— Да, сериозно — сопна й се Рейчъл. — Всички тук сме възрастни хора?

— Благодаря — отвърна Аманда, — но вече имам други планове.

— Както искаш — рече Рейчъл и двете с Мей тръгнаха да обядват.

Но нещата не приключиха с това.

— Мислех си, дали да не отидем на кино утре? — каза Рейчъл в петък сутринта. — Да се посмеем на акцента на Ан Хатауей? После ще ударим по няколко коктейла?

Аманда я изгледа подозрително.

— Това покана ли е?

Лицето на Рейчъл се изкриви в гримаса на гневна досада, но тя бързо се овладя.

— Виж — каза, — колко пъти трябва да ти казвам, че съжалявам?

Аманда отвори уста, затвори я, после пак я отвори.

— Ами не знам, веднъж?

— Е? На кино утре?

— С Джей Пи съм…

— Ясно, няма проблем.

И Рейчъл отново изчезна.

Странно, но това положение в някакъв смисъл беше още по-лошо от предишните им отношения на приятелки, които се мразят една друга. Рейчъл беше все така необяснимо строга в изискванията си към работата, но също и продължаваше да кани Аманда, докато най-сетне тя омекна и се присъедини към Рейчъл и Мей на обяд в заведение от най-модерната верига за деликатесни бургери.

— Мислите ли, че това наистина е ементал? — попита Аманда като повдигна половинката от хлебчето си.

— Не е за вярване да слагат толкова луксозно сирене в бургери — отвърна Мей.

— Луксозно? — изсумтя Рейчъл. — Кой изобщо употребява думата „луксозно“?

Мей я изгледа леко объркано.

— Аз я употребих току-що.

— Как вървят нещата с Уоли? — намеси се Аманда и отхапа от бургера си.

— Уоли е един първокласен задник? — отвърна Рейчъл и разряза своя вегетариански бургер наполовина.

— Е първокласен задник — продължи Аманда — или има първокласен задник?

Рейчъл тресна вилицата и ножа на масата така рязко, че стресна всички, включително и хората на съседните маси.

— Знаеш ли какво? — кресна. — Аз съм добър човек!

Мълчание се възцари в тяхната част на ресторанта.

Мей погледна Аманда, после отново загледа Рейчъл:

— Е — опита се да заглади нещата, — не че нещо, ти си си окей…

— Кой казва, че не си добър човек? — попита Аманда, искрено заинтригувана, но не дотолкова, че да забрави да отхапе още веднъж от бургера си.

— Знам, че имам труден характер? Ясно ли ти е? Но мисля, че така и трябва да бъде? Когато си жена и правиш кариера? Когато искаш да се справяш изобщо в живота, трябва да бъдеш жилава, а не да бъдеш, да бъдеш, да бъдеш…

— Будала? — предложи Мей и сръбна от шейка си с шамфъстъци.

— Точно така, не трябва да бъдеш будала! Мисля, че това е въобще смисълът на всичко.

— За какво говориш? — попита Аманда.

Рейчъл въздъхна тежко, а после изведнъж очите й се наляха с истински сълзи.

— Не се ли уморяваш да мразиш всички?

— Аз не мразя всички — отговори Аманда.

— Напротив, точно това правиш! — сряза я Рейчъл. — Оплакваш се от всички и от всичко! Непрекъснато?

— Ами… — Аманда се облегна назад на стола си. — Не от всички.

— Кажи ми един човек, когото харесваш? Само един.

Настоятелността на Рейчъл беше толкова несъмнено алчна, че Аманда отговори едва ли не в своя защита:

— Обичам сина си толкова много, че понякога ми липсва, дори когато седим един до друг.

— О, и аз съм така — обади се Мей с участие. — Дъщеря ми…

— Дете — прекъсна я грубо Рейчъл. — Не се брои.

— Обичам баща си.

— Джордж — кимна Рейчъл.

— Обичах Анри.

— Така ли? — обади се Мей, ококорила очи.

Аманда сведе поглед към бургера си, усетила се внезапно не чак толкова гладна, и си припомни онази вечер, когато той се беше отбил на гости, онази вечер, която така и не беше споменал повече в нито един от следващите си разговори с Джей Пи.

— Да, обичах го повече, отколкото мога да изкажа с думи.

— Късметлийка си значи — каза Рейчъл. — Ти поне си си имала някого. Аз съм толкова изморена от това да мразя всички и себе си, и вас двете…

— Ей! — възкликна Мей.

— О, моля ти се! — изпуфтя Рейчъл. — Не знам дори защо съм тук. Ти може би знаеш? Не знам дори защо се опитвам да…

Тя замълча, а лицето й се сгърчи в наистина отблъскваща разплакана гримаса. После се изправи толкова внезапно, че събори стола си. Хвърли само един поглед към него и избяга от ресторанта. „Да“, помисли си Аманда, „избяга, е най-точната дума.“

— Леле — изкоментира Мей. — Мислиш ли, че трябва да отидеш да я успокоиш?

— Не и аз — поклати глава Аманда. — Ти.

Мей призна мълчаливо, че това е правилното решение, грабна си чантата и излезе от заведението, без да каже дори „довиждане“. Или да плати каквато и да било част от сметката.

Аманда остана да обмисли разговора и да си довърши бургера. А накрая дояде и бургера на Мей, така де, ама ха.

В офиса Рейчъл се преструваше, че нервният й изблик така и никога не се е случвал, което не беше изненадващо, но в същото време продължаваше да поддържа линията на приятелство с Аманда, което вече си беше изненадващо. Цялата история трябваше да послужи на Аманда като предупреждение, да я накара да направи една разумна пауза, преди отново да рискува да донесе плочката в службата, защото скоро след това се случи неизбежното: Рейчъл, застанала пред Аманда, пронизващият й като лазер поглед, впит в набързо затвореното чекмедже на бюрото.

— Това беше… — почна тя.

— Изобщо не ти влиза в работата какво беше — остро отвърна Аманда.

— Никога досега не съм виждала нито една от тях?

Аманда се втренчи в нея.

— Не знам за какво говориш.

— Аманда…

— Мога ли да ти помогна с нещо, Рейчъл?

И тогава отново настъпи един странен момент. Погледът на Рейчъл сякаш трепна и тя се поколеба. После унило сведе очи към документите в ръцете си, обърна се и си отиде. Коя си ти, помисли си Аманда, и какво си направила с Рейчъл?

Но докато проследяваше с поглед как невъзможно съвършеният задник на Рейчъл се оттегля победен, Аманда усети, че я изпълва чувство, толкова несъвместимо с характера й, че й трябваше минутка, за да го определи точно. Изпълни я жал. По-лошо, изпълни я разбиране. Тя погледна още веднъж Рейчъл и изведнъж видя в нея просто спътница в пътуването през онзи объркващ враждебен пейзаж, който толкова добре познаваше, спътница през местата, чиито правила съществуваха, само за да не могат да бъдат усвоени никога и в резултат от това неусвоилият ги човек бива изолиран, без значение колко упорито се преструва, че не му пука за това.

За Рейчъл нещата може би бяха още по-лоши, защото дълго време тя отлично беше познавала правилата, беше ги следвала и беше жънала успехи, но навярно сега — ако безпрецедентното избухване по време на обяда изобщо значеше нещо — беше установила, че тези правила са напълно кухи. Какво се случва с човека, когато проумее това? Какво означаваше фактът, че от всички хора по света Рейчъл беше избрала именно Аманда и усилено се беше старала да се сприятели с нея, макар и опитите й да бяха невероятно некадърни? Аманда осъзна, че много добре знае какво е значението им. И макар че все така не харесваше Рейчъл — моментът на харесването все още беше презокеански далечен — Аманда зърна в съзнанието си проблясък към пълното разбиране на личността на началничката си.

Рейчъл беше самотна. И докато Аманда беше познавала отлично това чувство през целия си живот, Рейчъл изглежда чак сега се беше пробудила за осъзнаването на факта, че вероятно е била самотна открай време.

— Рейч? — хвана се Аманда.

Рейчъл се обърна, зелените й очи плувнали в сълзи, но готови за бой.

— Какво?

Ръката на Аманда за миг се поколеба пред чекмеджето, докато най-сетне съзнанието й каза, че не, не е в състояние да направи чак това. Без значение колко й беше жал за Рейчъл, това не беше достатъчно, че да сподели с нея нещо подобно, този момент още не беше настъпил, вероятно никога нямаше и да настъпи, не можеше да сподели нещо толкова лично, толкова само нейно.

Затова Аманда се усети, че върши следващото, което й хрумна, и съжали за изречените думи в същия миг, в който те тромаво се отрониха от езика й:

— Баща ми организира парти, за да представи Кумико на близките си. Сигурно ще покажат и някои от картините си — тя преглътна, сякаш да се спре, но някак си думите продължиха да се леят. — Би ли искала да дойдеш и ти?

Усмивката на съгласие на устните на Рейчъл изразяваше няколко неща. Изразяваше благодарност, беше изнервящо ведра, но най-вече — и когато усети това, сърцето на Аманда плахо се сви — изразяваше триумф.

13 от 32.

— Променил си се — казва господарката.

— И да — отвръща вулканът, — и не.

Тя описва около него обичайните си предпазливи кръгове, носи се в небето над фабриките му.

— Вече си човек на мира.

— Просто в момента не съм човек на войната, господарке. Има разлика.

— Но сега твориш, съзиждаш, даваш нещо на света.

— Това е задачата ни на нас, вулканите. Докато не се опитомим и не се превърнем в покорни планини.

— Предизвикваш ме.

— А ти само ме дразниш, господарке.

Тя каца, нозете й стъпват върху стръмния покрив на една фабрика. Кълбата черен дим, които се издигат от комините, не оставят нито следа върху дрехите и кожата й. Димът се вие край нея, без да я докосва.

— Да те дразня? — пита господарката. — Как така?

— Изпълваш мислите ми — отвръща вулканът. — Нахлуваш в сънищата ми, но винаги се държиш на разстояние.

— И ти нахлуваш в сънищата ми — казва тя сухо, — но изобщо не се държиш на разстояние.

Вулканът се усмихва и тя за пореден път вижда злата радост в блесналите му очи.

— Господарката ми ме сънува? — пита той.

Тя отново литва.

14 от 32.

— Почакай, господарке! — вика след нея вулканът. — Имам дар за теб!

Тя се носи в небето зад гърба му, високо-високо над прострените до хоризонта фабрики и мини, изникнали в земите на народите, с които вулканът доскоро воюваше.

— Какъв дар мога да приема аз от теб? — пита господарката. — Ти си вулкан. Ти рушиш.

— И съзиждам.

— И после отново рушиш.

— И след това отново съзиждам, господарке. Това е истината и ти я знаеш.

— Какъв е дарът ти?

— Кацни отново, за да мога да ти го дам.

— Ти си опасен за мен.

— Точно толкова, колкото и ти си опасна за мен, господарке. Ако те нараня, ще ме превърнеш в планина. И двамата рискуваме. Или и двамата ще живеем, или и двамата ще бъдем унищожени. А аз искам да живея.

Господарката обмисля думите му. Миг по-късно каца.

— Какъв е дарът ти? — пита.

— Една неочаквана истина, господарке.

Ръката му се протяга над цял континент и подлага дланта си пред господарката, приканвайки я да стъпи върху нея.

Тя пристъпва напред съвсем малко по-бързо, отколкото би й се искало.

15 от 32.

Вулканът изригва и от силата му светът се разцепва на две фабрики, градове, столици и народи се сриват в зейналите пропасти. Пепел и пламък закриват небесата. Потичат реки от лава и под тях океаните завират. Всичко е мрак и огън, и разрушение.

— Но ти, господарке — казва вулканът, а тя стои, стъпила на дланта му, — си невредима. Не мога да те нараня, разбираш ли?

Той запраща вълна от лава срещу й, но вълната се разделя около й, без да я докосне. Вулканът махва с ръка и огнена вихрушка обвива господарката, но вихърът отново се извива далеч от тялото й. Вулканът стоварва горящия си юмрук, за да я смаже в дланта си, но ръката му спира, преди и перце да е паднало от главата на господарката.

— Желая да те унищожа, господарке — казва вулканът, — за да мога да те създам наново. Но не мога да го сторя, не мога, независимо че и аз, и ти доскоро вярвахме в обратното. — после я вдига високо над разрушения свят, високо, чак до своите зелени, зелени очи. — Разбираш ли какво означава това?

— Разбирам — отвръща господарката — и отговорът ми е „да“. Ще се омъжа за теб.

И под нозете й, върху дланта на вулкана, започва да никне трева.

16 от 32.

Двамата започват да създават света наново. Наричат го своя „рожба“ — шега, която не се нрави особено на нито един от двамата, особено когато изричането й я превръща в чиста истина. Вулканът бълва лава и лавата застива в нови поля. Господарката води сезоните, за да обветрят полята, да ги оплодят, да ги изпълнят със зеленина.

Редовните им интимни сношения са бурни, но оставят и двамата незадоволени. Неговите ръце се стремят да я изпепелят, да я превърнат в пара, а нейните желаят да го вкаменят и под пръстите й върху земята се сипят каменни порои. Но никой не може да нарани другия. Той е осъден вечно, ожесточено да гори, тя е осъдена вечно, ревностно да опрощава, но усилието и на двамата е напусто.

Но връзката им просъществува. За кратко.

17 от 32.

Нито един от двамата не се променя. Остават такива, каквито са били преди да се срещнат.

Тя подозира, че той стои зад войните, които петнят челото на тяхната рожба, а когато той се завръща от дългите си отсъствия, по конете му се стича огнена кървава пот, сякаш са препускали до края на света и обратно.

Той на свой ред подозира, че когато тя отсъства дълго, всъщност дарява прошка на света, а когато се завръща, цялата излъчва удовлетворение, очите й блестят от задоволство, от което тя бавно, твърде бавно се отърсва.

Преди той се е смятал за твърде велик, твърде всемогъщ, за да изпитва ревност. Преди тя се е смятала за твърде свободна, твърде сигурна за точното си място в света, за да й хрумне изобщо да ревнува.

И двамата са грешали.

18 от 32.

Тя започва да го следи тайно, докато той пътува по лицето на рожбата им, крие се и се държи на разстояние, но го гледа как вдига на крак армиите си, които наводняват земята, гледа го как строи фабриките, които оригват черен дим в небето, гледа го как създава взаимовръзка между всички живи същества така, че те сами, по свой собствен избор, да позволят да бъдат лесно контролирани.

Той от своя страна се крие в гейзерите и горещите извори, пътува с потоците от пепел и земетресенията, танцува по тектоничните разломи, където континентите се плъзгат един върху друг и така я следва, гледа я как общува с хората, които живеят върху рожбата им, гледа как хората вземат от нея и се опитват да вземат все повече, гледа я как ги опрощава с докосването си, как ги освобождава от бремето им чрез акт по-интимен, отколкото всяка близост между тях двамата изобщо някога би могла да бъде.

Рожбата им, като всяко дете, усеща напрежението им. То се измъчва, върти се безпокойно и се подмокря, пренебрегвано все по-често и от двете страни. От време на време те със срам осъзнават това, увличат се в гузно задоволяване на нуждите му, отплащат му се с ласки, с периоди на мир и прекрасно време, с нощи на бездънна грейнала луна и дни на ясно слънце.

Но много скоро очите им отново се обръщат един към друг и когато това се случи, светът се свива от страх и бърза да се скрие.

— Готови ли сме? — попита Джордж.

— Щеше ли да има значение, дори и да не бяхме готови? — отвърна Кумико и посегна да оправи вратовръзката му, която не се нуждаеше от оправяне и това направи жеста й да изглежда почти ироничен, пародия на безброй черно-бели рекламни домакини, които по телевизията оправят безброй черно-бели вратовръзки под яките на безброй търпеливо любящи черно-бели изпълнително-директорски съпрузи.

Но в същото време жестът изразяваше такава нежност. „Да“, настоя Джордж сам пред себе си.

— Ще бъде изненада за всички — каза.

— Едно добро парти не може да мине без изненади. Нали така казват хората?

— Никога не съм чувал някой да казва нещо подобно.

— Значи сигурно не си ходил на правилните партита. Той се приведе да я целуне, но в този момент на входната врата се почука.

— Тук са вече — въздъхна Джордж.

— Все по някое време трябва да дойдат. Приятелите ти. — Но твои приятели няма да има.

Челото й леко се смръщи.

— Иска ми се да не…

Ново почукване. Джордж я пусна от прегръдката си и пое към антрето, напрежението на Кумико остана в него, като отглас от спряла да бие камбана. Спря пред входната врата и пое дълбоко дъх.

И я отвори.

— Мила! — възкликна, като видя дъщеря си. Наведе се да вдигне на ръце внука си и когато Джей Пи се впусна на секундата в задъхан анализ на последните, променящи цялата концепция на предаването размествания сред героите във Веселата страна, Джордж видя кой — готова за гостуване, с бутилка шампанско в ръка — е застанал зад гърба на Аманда и направо не повярва на очите си.

— Помниш ли Рейчъл? — рече Аманда, невинна като новородено.

И партито започна.

— Кои за бога са всички тези хора? — попита Клеър, когато двамата с Ханк пристигнаха и завариха Аманда насред бързо сгъстяващото се mêlée в гостната на Джордж. Мебелите бяха избутани до стените, но въпреки това хората бяха натъпкани прави като в дискотека, а часът беше едва осем без двайсет.

— Престава си нямам — отвърна Аманда, прегърна майка си и целуна Ханк по двете бузи.

— Как си? — продума той с глас дълбок и дружелюбен като говореща стара гора. — Къде е мушморокът?

— Помага за окачването на палтата. Това означава да се преструва, че палтата са тюлени, а той е пингвин.

— Отивам да го намеря — рече Клеър, свали сакото си и помогна на Ханк да съблече своето.

Аманда остана сама с втория си баща, което не беше никакъв проблем, тъй като той беше прекрасен човек — добър към майка й, сърдечен към Джей Пи, разумен — но тя изведнъж ясно почувства, както напоследък твърде често й се случваше, когато беше с Ханк, че разговаря с единствения чернокож човек в стаята. Допълнителната трудност произтичаше от факта, че сега цяла вечер щеше да се тревожи дали да се извини на Ханк за това от името на целокупната британска нация.

— Тъй — рече Ханк. — Къде тука един тексасец може да получи питие?

— Мехмет е тук — избъбри Аманда.

Ханк се вторачи в нея.

— Хубаво.

— Май че е в кухнята.

— Само ми припомни по каква логика трябва да познавам някой си на име Мехмет?

— Той работи за Джордж. Турчин е.

Ханк проумя мисълта й и сложи длани на раменете й.

— Ще се постарая да го намеря и двамата да отдадем дължимото на многонационалното разнообразие на вечерта. Да ти донеса ли и на теб още пиене?

Аманда въздъхна, но почувства облекчение.

— Чаша бяло вино. А защо не направо две?

— На твоя отговорност.

— Дума да няма — отвърна тя и почука по чашата с венчалната си халка и жестът изведнъж я накара да осъзнае, че все още продължава да я носи на пръста си. — Атмосферата тук е много странна. Искам да кажа, погледни само гостите — тя се наведе и прошепна — Как мислиш, дали Джордж познава всички? Или са просто някакви, така де, хора на изкуството?

— Че защо му е на някой да кани непознати в къщата си?

Аманда схвана, че въпросът на Ханк всъщност гласеше: Защо му е на някой да кани непознати в подобна къща? По принцип силно й се нравеше фактът, че той си пада малко сноб — неочаквана социална характеристика за един американец — но в момента отлично го разбираше. Къщата беше твърде малка, твърде занемарена и — което беше и същинският проблем — отдалечена на твърде много километри от центъра за начина, по който бяха облечени част от гостите; неколцина в момента се взираха в пълно недоумение в телевизора на Джордж, който определено нямаше плосък екран.

Ханк се отправи към кухнята, Аманда видя втрещената Клеър да слиза по стълбите от горния етаж, следвана по петите от Джей Пи.

— Тя се е нанесла тук — каза Клеър.

В първия момент Аманда не можа да проумее чутото.

— Кой?

Клеър сниши глас до шепот.

— Кумико.

— Сериозно?

— Ти не си знаела, така ли?

— Не. Ти пък откъде разбра?

Лицето на Клеър придоби виновно изражение.

— Поразрових се в гардероба на Джордж.

— Мамо…

— Наполовина пълен е с женски дрехи и неща. Значи, или тя се е нанесла тук, или Джордж трябва да ни разкаже някои доста интересни работи за личния си живот — Клеър огледа малката претъпкана стая и двете с Аманда чуха гласовете на още пристигащи гости. — Всъщност, къде е тя? Как изобщо изглежда?

— Косата й е кестенява… — започна Аманда, но после осъзна, че не знае как точно да продължи с описанието.

— Благодаря ти, мила — отвърна майка й. — Това стеснява кръга до почти всички присъстващи.

Партито бързо плъзна из цялата къща — в кухнята и дори в задния двор, въпреки хладната вечер.

— Добре дошли — повтаряше Джордж и наливаше вино във взетите под наем чаши. — Добре дошли.

Жена, която никога през живота си не беше виждал, го прикова с поглед, изпълнен едва ли не с молба, която той нямаше как да подмине.

— Дали бихте могли да ми посочите домакина?

Джордж примигна.

— Моля?

— Лицето Джордж Дънкан — отвърна жената, пийна от виното си и направи отвратена физиономия. — Пътувах чак до тук, за да поговоря с него за изумителните му творби, а вместо това мръзна в някакъв заден двор в… — повторна физиономия — предградията.

— Ами да, добре — каза Джордж. — Когато видя домакина, обезателно ще го пратя при вас.

— Искам да кажа — продължи жената и махна с цигарата между пръстите си към паянтовия гараж на Джордж, пристроен от блокчета газобетон, — това някаква лоша шега ли е? Или цялата тази къща е своеобразно продължение на неговото изкуство, как смятате? — после се обърна към него, обзета от внезапно вдъхновение. — Може би нещо подобно на творчеството на Рейчъл Уайтрийд[9]! Ами да, само че вместо празнота с формата на къща, ни е представена самата къща!

— Не, мисля, че той просто живее тук.

Жената изсумтя презрително. После се обърна към един мъж наблизо — него Джордж също никога не беше виждал — и попита:

— Вие също ли смятате, че той живее тук?

— Не ставайте смешна — отвърна мъжът. — Кога мислите, че ще показват новите плочки?

Джордж усети как една ръка го хваща за лакътя. Обърна се. Кумико.

— Къщата е претъпкана — рече тя.

— Така ли? — Джордж завъртя ръка, за да си погледне часовника и при това изля неволно сериозно количество червено вино върху пода на задната веранда. Жени и мъже, чиито имена не му бяха известни, отскочиха настрани с досада. — Едва осем часът е.

— Кои са всички тези хора? — прошепна Кумико.

Джордж също би искал да узнае това. Партито изобщо не трябваше да бъде такова, трябваше да присъстват приятели и роднини, и само неколцина представители на този нов свят, в който двамата с Кумико така внезапно се бяха озовали — неколцина колекционери на изкуство, които все повтаряха колко дълбоко свързани се чувстват с Джордж и Кумико посредством техните произведения — като при това всички гости трябваше да могат да се съберат в една малка, удобна част на къщата. Непретенциозно парти. В тесен кръг.

Не такова.

— Ами онзи тип, който купи първата плочка, ме попита дали може да доведе приятел и предполагам, нещата са се разчули и…

Кумико огледа тълпата, но тревогата й очевидно не беше кой знае колко сериозна.

— Малките наденички няма да стигнат.

— Не мисля, че тия хора си падат по малки наденички…

— Джордж? — Рейчъл се материализира иззад рамото му, подобно на отровен газ. Джордж на секундата се стегна, сигурен, че и Кумико е доловила напрежението му. Беше излязъл на двора, защото това беше възможно най-отдалеченото от Рейчъл място, където можеше да застане, без да му се налага да напуска квартала. Очите на Рейчъл уловиха светлината от прозорците на кухнята и за секунда проблеснаха в зелено. Като зловещите ефекти по снимките, помисли Джордж.

— А вие можете да бъдете единствено Кумико? — продължи Рейчъл.

— Да — отвърна Кумико. — Несъмнено бих могла да бъда единствено аз.

Джордж осъзна, че за първи път я чува да говори с някого с тон, различен от приятелски. При тази мисъл болезнено го сви стомахът, защото му се стори, че виновен за това е единствено той самият.

После доля вино в собствената си чаша и го глътна на един дъх.

— Не, че картините им са чак толкова добри — рече Мехмет, произнасяйки думите с предпазливостта на всеки пийнал човек. — Разбирате ли какво имам предвид?

— Виждал съм ги само на снимки — отвърна Ханк, докато ловко приготвяше коктейл за Клеър, — но на мен ми се виждат смайващи.

— Да, окей, излъгах, великолепни са. Можете ли да ми направите и на мен един такъв?

— Разбира се, но май-май тая вечер сте поизпуснал мярката — Ханк спря пред вратата на хладилника и изчака, докато стърчащият на пътя му мъж го забеляза и се дръпна с извинителна физиономия. Загрижеността — едно от нещата, които определено харесваха на Ханк в тази страна. Хората ти се извиняват, дори когато ти ги настъпиш. „Макар че сигурно и външният ми вид спомага за това“, помисли той. Извади бутилка бяло вино и заоглежда етикета с осъдително повдигната вежда.

— Ох, все едно — рече си тихо и затърси тирбушон.

— Искам да кажа, аз дори не трябваше да идвам. Пропускам едно истинско парти заради това тук.

Ханк махна с тирбушона към хората, плътно натъпкани в тясната кухничка.

— Мнозина биха нарекли и „това тук“ парти.

— Джордж ми каза, че държи да дойда специално тази вечер, защото присъствах, когато той се запозна с нея — погледът на Мехмет изведнъж стана лукав. — Мисля, че двамата се канят да направят пред всички едно важно съобщение…

— Сериозно? — отвърна донякъде заинтересувано Ханк, докато си наливаше от посредственото пино гриджио. Не че му пукаше особено. В досегашното им познанство Джордж се беше показал като симпатичен човек, но по всичко личеше, че приятелите му — в противовес на тревожно големия брой колекционери и случайни любители на изкуството, обсадили къщата в момента — се свеждаха до жени и до този леко пиян гей момък. Джордж не беше точно мъжко момче и макар Ханк да не беше от ония тексасци, които си лягат и стават с каубойската шапка, той все пак си беше тексасец. От друга страна Клеър все още харесваше Джордж, така че ако около него се мътеше клюка, включваща друга жена, Ханк щеше да е повече от щастлив лично да я съобщи на съпругата си. Такава новина щеше да накара Клеър да се усмихне, а глупавото сърце на Ханк да се свие от радост и да затупка бързо–бързо при тази усмивка.

— Те вече живеят заедно — рече той на Мехмет, запуши отново бутилката и прогони същия мъж от одеве, принуждавайки го отново да освободи вратата на хладилника. — Май.

— И така да е, но усещате ли атмосферата? — отвърна момчето. — Нещо се задава.

— Да, махмурлукът ти утре сутринта.

— Моля ви. Не съм пиян дори по стандартите на хетеросексуалните момичета.

— Честно, нямам си и ни най-малка представа какво би трябвало да значи това.

— Нещо се задава на хоризонта. Нещо, към което всичко това… — Мехмет изимитира широкия жест на Ханк, посочващ едновременно партито и всички предшествали го събития, — … ни води. Нещо голямо. Нещо прекрасно и едновременно, не знам, ужасно — после се облегна на кухненския плот. — Само казвам.

— Само казваш — Ханк взе приготвените питиета и се запъти обратно към гостната.

— Ей, почакайте — повика го Мехмет.

— Да?

— Аманда поръча ли ви да дойдете да си говорите с мен, защото съм турчин?

Ханк се замисли.

— По-скоро ми го намекна.

— Ето къде си била — рече Аманда и влезе в спалнята на Джордж. Вътре Кумико ядеше с пръсти нещо от голяма купа — явно сготвен ориз. Аманда повдигна прегърнатия Джей Пи. — Имаш ли нещо против да го сложа тук да си поспи?

Кумико кимна към камарата палта върху леглото.

— Със сигурност няма да изстине.

— 8:43 — прочете на глас момченцето червените цифри на електронния часовник на нощното шкафче.

— Можеш ли да го кажеш на френски? — попита Аманда.

— Papa казва, че времето не е френско. Papa казва, че времето е винаги и само английско.

— Английско или френско, сладурче, на теб отдавна ти е минало времето за лягане — Аманда зави детето с един дълъг тренчкот, после натрупа отгоре му още няколко дебели якета, така че накрая само нослето на детето остана отвън. — И гледай да не се задушиш.

— Няма.

Аманда се обърна към Кумико.

— Ще заспи за минутка, обещавам.

— Той е прелестно момче — отвърна Кумико.

— Така е, благодаря ти.

Кумико посочи купата в ръцете си.

— Правя си малка почивка. Крия се от партито, за да мога да се изправя отново срещу него със свежи сили.

— Всички долу си умират да се запознаят с теб. Все непознати с дебели портфейли.

— Чувствата ни не са взаимни.

Двете се усмихнаха едновременно и Кумико не добави нищо повече, само пъхна с пръсти в устата си още една хапка ориз. Аманда я виждаше за първи път след деня, в който беше получила плочката за подарък, и в момента чувстваше, че цялата прелива от нещата, които й се искаше да каже, от всичко, което се беше натрупало в нея след раздялата им. Усещаше същото като в онези дни, когато се прибираше от училище, изпълнена с толкова много ново знание, което копнееше да сподели с майка си и баща си, че й се струваше, че цялата ще се спука надлъж и знанието ще изтече върху масата с вечерята заедно с кръвта, мозъка и червата й. Тогава се чудеше — както и често след това — дали подобни мисли ти идват само ако си единствено дете, дали в противен случай братята и сестрите не ти избиват бързо-бързо всички тия фантазии от главата. Аманда погали вече спящия Джей Пи и се замисли дали и той след година няма да се прибира у дома, примиращ да й разказва за динозаврите и триъгълниците.

Но тук ставаше дума за Кумико — откъде въобще трябваше да подхване разговора? Например: дали наистина се беше нанесла при баща й? А кои, за Бога, изобщо бяха всички тези хора долу и дали щяха да се превърнат в неразделна част от живота на семейството? А откъде бяха дошли образите върху плочката, която беше получила за подарък, и защо я изпълваха с такава безпомощна, болезнена до агония надежда? Защо се разплакваше само при мисълта за тях? И защо вече нищо друго не беше в състояние да я разплаче?

И къде е била Кумико досега? Къде е била? Къде е била? Къде е била? И как беше възможно Аманда да я е виждала един–единствен път през живота си и въпреки това тя да й липсва толкова силно?

Когато отвори уста да заговори обаче, първото, което каза, не беше дори едно „благодаря“ за плочката — подарък, а само:

— Какво ядеш?

— Сладък оризов пудинг — отвърна Кумико, но вдигна пръст, за да спре увереното кимване на Аманда. — Но не е като вашия. Това е храна от моето детство.

— По рецепта на майка ти?

Кумико поклати отрицателно глава.

— Майка ми. Нея не я биваше в готвенето. Искаш ли да опиташ?

— О, не, благодаря — отвърна Аманда, въпреки че всъщност не можеше да откъсне очи от купата. — Пренесла ли си се да живееш с баща ми?

В яденето настъпи пауза.

— Донякъде. Имаш ли нещо против?

— Разбира се, че нямам нищо против — отвърна Аманда. — Искам да кажа, стана малко бързо, но…

— Но какво?

— Ами нищо. Ти наистина го плени. Нашия Джордж.

— Надявам се точно това да не съм сторила — отвърна Кумико и си гребна още ориз. — За мен Джордж е като скала сред океана.

— А ти си вълните?

В отговор Кумико просто отново се усмихна. После смръщи вежди.

— Твоята приятелка.

— Коя приятелка?

— Тази, която доведе с теб тази вечер.

Аманда придоби притеснено изражение.

— Ами тя не ми е точно приятелка…

— Нима?

— Позната от работата. Май преживява нещо като нервна криза, та ми дожаля за нея и затова я поканих. Надявам се да няма проблем.

— Нервна криза.

— Да. Сякаш е пружина, натегната толкова силно, че намотките й почват да се късат. Чудна работа. Съжалявам, трябваше първо да ви попитам.

— Не съжалявай за нещо, което си направила от доброта. Сигурна ли си, че не искаш да си хапнеш? Все гледаш в купата.

— Така правят дебелите жени. Зяпат храната.

Кумико придоби изненадано и, странно, гневно изражение.

— Ти не си дебела — рече. — Ти, която казваш истината всеки път, дори когато знаеш, че ще те нарани, как може точно ти да не виждаш това?

— Шегувах се — побърза да отговори Аманда. — Не мисля наистина, че съм…

— Ето това никога няма да го проумея — продължи Кумико. — Неспособността на хората да имат ясна представа за самите себе си. Неспособността им да се виждат такива, каквито в действителност са, а не такива, каквито се боят, че са, или такива, каквито биха искали да бъдат, а именно такива, каквито наистина са. Защо за вас онова, което наистина сте, никога не е достатъчно?

— За кого не е достатъчно? За мен лично? Или за хората по принцип?

— Само ако можехте да видите истината за себе си…

— Ако я виждахме, нямаше да сме хора.

Кумико млъкна, сякаш някой я зашлеви, а после на лицето й се изписа неуловимо задоволство.

— Това ли е? Това ли било?

— Мисля, че да бъдеш човек означава да се стремиш към още — каза Аманда. — Да искаш. Да жадуваш. През повечето време все за неща, които бездруго вече имаш. Стремежът отравя всичко.

— Но е една сладка отрова?

— Понякога.

— Ето, виждаш ли? — отвърна Кумико. — Колко си откровена. Това харесвам най-много у теб.

— Е, ти си единствената.

Кумико отново й подаде купата.

— Заповядай. Знам, че искаш да опиташ. Тази отрова е по-сладка от повечето отрови по света.

Аманда остана за миг неподвижна, после заобиколи леглото и предпазливо надникна в купата.

— Просто да си взема с пръсти?

— Ето така — Кумико гребна малко и го поднесе до устата на Аманда. — Хапни.

Аманда се поколеба за момент, усещайки колко странно е да яде от ръката на Кумико, но в края на краищата може и да не беше чак толкова странно, не по-странно от всичко друго, свързано с Кумико. Освен това установи, че наистина, ама наистина й се иска да хапне. Устните й обвиха пръстите на Кумико с най-леката целувка и Аманда изяде хапчицата пудинг…

… и беше пометена, внезапно беше във въздуха, внезапно беше въздух, вятър свистеше край нея, земята беше далече долу, древна, но и млада, скрита под кълба студена пара, сладостта на езика й, лека като желание, лека като мигла от окото, лека като мъглицата от пръски от разбила се вълна…

… и Кумико летеше до нея, поднасяше й нещо…

(Или искаше нещо да й бъде поднесено…)

— Аманда? — гласът на Клеър отекна в спалнята, пръстите на Кумико се отдръпнаха от устата на Аманда (отдръпна се и копнежът, странният, млечен копнеж, копнеж не от сласт, копнеж не за плът, копнеж дори не и за любов, а копнеж за какво? За какво?) и въпросът на Кумико:

— Хареса ли ти?

Аманда преглътна, още замаяна.

— Не е каквото очаквах.

— С всичко е така.

— Нещата наред ли са тук? — попита и Клеър с блеснали, любопитни очи.

— Съвсем наред — отвърна Кумико. — Защо питаш?

— Аз…

— Трябва да се връщам на партито — прекъсна я Кумико. — Нищо, че повечето хора са ми непознати.

Тя кимна за довиждане на майката и дъщерята, остави купата с ориза, подмина Клеър и заслиза по стълбите към шума на гостите. Аманда се чувстваше прекрасно, макар и изтощена, сякаш след усилено изкачване на планински склон. Дишаше през устата, отгласът от вкуса на езика й я объркваше, разсейваше мислите й.

— Значи това беше тя? — каза Клеър. — Какво правехте тук, за бога?

Но Аманда имаше сили само да се престори, че проверява спящия Джей Пи, защото при този въпрос недвусмислена аленина плъзна нагоре по бузите й.

— Избягваш ме — каза Рейчъл и го приклещи вън в двора, докато той прибираше поднос с мръсни чаши към кухнята.

— Разбира се, че те избягвам — отвърна Джордж. — Как иначе да се държа?

Бяха застанали малко встрани от останалите гости, някои от които вече — слава богу — си тръгваха, тъй като бяха минали два часа, а никакви нови апликации не бяха нито показани, нито предложени на търг — изобщо не се беше случило нищо от онова, което всички тези тайнствени хора бяха очаквали да се случи. Обявяването на голямата вест все още предстоеше, но тя бездруго нямаше да заинтересува никого от тръгващите си, нямаше да ги заинтересува дори самият факт, че изобщо се предвижда съобщаване на новина. Макар че точно в момента Джордж беше готов да размени десетима непознати гости срещу необходимостта да разговаря с Рейчъл.

— Няма да правя сцени, Джордж? От това ли се боиш?

— Ами боя се, да — отвърна Джордж, мъчейки се да звучи овладяно. — Всъщност, точно от това се боя.

— Е, няма да правя?

Джордж я погледа още миг мълчаливо в старанието си да разбере какво в действителност прави тя тук. Ужасяващият трик на светлината от прозорците на кухнята отново караше очите й да светят в зелено.

— Рейчъл…

— Виж, разбирам — прекъсна го тя. — Разбирам, че сега си с Кумико, Аманда каза, че вече живеете заедно, а наоколо като в свои води снове един турчин и разправя, че по-късно вечерта предстояло да съобщите нещо важно на гостите…

— Рейчъл…

— Просто казвам, че разбирам, окей? Нищо не се опитвам да постигна? Виждам колко си близък с нея? Виждам, че тя сигурно ти дава всичко онова, което аз не можах да ти дам? Онова, което, по всичко личи, не мога да дам на никого? — Рейчъл направи гримаса, загледа се в студената лунна светлина над главата на Джордж и той шокиран видя, че тя всъщност се опитва да не заплаче. — Така объркана съм напоследък, Джордж? Когато бяхме заедно, така и не успях да ти се отдам така, както ти ми се отдаде. Не мога да се отдам на никого. И съм сигурна, че ти точно заради това ме изостави…

— Ти изостави мен…

— И сега вече си заедно с тази екзотична друга жена, и тя е всичко, което аз не съм. Очевидно, тя е всичко, което аз искам да бъда? Красива…

— Ти си красива, Рейчъл, не се превземай…

— И умна, и талантлива…

— Ти също си такава…

— И добра.

— И явно тя просто може да се отвори истински пред теб — сега вече Рейчъл го гледаше в упор, немигащо. — Явно може да ти даде в отговор всичко онова, което ти даваш на нея.

Джордж установи, че устата му е пресъхнала. Смотолеви нещо.

— Моля? — попита Рейчъл.

— Казах, че тя не ми дава всичко свое.

— Така ли? А тъкмо си мислех, че двамата изглеждате толкова щастливи?

— Ние сме щастливи…

— Но тя крие нещо?

— Рейчъл, нямам намерение да водя подобен разговор с теб…

Тя направи още крачка към него. Джордж твърде късно си спомни, че трябва да отстъпи крачка назад.

— Но как така е по-добра от мен? — попита Рейчъл.

После пристъпи още по-близо, толкова близо, че Джордж усети аромата й, усети парфюма, който отключи всички спомени, в които целуваше шията на Рейчъл, нейната твърде млада шия, която изобщо не съдържаше в себе си обяснение на причината, поради която мъж като него изобщо би могъл да я целува. Усети и виното в дъха й. Зловещият зелен отблясък в очите й не беше угаснал, но тя си беше все същата Рейчъл, красива и брутална.

— Опитвам се да се променя — прошепна тя. — Не знам какво става с мен. Искам да давам. Така и никога не съм давала, Джордж? Само съм взимала? Но сега, когато искам да давам, няма на кого…

Тя рязко се приведе към него, за да го целуне.

Той се дръпна назад, може би не толкова далеч или толкова бързо, колкото би трябвало (вината за това го прониза внезапно) и в резултат се получи не толкова целувка, колкото мигновен сблъсък. Рейчъл не повтори опита си, но когато отстъпи назад, Джордж видя над рамото й Кумико, облегната на задната врата, да го търси, взирайки се в сумрака на задния двор.

— Джордж? — повика го тя.

Но на слабата светлина той не можа да разбере дали е видяла нещо от случилото се.

— Извинете, моля за вашето внимание — каза високо Джордж, застанал до вратата на кухнята, за да го чуват всички, а до рамото му се беше изправила Кумико.

— Време беше — чу Аманда един мъж до нея, който по-рано вечерта й се беше представил като Ив. („Ив съкратено от Иван ли е?“, беше попитала Аманда, а мъжът беше отговорил: „Не“) Иначе по време на целия им разговор не беше спрял да говори за „взаимодействието между медиалната и медиумната динамика“ в творчеството на Джордж и Кумико, игнорирайки демонстративната досада на неразбирането на Аманда.

— Кумико и аз бихме искали да благодарим на всички ви за това, че дойдохте тази вечер — започна Джордж и обви раменете на Кумико с ръка.

— Това е Кумико? — прошепна една жена в костюм близо до Аманда. — Помислих, че е прислужницата.

— Казваме „добре дошли“ на семейството си и приятелите — продължи Джордж и повдигна чашата си към мястото, където стояха Аманда, Клеър и Ханк, и Мехмет на крачка зад тях. — Както и на всичките ни нови приятели — той направи пауза и се прокашля. — Искаме да направим едно кратко съобщение.

„Осезаемо е как скочи градусът на напрежението тук“, помисли Аманда, „сякаш всичките тия костюмари едновременно изопнаха рамене.“

— Ще обявят за продан серията от плочки — долетя до нея още шепот.

— Няма — незабавно парира друг. — Серията е само слух.

— Каква серия? — прошепна трети.

Първите двама изсумтяха презрително пред тази демонстрация на невежество.

— Знам, че това, което ще кажа, ще прозвучи шокиращо на някои от вас — каза Джордж, без да сваля поглед от Аманда.

— Няма да го направи — прошепна Клеър.

— Кое? — попита Ханк.

И точно в мига, в който Аманда проумя какво има предвид майка й, Джордж произнесе:

— Кумико ми оказа честта да се съгласи да стане моя съпруга.

— Защо не ми каза? — попита Аманда, застанала агресивно близо до баща си.

— Лека нощ — повтаряше Джордж на редицата леко кисели физиономии, които се изнизваха полека–лека от дома му. Беше дочул недоволно мърморене, особено сред хората, които бяха дошли при него след обявяването на годежа и поразено го бяха попитали кога ще започне разпродажбата на картини. При отговора му, че тази вечер не възнамерява да продава каквото и да било, последва всеобщо невярващо възмущение.

От друга гледна точка двамата с Кумико можеха да направят състояние на това парти.

— Джордж — настоя Аманда. — Мама за малко да получи инфаркт.

Джордж погледна дъщеря си и примигна съсредоточено няколко пъти, за да я види както трябва. Странно, не му се струваше да е пил чак толкова.

— Защо се е разстроила? — попита. — С нея сме разведено от…

— А защо не ми каза? — повтори Аманда и гневното огорчение, изписано на лицето й, беше нещо, което Джордж вече не можа да понесе. Изражението на дъщеря му беше същото като в деня, когато тя беше на дванайсет години, а той и Клеър бяха похарчили малкото си спестявания, за да подменят ужасно амортизираната стара готварска печка, без да знаят колко много Аманда е разчитала на тези пари, за да си вземе контактни лещи и да спре да носи очила — желание, за което и Джордж, и Клеър чуха за първи път, когато момичето избухна в яростни, но едновременно сърцераздирателно тъжни сълзи зад дебелите стъкла на лицето си. На следващия месец вече се бяха намерили пари и за лещите, но облакът от тревога, който надвисна в съзнанието и на двама им по отношение на тяхната трудна, непредвидима дъщеря, така и никога повече не се разсея напълно. Днес Джордж продължаваше да се тревожи за нея по абсолютно същия начин.

Защо тогава не й беше казал за годежа?

— Аз просто… — рече. — Стана внезапно.

— Внезапно, само дето тя се е нанесла вече при теб, а ти и това не ми каза.

— Всъщност, тя не се е нанесла в същинския смисъл на думата. Все още не е освободила апартамента си…

— А аз съм се виждала с нея веднъж. Веднъж.

— Но ми каза, че я харесваш. Лека нощ! Този май ми показа среден пръст, видя ли го?

— Харесвам я. Тя е…

Аманда млъкна и очите й сякаш се обърнаха към някакъв образ вътре в самата нея, а на лицето й застина израз, който Джордж можеше да определи само като напрегнато замечтан. После изведнъж се зачуди защо му е толкова горещо. От него буквално се стичаше пот на ручейчета.

— Съжалявам, мила — каза той. — Наистина. Просто… Толкова мъничка част от нея е моя, как не разбираш? Иначе тя е на практика непознаваема. И аз алчно пазя всяка малка частичка от Кумико, до която се добера — той сведе очи към чашата с вино, която продължаваше да държи в ръка. — Не ти казах, защото исках годежът да е нещо, за което знам само аз. Част от нея, която е само моя. Съжалявам, ако ти звучи ужасно егоистично, но тя е толкова…

— Разбирам, татко — отговори кротко Аманда. Погледът й се плъзна над рамото на Джордж към Кумико, която подаваше палтата на Клеър, Ханк и видимо пияния Мехмет. — Мисля, че наистина разбирам.

Джордж нежно докосна ръката й.

— Обичам, когато ме наричаш „татко“.

Аманда го погледна и в очите й той видя такава болка, че му се прииска да я притисне в прегръдката си и никога повече да не я пусне да прекрачи вън от прага му, но тогава тя се усмихна колебливо и моментът отмина.

— Отивам да взема Джей Пи.

— Доведи ми го утре, а?

— Добре, татко — отвърна Аманда и пое нагоре по стълбите.

— Аманда — спря я Джордж.

— Да?

— Приятелката ти тръгна ли си?

Добър въпрос, изписа се на лицето на Аманда.

— Сигурно се е уговорила с някого да я закара — сви рамене тя. — Странно. Но и типично за нея.

После тръгна отново нагоре, а Джордж се върна при последните гости — все хора, които, слава Богу, познаваше и, макар и всекиго по различен начин, обичаше.

— Ама си потаен — рече Клеър. — Всъщност, никога през живота си не си бил потаен, затова и тазвечерното ти изпълнение донякъде ме разстрои.

— Не се ли радваш за мен?

— Във възторг съм, мили. Представа нямам как си накарал жена като нея дори да те погледне, но след като си успял…

— Поздравления — обади се Ханк и разтърси ръката му с онова твърде силно ръкостискане, явно — подозираше Джордж — запазено специално за бившия съпруг на Клеър.

— Дали следващия път да не поканиш по-малко хора, а?

— Знам. Малко сме объркани и ние, на кого ли всъщност…

— Арт маниаци — прекъсна го Мехмет. — Приличат на ония ята скорци, сещате ли се? Изникват от нищото, летят в кръг и ти замайват главата в продължение на седем минутки и след това потъват обратно в пълна забрава.

След този коментар се възцари мълчание.

— Мехмет, това беше… — почна Джордж.

— Казах ти, че нещо наближава — леко олюлявайки се, се обърна Мехмет към Ханк. — Нещо прекрасно.

— Каза, че нещото ще бъде и ужасно — напомни му Ханк.

— Е — отвърна Мехмет и погледна Джордж. — Сигурен съм, че ужасното няма да ни подмине.

— Божичко — рече Джордж и се отпусна безсилно на канапето, когато и последните гости си отидоха.

Кумико седна до него.

— Справихме се.

Но — освен ако Джордж не си въобразяваше, което също беше напълно възможно — между двамата се беше настанила някаква нова, непозната неловкост, сякаш след като бяха обявили годежа си пред семейството си и пред стая, пълна с някакви чужди гадни хора, отново се бяха превърнали в непознати. Джордж отчаяно се надяваше усещането да няма нищо общо с Рейчъл.

— Има ли някой от твоето семейство, на когото трябва да съобщим? — попита той.

Кумико му се усмихна слабо.

— Казвала съм ти вече много пъти. Сама съм на света. Само дето вече сме двама — аз и ти.

Джордж издиша шумно през носа си. Все така му беше непоносимо горещо. Потта му беше попила през бельото и ризата и беше стигнала до сакото.

— Наистина ли сме само аз и ти? — попита той.

— Какво имаш предвид?

Джордж изведнъж с изненада установи, че е на ръба да се разплаче.

— Криеш толкова много от мен. Продължаваш да криеш.

— Моля те, не ставай твърде алчен, Джордж — отвърна тя и той се стресна, когато чу същата дума — алчен — която сам беше употребил пред Аманда. — Не е ли достатъчно това, което имаме сега? — продължи Кумико. — Като съпруг и съпруга? Не можеш ли просто да ме обичаш заедно с всичките ми тайни?

— Кумико, въпросът не е в това дали те обичам…

— Има много изисквания, на които ми е трудно да отговоря. Съжалявам — в този момент тя изглеждаше нещастна и Джордж разбра, че няма на света нищо, което не би се съгласил да стори — убийство, разрушение, предателство — само и само тя да бъде отново щастлива, само и само да го облее отново с лъчите на радостта си.

— Не съжалявай — каза й той. — Аз съм този, който трябва да съжалява. Всъщност, в момента не се чувствам никак добре. Изглежда съм вдигнал малко температура…

— Завърших една нова плочка — прекъсна го тя нежно.

Джордж не беше подготвен за това.

— Ами, какво да кажа. Това е великолеп…

— Тук е — тя отиде до библиотеката и извади плочката, скрита зад книгите. — Приготвях я за партито, но така и не се появи подходящ момент да я покажа.

И тя му я подаде.

— Това е част от мита — прошепна Джордж и, загледан в изрязаните и подредени нейни перца, в изрязаните и подредени свои думи, усети, че сълзите му отново бликват с всичка сила. — Кумико, това е…

Но не можеше да проговори. Можеше само да гледа.

Господарката и вулканът кръжаха предпазливо един около друг, и двамата изработени от комбинация от пера и думи, докато техният свят се свиваше боязливо под тях. Нежността, с която се гледаха, гневът, болката, която се канеше да изригне — всичко това беше твърде много за Джордж. Трябваше да иде да легне и да се опита да се пребори със странната треска, но той не мърдаше, само гледаше и гледаше, взрян в елегантните, подобни на стойка на птица извивки на господарката и в искрящите зелени камъни, които Кумико беше дала на вулкана вместо очи.

— Митът — попита Джордж. — Това ли е краят?

— Още не — прошепна Кумико, а гласът й беше като облачен дъх. — Скоро.

Аманда сънува, че самата тя е цяла армия, поглъщаща света. Ръцете й бяха усукани потоци от мравки — войници и от войници — мъже, които рушаха, а после се топяха и се превръщаха в сграбчващи пръсти, в смазващи юмруци, тялото й се простираше от хоризонт до хоризонт, изравняваше със земята всичко по пътя си, надвисваше над цял град, да, надвисваше и вдигаше като гигантска ръка, като приливна вълна, с която да го помете…

Но после изведнъж се разколеба и спря миг преди пълното разрушение…

И само секунда по-късно осъзна колко фатално е колебанието й, защото изведнъж самата тя започна да се разпада, разсипа се на парчета, на прах, на пронизани от болка атоми…

Събуди се, но не рязко, а просто отвори очи (така и никога не узна, че баща й се будеше точно по същия начин от своите кошмари). Протегна се към другата половина на леглото, за да сложи длан върху голия гръб на Анри — жест, който след всеки страшен сън я връщаше към действителността, даваше й почва, успокояваше я, за да заспи отново.

Но Анри не беше до нея, разбира се. От години.

Аманда издиша бавно през напуканите си от съня устни и се опита да не се разсънва много. Обърна се в леглото и усети колко мокри от потта й са чаршафите. Поне от седмица вече се бореше с една ниска, но постоянна температура, увенчала тази сутрин устната й с чисто нов херпес, който сега, при прозявката, се пукна болезнено в ъгълчето на устата й, подобно на наказание, пратено от някакъв раздразнителен бог.

Дори в умората си Аманда почувства това наказание като заслужено. От партито насам дните й бяха накъсани и бурни, най-малкото тя ги възприемаше така. Установи, че мисли за Кумико почти непрестанно, мисли какво ли прави тя в момента, мисли дали е заедно с Джордж, и най-вече мисли кога точно лично тя, Аманда, ще се срещне с Кумико отново. Пълна лудница. На определено ниво се чувстваше влюбена, което не беше обичайно за Аманда, тъй като никога преди не се беше усещала привлечена от жени — тя се самопровокираше на ум, за да провери дали подобно нещо е възможно за нея, дали й се е случвало преди, но не, засега не се сещаше за нищо — факт, който едновременно я объркваше и леко я разочароваше — но копнежът по Кумико не беше физически. Или не, не, беше си физически, но не физически в такъв смисъл. Приличаше на начина, по който Аманда зажадняваше за определени храни, докато беше бременна с Джей Пи, на начина, по който тялото й с непреодолима сила й казваше, че именно в момента трябва да яде фъстъци и ананас или в противен случай ще умре. Да, явно нещата стояха точно така: Кумико беше жизнен елемент, от който Аманда се нуждаеше, за да продължи да живее.

Усещане, което, от своя страна, нямаше никаква логика. Нямаше логика и гневът, който Аманда усети, когато се оказа, че нови срещи с Кумико са много трудни за уреждане. Нелогична беше и силата, с която ревнуваше Кумико от Джордж заради времето, което той прекарва с нея. Аманда разбираше, че всичко това е ирационално, но нима здравият разум някога е помагал, когато те мъчи нужда?

— Наложи се да започнем да отказваме на хората, които непрекъснато искат нови плочки — беше й казал баща й по телефона. — Дойде ни твърде много, така че казахме на всички да ни оставят на мира за известно време. Честно казано, щастлив съм, че мога да си поема въздух. Всичко стана толкова бързо.

— Точно така — отвърна с участие Аманда, изненадвайки и двамата с разгорещения си тон. — Точно за това си мислим всички. Колко бързо стана всичко.

Вътрешно цялата се сви от това колко дребнаво прозвучаха думите й. Но нямаше намерение да се извинява за това.

— Няма нужда да се палиш толкова — каза й и Джордж. — Надявам се, че нямаш предвид годежа.

— Напротив, Джордж, точно годежа имам предвид.

— Но Кумико е…

— Кумико е чудесна. Кумико е прекрасна. През целия си живот не съм срещала такава като нея.

— Ами точно така е…

— Срещнахте се преди няма и два месеца — чу се да казва, остри, безсмислени думи. — Колко добре всъщност я познаваш?

В този момент Джордж замълча и на Аманда й се стори, че долавя тревогата му, долавя я дори в мълчанието.

— Мисля, че я познавам достатъчно добре.

— Мислиш?

Тогава баща й внезапно прозвуча неприветливо:

— Всъщност мисля, че нищо от това не е твоя работа, Аманда. От твърде отдавна си въобразяваш, че имаш право да се бъркаш в живота ми и да казваш на стария Джордж какво да прави. Е, нямаш подобно право. Аз съм на четирийсет и осем години. Аз съм твой баща. Срещнах жена, в която се влюбих, сега ще се оженя за нея и не ми е необходимо нито разрешението ти, нито одобрението ти, ясно ли е?

Почти инстинктивно Аманда зачака той на секундата да й се извини, както правеше всеки път, когато й говореше рязко, както го беше правил при всеки подобен случай, откак тя се помнеше.

Само че този път той не се извини.

— Ние едва познавахме и Анри, когато ти се омъжи за него, но да си чула дори и една дума по този въпрос от мен или майка ти?

— Е, мама помърмори малко…

— Освен това не разбрахме за развода, докато той не се върна обратно във Франция, така че да не си посмяла да ми говориш кое колко бързо ставало.

— Тогава беше различно. Бях млада. Младите хора правят такива работи, докато търсят себе си.

И тогава Джордж изрече най-злобните думи, които някога й беше казвал, а най-лошото беше, че тези думи бяха стопроцентово верни и от това я заболя още повече:

— С твоето брутално отношение към нещата, Аманда, по всичко личи, че ще търсиш себе си до края на живота си.

Е, за това вече Джордж й се извини моментално, хвърляйки вината за нервността си върху някакъв слаб, неестествено проточил се грип, но вече беше късно. Сякаш я беше ударил със стрела. При това беше улучил много точно. От тогава не си бяха говорили. Положението не беше кой знае колко драматично, Аманда знаеше, че скоро ще му звънне, както и че за нищо на света нямаше да пречи на Джей Пи да вижда своя с право обожаван grand-père.

Не, истинската й болка идваше оттам, че беше осъзнала колко вярно е онова, което беше казала на Кумико на партито. Аманда копнееше, копнееше дори за неща, които вече имаше. И това чувство беше отрова, и тази отрова дори не беше сладка.

Смахнатите сънища изобщо не помагаха. Редовни и изпълнени с такива извратени образи, в тях Аманда се чувстваше така, сякаш самата й личност се разпадаше на съставните си части. Винаги след това се будеше изтощена. Трябва да се дължаха на температурата, но, боже мой, какви бяха само. Сега тя лежеше будна, мехурът й беше решил да й подскаже не особено деликатно, че, след като бездруго вече се е събудила, е време да се погрижи за още някои неотложни задачи — още едно сходство с баща й, за което Аманда никога нямаше да узнае. Часовникът сочеше три немислими цифри: 3:47 през нощта. След няколко часа трябваше да става за работа и имаше нужда от сън. Аманда въздъхна и се надигна с надеждата да приключи с тоалетната бързо-бързо.

Мисълта за работа обаче я накара да се сети за Рейчъл и докато пристъпваше по коридора, Аманда, ще, не ще, се разсъни истински.

След вечерта на партито Рейчъл беше започнала да се държи още по-странно, настроението й неизменно беше приповдигнато в резултат от очебийно щастие, граничещо с шизофренното.

— Ами по него няма и косъмче — беше заявила Аманда на Мей тази сутрин, докато двете си бъбреха за звездата от едно реалити шоу, който в последно време беше мигрирал към друго реалити шоу, чието действие вече се развиваше в джунглата. — Все едно гледаш сексапилно десетгодишно момченце, а кой си пада по такива?

И Мей, и Аманда физически потръпнаха, когато смехът на Рейчъл избухна зад гърба им. Дори не бяха усетили, че тя също ги слуша.

— Може би Майкъл Джексън? — предположи тя, привела се напред с леко плашеща усмивка на устните.

— Ъм, това никак не е смешно? — притеснено отвърна Мей. — Той почина? А и аз го харесвам?

— Боже мили — удивено я изгледа Рейчъл. — Да се говори само с въпросителни изречения наистина било много дразнещо — после се обърна към Аманда. — Между другото, Аманда, страхотна работа си свършила в Есекс. Тъкмо си говорехме с Фелисити, че си идеалният кандидат за моето място.

После отново се беше разсмяла високо, Аманда я беше зяпнала невярващо, за първи път смаяна точно колкото Мей.

Може би Рейчъл действително преживяваше нервна криза. Не, че ведрото й настроение не беше добре дошло, но — Аманда дори не можеше да се сети за подходяща дума, все й се въртеше понятието жизнерадостна — около Рейчъл витаеше притеснително жизнерадостна атмосфера, сякаш Рейчъл беше граната с изваден щифт, чиито секунди са изтекли, но тя така и не се взривява. Всичко, което човек можеше да стори в подобен случай, е да стои настрани и да се надява на най-доброто.

Аманда се потътри в банята и седна на ледената тоалетна чиния — докосването я накара да ахне от студа. Сложи длан върху радиатора, за да може топлината му да протече през тялото й. Необяснимо защо, банята й се намираше в самия ъгъл на сградата. Вместо да сложат там гостна и да й подсигурят двойна гледка през ъгловите прозорци, архитектите бяха решили да използват мястото за единственото помещение в апартамента, в която човек обикновено се разхожда гол и отделя разни работи.

Аманда не светна лампата, макар че надеждите й да остане сънена прогресивно избледняваха под неудържимия поток на мисълта й от една страна и студа под дупето й от друга. Великолепни лунни лъчи се лееха през прозорците, които, ако бяха романтично разположени зад удобен диван, биха повишили продажната цена на апартамента с няколко процента. Човек можеше едва ли не да чете на тази светлина.

Аманда се изпишка, избърса се, пусна водата, изправи се и придърпа на кръста си широкия ластик на гащите, които носеше само за спане и които напоследък обуваше твърде често.

После се закова на място.

Какво става, мътните да го вземат, помисли си, обърна се и повърна във водовъртежа на още неоттеклата се вода в тоалетната.

Е, сега вече беше напълно будна.

— Ама сериозно — прошепна си сама, наистина стреснато. — Ама че работа!

После коленичи на ледените плочки за още секунда, за да изчака дали стомахът й няма още за изхвърляне. Предната вечер не беше пила нищо, не беше яла и нищо съмнително. Вярно, все още усещаше, че има малко температура, но през изминалата седмица не й се беше гадило изобщо и освен това…

Цялата изстина.

После се насили да довърши мисълта си.

Освен това онази вечер с Анри бяха използвали презерватив.

(Дали?)

Да.

(Да?)

Аманда се отпусна назад и приседна на пода. Да, разбира се, че бяха използвали презерватив, няма начин да бяха рискували толкова сериозно, мисълта за защита отдавна се беше превърнала в автоматизъм. Нали така?

Кога беше последният й цикъл? През целия й живот беше идвал и си беше отивал нередовно, но със сигурност щеше да си спомни…

— Добре, сега само се самонавиваш и плашиш — прошепна си тя в огрения от луната сумрак. Беше много късно през нощта и просто в момента не можеше да си спомни дните на последния си цикъл, освен това с Анри бяха използвали презерватив. Разбира се, че бяха използвали. Просто някакъв стомашен вирус. Нищо повече.

Тя зачака, за да види дали няма да повърне пак, но не повърна и се изправи на крака. От рязкото движение при повръщането херпесът й отново се беше цепнал, затова, след като си изплакна устата, за да се отърве от гадния вкус, Аманда посегна към тубичката с антибактериалния крем.

Тогава чу звука, долетял и прекъснал така неочаквано и рязко, сякаш удавен в ледена вода.

Аманда замръзна.

Сега цареше пълна тишина и тя се зачуди дали не си е въобразила. После се ядоса на собствената си глупост, защото как е възможно да си въобразиш звук? Мисълта й заприлича на идиотска реплика от филм, която героят изрича миг преди да бъде убит от садистичен палач, влачещ подире си железен капан за мечки.

Не, наистина беше чула нещо, висок звук, дошъл някъде отвън.

Но що за звук?

Вик на някакво животно? Аманда надникна през прозореца, затворил в рамката си красивата луна и обърнат към не чак толкова красив паркинг и един твърде натоварен булевард отвъд паркинга. Апартаментът се намираше на четвъртия етаж и дори в пълното мълчание на града в 3:47 сутринта беше малко вероятно от подобно разстояние да се чуе лаят на лисица, а и звукът съвсем не се беше сторил на Аманда лисичи. Лисиците приличаха на звезди от нямото кино, чиято кариера рухва с появата на говорещите филми — външно красиви, но отвореха ли уста, грачеха отблъскващо.

Аманда притисна лице до стъклото и то се замъгли от дъха й. Навън нямаше нищо, само няколко случайни автомобила на паркинга, осветен от една-единствена жълтеникава улична лампа. По булеварда отвъд нямаше никакво движение, нямаше го дори нощният автобус, който минаваше на всеки кръгъл час и я будеше в продължение на месеци, докато свикне с шума му. Аманда се надвеси над мивката, за да погледне през другия прозорец, който обаче не показваше нищо друго, освен друг ъгъл на същия паркинг и покрива на близката административна сграда, чиито офиси приютяваха редица мимолетни бизнеси със съмнителни имена.

Нищо. Чуваше само собственото си дишане и цъкането на радиатора.

Какво ли беше чула? Звукът беше странно скръбен, като плач на опечалени или стон на разбито сърце. Или вик на влюбен, чиито чувства така и ще останат завинаги несподелени…

— Ох, моля ти се! — каза си сама Аманда, трепереща в хладната баня. — Беше си просто лисица. Да не си в сапунена опера!

Колкото и да чакаше, нищо повече не се случи, така че тя се отказа и излезе от банята, като спря само за миг в коридора, защото усети, че стомахът й отново се бунтува, като някаква отделна личност в нея, която я тормози с гаденето…

Не! Никаква отделна личност. Ама никакви такива работи, дори не трябва и да си ги помисля. Просто й се гади. Това е, това е всичко, просто й се гади. Като оставим настрана цялата история под заглавие „правих-секс-с-бившия-си-докато-неговата-приятелка-беше-заета-да-се-грижи-за-майка-си“, която със сигурност не говореше добре за него, Анри по принцип си беше отговорен и внимателен мъж. Дори не би си и помислил да ги подложи на подобен риск. Освен това, Аманда с очите си го беше видяла да си слага презерватива.

Дали?

— Ох, мамка му — прошепна си тя.

Опита си да си представи сцената отново, да види в ума си как Анри си слага презерватива онази вечер на дивана и, да, в съзнанието й се появи движението, с което ръката му го нахлузва надолу, докато тя самата разкопчава сутиена си. Но целият епизод се беше случил толкова бързо, беше толкова извънреден, че сега тя не беше сигурна дали го е видяла да слага презерватива или той просто се е галел по силата на онзи порив, на който се подчиняват всички мъже, когато ерекцията им се окаже на открито. А и откъде може да се е взел този презерватив? В апартамента презервативи нямаше, а и защо му е притрябвало на Анри да носи в себе си при положение, че с Клодин бяха заедно вече повече от две години…

— Престани — строго си нареди Аманда. — Просто спри!

Дразнещото беше, че не можеше дори да звънне на Анри да изясни нещата, защото в момента отново бяха скарани. Заради Джей Пи, естествено. Анри искаше да вземе детето при себе си в Монпелие за цели две седмици, за да можел „да го запознае както трябва с Франция“.

— Няма начин — беше отговорила Аманда.

— Не може просто да ми отговориш няма начин, Аманда — отвърна Анри. — Този разговор не може да започне така.

— Той е на четири години. Домъчнява му за вкъщи, дори когато постоим по-дълго някъде навън следобеда. Когато порасне…

— Когато порасне, аз вече ще съм непознат за него. Аз вече съм му непознат…

— Няма такова нещо. Просто не мога да го накарам да престане да говори за теб…

— Виждаш ли, мъчиш се да го накараш да престане да ме споменава!

— Анри — беше изръмжала Аманда гневно, — детето е твърде малко за двуседмично пътуване…

— Само за седмица тогава.

— Твърде малък е за едноседмично…

— Всичко е заради мен. Поне си признай най-сетне, Аманда. Ядосана си ми заради онова, което стана…

И тогава — а в светлината на тазнощните събития Аманда осъзна иронията, която са крили думите й — тя каза:

— О, господи, защо мъжете са такива глупаци що се отнася до секса?

Следващите няколко минути се бяха ругали на френски, преди да затворят телефоните, като въпросът за гостуването на Джей Пи във Франция остана напълно решен в съзнанието на Аманда и „подлежащ на по-нататъшно обсъждане“ в съзнанието на Анри.

Аманда спря пред стаята на сина си и надникна при него. Твърде мъничък в новото си легло „за големи момчета“, Джей Пи се беше проснал в пълния си ръст върху юрганчето с Весели картинки, но дори и в това положение беше успял да заеме само едното му ъгълче. Аманда влезе в стаята и зави отново детето.

— Ce sont mes sandals — промърмори Джей Пи, без да отваря очи. — Ne pas les prendre.

— Няма, меченце — отговори му Аманда, целуна влажното му от пот челце, като внимаваше херпесът да не докосва кожата му. — Обещавам.

Детето се сгуши обратно във възглавницата с Весели картинки и скоро отново спеше дълбоко. Толкова красив беше, огрян от лунната светлина, че Аманда усети, че сълзите отново напират в очите й.

— За бога — прошепна си.

Ако беше бременна, това поне щеше да обясни всичките й емоционални люшкания в последно време. Фактът, че ревнуваше Кумико от баща си. Необяснимото, но едновременно с това неудържимо разстройващо я чувство, че по някакъв начин Кумико й е била отнета. Бременността би могла да обясни дори опияняващия спомен за това как Кумико я храни с оризов пудинг от ръката си, усещането за пръстите на Кумико в устата й, усещането за връзка между двете, връзка напълно неочаквана, изненадваща, връзка — поне що се отнасяше до Аманда — табу, но връзка, която караше вътрешността й да се свива така силно, че от време на време Аманда слагаше собствените си пръсти в устата си, за да повтори преживяването.

Беше детинско, влудяващо, но фактът, че Джордж щеше да се жени за Кумико, караше Аманда да се чувства така, сякаш е пропуснала най-големия шанс в живота си. Оттук нататък всичко за нея щеше да е само и единствено компромис. Все така пазеше опустошително красивата плочка, която Кумико й беше подарила (защото опустошително беше точната дума, нали? Аманда я гледаше и беше опустошена отвътре) с ревност, граничеща с отчаяние. Сега я държеше в едно от чекмеджетата на скрина, скрита добре, не я носеше вече в службата и не споменаваше за съществуването й на никого, дори на Джордж.

Ако трябваше да бъде искрена пред себе си, а това беше трудно, защото истината беше забележително неудобна, Аманда трябваше да признае, че пази всички тези неща — плочката, споменът за пръстите, ревността си — с бледата надежда, че един ден Кумико ще сподели с нея всичките свои непознаваеми тайни. А това пък означаваше, че навярно един ден и Аманда ще успее да й сподели своите тайни, ще успее най-сетне да покаже на някого своя дефект, скрит под черупката на личността й, и дори, може би, при това щеше да открие, че в края на краищата скритото там изобщо не е дефект…

Всичко това беше невъзможно, защото, разбира се, Джордж беше довереникът на Кумико, особено сега, когато двамата бяха сгодени. Без значение колко близки приятелки щяха да станат те двете с Кумико, Аманда никога нямаше да бъде човекът, с когото Кумико щеше да обсъжда всички свои невъзможно тайнствени страни. А тази мисъл натъжи Аманда достатъчно, че очите й да се напълнят със сълзи отново. Нито едно от тези чувства нямаше никаква логика и, о, Боже, ако бременността е причината за тях, то…

— Мамо? — обади се Джей Пи от леглото. — Плачеш ли?

— Не, не, мили — отвърна Аманда и бързо изтри очи. — Заради луната е. Виж само колко е красива!

— Аз понякога съм луната. Когато спя, тогава.

— Знам — отговори Аманда и отмести от челото му кичурче коса. — Затова всяка сутрин си толкова гладен.

Детето се усмихна и затвори очи. Тя постоя за малко неподвижна, за да е сигурна, че наистина се е успокоил — както и да се увери, че самата тя нито ще повръща, нито ще плаче повече тази нощ — и се отправи отново към спалнята си, намирайки опипом пътя по тъмния коридор, а мислите се тълпяха в главата й въпреки всички усилия да ги укроти.

Ами ако наистина беше бременна? Ох, мътните да го вземат, ако наистина беше бременна, тогава какво?

Тя сложи ръка на корема си, без да има и най-малка представа какво точно чувства пред лицето на подобна възможност. Ще бъде неспасяемо неловко да обяснява на хората защо Джей Пи си прилича толкова много с бъдещото братче или сестриче, а и това щеше да е тайна, която щеше трудно, ама много трудно да бъде опазена от Клодин…

Кого заблуждаваше? Щеше да бъде катастрофа. Пълна трагедия.

Но това всъщност нямаше значение, защото тя не беше бременна. Точка. Една-едничка вечер на секс от съжаление по изгубеното, която да доведе до бременност, беше просто поредната случка, която беше възможна единствено по филмите.

Макар че би имало и добри страни, разбира се. Аманда обичаше Джей Пи по-лудо, отколкото смяташе, че е по силите й, и още едно момченце или момиченце…

Тя въздъхна. Положението й беше класически случай на „смесени чувства“.

— Само дето не си бременна — прошепна си отново сама на себе си, когато се мушна между чаршафите и затърси хладно местенце под одеялото. — Не си, не си, не си.

И тогава звукът отново долетя.

Този път беше много по-ясен, така дълбок и плътен, и неземен, че Аманда буквално скочи от леглото и се залепи за прозореца.

Вън не видя нищо, само паркираните автомобили. Никакво движение не се долавяше дори в сенките, макар че наоколо имаше много ъгли, зад които можеше да се спотаява един Бог знае какво.

Сърцето на Аманда обаче продължаваше да бие развълнувано, защото каквото и да беше чула, то не звучеше като дошло от четири етажа по-долу. Не, звучеше сякаш източникът му стоеше точно пред прозореца й. Там, разбира се, нямаше нищо, нямаше дори приличен перваз, на който нещо да може да стъпи, но звукът, викът, жалейната скръб…

Откъде пък й хрумна тази дума? Но й се стори най-подходящата. Звукът отвън беше скърбящ. Звук от миналото, нещо повече, древен звук, но не античен като египетските пирамиди, а древен като прастара гора, зад чиято неподвижност човек чувства не смърт, а само дълбок сън. Нещо скърбеше точно пред прозореца й и Аманда не знаеше защо скърбеше то, нито по какво беше скръбта му, но звукът я удари право в сърцето и тя се отказа от всякакви опити да спре сълзите си и заплака, с плач се отпусна обратно върху възглавницата си, но този път плачът беше на място, беше начин да се излее навън най-истинската скръб.

Защото нима има нещо по-тъжно от света и неговите стремежи?

Аманда отново сънува вулкана, но в този сън тя ту беше самия вулкан, ту биваше насилена от него — дума, която й хрумна в съня, насилена, да — ръцете му се плъзгаха по голото й тяло, палците му проследяваха извивката на изпъкналия й корем, стигаха до гърдите й, които някак си изведнъж се оказваха обвити от собствените й ръце, докато тя отпускаше глава назад, извивайки покритата си с хълмове и градове шия и едновременно с това чувстваше, че е много важно вулканът да отвори очи, да ги отвори, за да бъдат те видени от всички, но, въпреки настойчивите й молби, той отказваше и очите му останаха затворени, дори когато проникна в нея и преди тя да успее да му се противопостави, той стори онова, което всички вулкани неизбежно трябва да сторят, изригна, изригна, изригна, глупавата асоциация я накара да се разсмее, дълбоко, дрезгаво, да се разсмее дори в съня си, дори докато актът продължаваше…

Този път Аманда не се събуди.

Най-вече защото не желаеше.

19 от 32.

И така, настъпва последният ден.

Тя го беше проследила до поредната война. Земята зейва в пукнатини и пропасти, бълва пламък и лава, и пара, гони по петите слугите на вулкана, които препускат по тесните улички на този или онзи град, убиват мъжете, изнасилват жените, хвърлят пеленачетата на плочите и ги смазват.

Тя лети през кръвопролитието, през плячкосването, през оскверняването, плъзга пръсти през езерата от кръв. Ридае за света, който е тяхно дете, но и никога не е бил тяхно дете, ридае за любовта си и мисли дали тази любов е вече изгубена. Не мисли дали любовта й е била истинска. Защото тя е истинска и за нея, и за него, истинска, това поне е ясно.

Но дали е достатъчно?

20 от 32.

В кипежа на войната вулканът е навсякъде и никъде, той е всичко във войната във всеки един момент, във всяка една точка и затова решаващо, чрез всеприсъствието си отсъства. Вместо него тя открива един дребничък генерал от армията му, генерал, който си въобразява, че води войските, като всъщност, разбира се, ги води толкова, колкото рогата водят разярения бик. Брадичката на генерала е плувнала в кръв и той се храни от плътта на повален враг.

Когато я вижда, той пуска врага и й се покланя доземи.

— Господарке — казва.

— Ти знаеш коя съм?

— Всеки знае коя сте, господарке.

— Ти се биеш за моя съпруг.

— Тъй вярно, господарке — генералът посочва изкормения враг, който отчаяно граби развлечените си вътрешности и се опитва да ги натика обратно в тялото си, — но той също. Всички ние се бием за съпруга ти, господарке.

— Не сте ли вече уморени? — пита тя и пристъпва бавно в кръг около него.

Генералът изненадано вдига очи.

— Тъй вярно, господарке — а гласът му прелива от изтощение и разочарование.

— Вие не търсите война — казва тя, застанала сега зад гърба му.

— Не, господарке.

— Вие търсите прошка.

За момент генералът мълчи, но когато тя бавно го заобикаля и отново застава пред очите му, той изопва рамене и стойката му излъчва достойнство.

— Щом казваш, господарке.

— Да те опростя ли? — пита тя, леко объркана, колебанието я обвива.

Дребничкият генерал разкопчава униформата си и оголва кожата над сърцето си.

— Ако господарката ми желае.

Тя пристъпва към него. Очите му не издават нищо. Тя е все така несигурна, разколебана.

— Прошката не може да се дава в миг на гняв — казва. — Тя се дава само от любов.

— Ще се почувства ли господарката ми по-добре, ако заплача?

— Много по-добре.

Дребничкият генерал заридава.

— Благодаря ти — казва тя и забива два пръста в откритата му гръд, пронизва сърцето му и го спира.

21 от 32.

Генералът не умира. Дори не й благодари.

— Сега ще изкълва очите ти — казва тя, но несигурността не я напуска.

— Моля те, господарке, стори го по-бързо, прекрати страданията ми — отвръща той и думите му звучат искрено.

Но намекват за друго страдание, не за чистата болка от смъртта.

Объркана, тя посяга да изкълве очите му, но в последния момент вижда.

Дълбоко в тези очи, дълбоко зад същността на този генерал, дълбоко отвъд неговата младост и раждане, дълбоко зад историята за „света-като-тяхно-дете“, която е довела генерала на това място, в този град/ скотобойна, до това бойно поле, дълбоко зад всичко, за всичко…

Зелен блясък.

22 от 32.

— Ние с теб сме еднакви, господарке — казва вулканът, гледайки я през очите на генерала.

— Различни сме — отвръща тя.

— Еднакви сме и сме различни.

Тя отваря уста да го обори, но открива, че не може.

— Ти ме предаде чрез този дребничък генерал — казва вместо това тя.

— Ти също ме предаде чрез него.

Вулканът пристъпва вън иззад очите на генерала, тялото се пръсва на парчета, разкъсаната плът опръсква стените наоколо. Нито капка не пада върху господарката. — И, както виждаш, господарке, аз все така не съм в състояние да те нараня.

— Нито пък аз теб.

— Трябва да сложим край на това — казва вулканът. — Не можем да сме заедно. Не си пасваме. Историята ни ще завърши с разруха. Така трябва да бъде, така е писано от самото начало.

— Не мога.

— Можеш, господарке.

23 от 32.

Той коленичи пред нея, в очите му пламтят сяра и калий, по-горещи от центъра на земята, по-горещи от центъра на слънцето.

И тези очи заплакват. От тях потичат сълзи от лава, достатъчни да напълнят океан. Градът край тях се срива на пепел и разтопен камък.

— Аз те предадох, господарке моя — казва вулканът. — От деня, в който се срещнахме, до секундата, в която изричам тези думи, аз те предавам. Така правят вулканите, господарке, и това, че аз не мога да се променя, е толкова сигурно, колкото и че не мога да те нараня.

Небето почернява. Светът под нозете им се разтърсва цял.

— И така, господарке — продължава той. — Дойде денят. Нашият последен ден. Денят, предопределен от мига, в който се видяхме за първи път.

Той свлича плътта от лявата си гръд, свлачища и лава бликват по земята. Вулканът открива пред нея биещото си сърце, сърце, туптящо от ярост, сърце, чиято кръв е пламък.

— Трябва да ми простиш, господарке — казва той.

— Аз…

Но тя не може да каже и дума повече.

— Трябва, господарке, или аз ще намеря начин да те унищожа. Знаеш, че казвам истината. Ние не сме родени един за друг.

— Ние сме родени единствено един за друг.

— Това също е вярно. Ние сме еднакви, но и сме различни и всеки един момент, в който аз не мога да те изгоря, да те разтопя, да те разруша изцяло с любовта си към теб, е за мен страдание безмерно. И тъкмо защото е страдание безмерно, аз ще продължа да изливам безсилния си гняв върху нашата рожба, върху този свят — той се привежда напред, оголеното му сърце бие все по-бързо.

— Освен ако ти не ме опростиш, господарке, веднъж и завинаги.

— Не мога.

— Знаеш, че думите ми са истина, господарке.

— Знам.

— Трябва да действаш. Пронижи сърцето ми. Изкълви очите ми.

— Не мога.

Очите му лумват.

— Значи не ме обичаш.

24 от 32.

Тя ахва. Вдига ръка, за да прониже сърцето му.

— Направи го, господарке моя — казва вулканът и затваря очи. — Прости ми. Умолявам те.

Ръката й е вдигната, готова да го порази, готова да прекрати това мъчение, което — тя е готова да признае, макар и само пред себе си — е толкова страшно за нея, колкото е и за него. Тя го обича, а това е невъзможно. Мрази го, а това също е невъзможно. Тя не може да бъде с него. Не може и да съществува без него. И едното, и другото са изгарящо, едновременно верни по начин, който стрива клишето на прах.

Но онова, което тя не може да стори, онова, което тя не може да стори, онова, което си няма също тъй истинен антоним, онова, което тя никога, никога не може да стори, е…

Да му прости.

За това, че я обича. За това, че я изгаря. За това, че я желае. За това, че със самото си съществуване я кара да го обича, изгаря и желае в замяна.

Тя не може никога да му прости.

Тя няма да сложи край на мъките му. Няма да сложи край и на своите мъки.

Тя отпуска ръка и го оставя да живее.

— Трябва да си вървиш.

— Ти сериозно ли?

— Напълно сериозно.

— Три… Не, четири часът сутринта е.

— Искам да си вървиш.

— Много тежко дишаш, Джордж. Добре ли си?

— Моля те, умолявам те да си…

— И какъв би бил смисълът? Какъв би бил изобщо смисълът да си тръгна сега, вместо след два часа?

— Рейчъл…

— Ти каза, че тази нощ тя няма да идва, че ще работи в апартамента си. Който, незнайно защо, твърдиш, че все още не си виждал както трябва.

— Не съм.

— Каква странна амалгама от сила и пълна безпомощност представляваш, Джордж.

— Говориш различно от преди. Забелязала ли си го?

— Хората се променят. Хората се превръщат.

— Хората… какво?

— Знаеш ли защо съм тук? Знаеш ли защо ми позволи да дойда тук тази нощ?

— За да мога да те притежавам.

— За да можеш да… Е, добре, хубаво, тука ме хвана. Странна работа. Но, фактически, не, притежаваш ме днес, защото аз ти позволих да ме притежаваш. Разликата е голяма. И като ти позволих това, аз също притежавам теб, разбираш ли? Всъщност, ти точно от това се страхуваш, нали? От това, че не я притежаваш?

— Това не е твоя…

— А ако ти не я притежаваш, как е възможно тя да притежава теб? Дали изобщо иска да те притежава? Това си мислиш, нали? От една страна, мислиш си, тя очевидно е най-хубавото нещо, което изобщо ще ти се случи в твоя жалък тъжен животец, но от друга страна, проклета да е със своята неуловимост и потайност. Проклета да е. И си се разгневил и после ми се обади, ти ми се обади, помниш ли, не аз на теб…

— Рейчъл, наистина бих искал вече да си вървиш…

— Но има и един още по-важен въпрос. Ако тя не ти позволява да я притежаваш, дали тя изобщо би искала да притежава теб? А всички ние желаем да бъдем притежавани, нали, Джордж?

— Махни си ръката от там, ако обичаш. Помолих те да си вървиш.

— Работата е там, че…

— Слез от мен…

— Накарай ме. Работата е там, че знам точно как се чувстваш. Знам точно как се чувства човек в ситуация като тази.

— Рейчъл, казах…

— Още веднъж за последно, Джордж, защото и двамата знаем, че след тази вечер повече никога няма да го правим. Пия противозачатъчни, така че инциденти няма да има, не се тревожи. Точно така, на такъв отговор се надявах, само още веднъж и си отивам.

— …

— Но преди да си отида…

— Рейчъл…

— Трябва да ти кажа едно. Как не разбираш, през всичките тези години гледах на взаимното притежание като на игра. Просто нещо, което трябва да бъде избягвано. Но знаеш ли до каква самота води това, Джордж?

— Аз…

— Не, не знаеш. Изобщо не знаеш. Мислиш си, че познаваш самотата, но не е така. Не я познаваш, защото ти си човек, който позволява да бъде притежаван. Разбира се, често, след като са те притежавали и са си получили своето, жените те изоставят и продължават напред, но не това имам предвид. Имам предвид, че когато за първи път срещнеш някого, ти му предлагаш себе си, Джордж. Така постъпваш. Разтваряш ръце и казваш: това съм аз, вземи ме, имай ме.

— Рейчъл, плачеш ли?

— А ти?

— Светлината. Лунната светлина. Очите ти я отразяват така странно…

— И чрез това да си притежаван, ти самият притежаваш, защото така действа любовта. Та затова те питам, какво ще правиш с Кумико? Малко по-бързо, Джордж, почти свършихме.

— Рейчъл…

— Ти наистина плачеш. Добре. Така и трябва. Това е, което не разбирах в теб, Джордж. Мислех, че аз те притежавам, точно като всичките други идиоти, с които съм спала през живота си. Притежавах ги, без да им давам нищо в замяна. Но ти. Ти, Джордж. Аз притежавах теб, а ти притежаваше мен. И точно затова не мога да ти простя.

— Рейчъл…

— Точно затова не мога и да се разделя с теб.

— Моля те…

— Точно затова съм тук тази нощ. Затова. Се. Случва. Всичко. Това. Още. Казах, още.

— Кумико.

— Знам. Кажи името й. Аз също ще го кажа. Кумико.

— Кумико.

— Кумико.

— Кумико.

— Няма нищо, Джордж. Поплачи си. Ти предаде любовта на живота си и трябва да плачеш. Сега ще си отида. Ще си отида.

— Очите ти.

— Моля?

— Очите ти.

— Това са само моите сълзи, Джордж. Защото ще плача дълго.

— …

— …

— Чу ли това?

— Не.

— Сякаш е точно пред прозореца…

— Нищо не чух, Джордж. Нито пък ти.

IV.

Джордж изработваше последната си апликация.

Вдигна очи от бюрото си. Последната. Какъв особен избор на дума. Разбира се, апликацията не беше последна в буквалния смисъл, просто последна от онези, които Джордж правеше за плочките от тайния комплект на Кумико. Тя щеше да я използва за последната плочка, за онази, която щеше да завърши разказваната в тях история. Кумико искаше да приключи с този проект преди сватбата, но със сигурност след нея щяха да последват още и още плочки.

Значи, тази апликация не беше последна. Не и окончателно последна. Не.

Джордж избърса капка пот от челото си и отново се захвана за работа. Не стигаше това, че упоритата температура от последните дни правеше всичко пред очите му да изглежда необичайно ярко, а напоследък го гризеше и непрестанна тревога: внезапният годеж с Кумико, нейната постоянна тайнственост сега, когато се беше впуснала в страстен опит да довърши серията от плочки, караниците с Аманда, с която в последно време май не можеше да разговаря, без да й се сопва.

Най-важен обаче си оставаше фактът, че беше преспал с Рейчъл. Джордж буквално не можеше да повярва, че това се беше случило в действителност, а не просто в някой негов сън. В интерес на истината, беше й се обадил като насън, като насън тя беше дошла в дома му в онзи случаен момент, в който Кумико отсъстваше, като насън двамата бяха прекарали нощта в леглото му. Сексът беше насилен и безрадостен — навярно по същия начин се чувстват наркоманите, когато ефектът от дрогата отмине — но принципно Рейчъл беше права. Макар и съвсем за кратко, той можеше да я притежава (както и тя него) изцяло — нещо, което никога не се беше случвало между него и Кумико, нещо, което — както му се струваше — никога не можеше да се случи. Кумико беше непознаваема, колко още доказателства му трябваха за това? Тя беше подобна на някаква историческа личност от миналото или на богиня, а той беше уплашен, и ядосан, и…

— Глупак — прошепна си сам на себе си, разряза от горе до долу страницата, която държеше, и я изхвърли.

Беше преспал с Рейчъл. Беше преспал с Рейчъл. Беше преспал с Рейчъл. Кумико не знаеше за това, нямаше начин да узнае, а и сам Джордж неясно как интуитивно чувстваше, че и самата Рейчъл ще си мълчи. Но какво значение имаше това? Злото беше сторено.

— Не изглеждаш много добре, Джордж — обади се Мехмет иззад плота до входа на ателието, където се предполагаше, че работи върху поръчка от баджове за една конференция, но вместо това се занимаваше с дизайна на програмите на някакво дребно театрално представление, в което — незнайно как — се беше добрал до поддържаща роля. Доколкото Джордж можеше да прецени, пърформансът щеше да се състои в директно общуване на голи мъже с публиката. Сцената се намираше над закусвалня за риба и пържени картофки.

— Наред съм — излъга Джордж. — А ти май, както ми се струва, не работиш.

Мехмет пропусна забележката покрай ушите си.

— Знаеш ли, всички ние все така продължаваме да чакаме да узнаем датата.

— Каква дата?

Мехмет ахна.

— Датата на сватбата ти. Предполагам, че ателието ще бъде затворено в този ден.

— Да, сигурно.

— Не се ли вълнуваш?

— Работя в момента, Мехмет, а ти също би трябвало да работиш.

Мехмет се обърна отново към компютъра си.

— Не знам защо изобщо се занимавам.

Джордж вдигна очи.

— Кажи де, защо изобщо се занимаваш?

— Ъм?

— Можеш да си намериш работа на куп други места. Дори и да не играеш на сцената, можеше да работиш нещо по-близко до театъра, а не в печатница. Да продаваш билети за представленията, може би. Или да станеш екскурзовод…

— Екскурзовод? — Мехмет буквално изплю думата.

— Знаеш какво имам предвид.

— А ти какво ще правиш без мен, Джордж?

— Вероятно същото, каквото и в момента. Само дето по-малко ще ми пречат да работя.

За минута Мехмет се повъртя наляво-надясно на стола си, без да сваля поглед от шефа си.

— Наистина не схващаш, нали?

— Моля?

— Не схващаш какви стават хората, когато са край теб. Как започват да се държат.

— Какво, за бога, имаш…

— Хората са лоялни към теб, Джордж. Ти ги вдъхновяваш да са такива. С дъщеря ти сте най-близки приятели. С бившата ти жена сте най-близки приятели…

— Едва ли най-близки…

— А Кумико, която е красива, и талантлива, и достатъчно загадъчна, за да има всеки мъж на този свят, избра теб. Не си ли си задавал въпроса защо?

Джордж усети как кожата му пламва, но май не се дължеше на температурата.

— Не и защото аз съм лоялен към тях.

— Защото ти провокираш лоялност. Никой не иска да те разочарова. Факт, който, между другото, кара хората през цялото време да ти се дразнят до известна степен — аз поне ти се дразня — но не те изоставят, защото искат да са сигурни, че всичко с теб е наред — Мехмет сви рамене. — Всички те харесват. А ако и ти ги харесваш, е, това трябва да означава, че те заслужават да бъдат харесвани, нали?

Последното вероятно беше най-милото нещо, което Мехмет му беше казвал през цялото им познанство и сред цялата каша на живота си в момента, Джордж почувства как го изпълва внезапен замайващ прилив на обич и доброта.

— Уволнен си, Мехмет.

— Какво?

— Не се сърдя. Не съм и недоволен от работата ти. Е, поне донякъде. Но ако останеш тук, цялата работа ще свърши с това, че ще поемеш цялото ателие, а това би бил най-тъжният обрат в целия ти живот. Ти заслужаваш нещо много по-добро.

— Джордж…

— В банката имам купища пари от проклетите картини. Ще ти дам щедро обезщетение. Но ти трябва да направиш решителната крачка, Мехмет. Наистина трябва да я направиш.

В първия момент Мехмет изглеждаше готов да спори, но после замълча.

— Колко щедро ще е обезщетението?

Джордж се засмя. Почувства се странно, не се беше смял отдавна.

— За мен беше удоволствие да работим заедно, Мехмет.

— Какво, да напусна веднага, така ли?

— Разбира се, че не. Тия баджове трябва да се довършат.

Джордж се върна към апликацията, внезапно обзелата го лекота бързо изчезна. Хвърли поглед към първата плочка, която бяха изработили двамата с Кумико, плочката, която все така висеше на стената над главата му. Драконът и жеравът, заплахата и просветлението, които го гледаха в отговор. Чудото на първото сътворение. Как беше успял да го постигне тогава?

И как, мътните да го вземат, се предполагаше да го постигне сега?

В деня след партито Кумико тихичко беше подредила една по една всички плочки от тайния си проект по лавиците с книги в гостната на Джордж, подпирайки ги на гръбчетата на книгите, и сега митът се развиваше стъпка по стъпка по стените на стаята. Мандалата на душата на Джордж, прегърнала плочките на Кумико. Джордж ги беше преброил. Трийсет и една.

— Остава само една — беше казала Кумико.

— Краят на историята — беше отвърнал Джордж. — Щастлив ли ще бъде?

Тя му се беше усмихнала и сърцето му се беше понесло някъде високо, високо.

— Зависи от това какво разбираш под „щастлив“.

Джордж беше плъзнал поглед по плочките.

— Всичко изглежда толкова несигурно, не мислиш ли? Сякаш щастието на всеки един от двамата може да бъде отнето всеки момент.

Кумико го беше погледнала внимателно.

— Боиш се, че твоето щастие ще ти бъде отнето, Джордж?

— Нима има човек, който не се бои от това?

Тя беше обмислила отговора му, докато се взираше в предпоследната плочка.

— Още само една — беше промълвила — и тази история свършва.

Още само една, помисли сега Джордж, свел поглед към апликацията в ръцете си, чудейки се каква ли форма щяха да образуват малките изрезки този път, мислейки в каква ли посока трябваше да поеме мисълта му днес. Тази апликация беше предназначена за последната плочка на Кумико, но тя, както винаги, категорично беше отказала да му подскаже що за изображение би желала да получи. Е, отказала май беше силна дума, по-скоро отново се беше изплъзнала от въпроса на Джордж, но дните минаваха и той се тревожеше все повече и повече. Нещата все по-силно му заприличваха на изпит, на който той определено се проваляше.

— Ти си художник, Джордж — беше му казала Кумико. — Трябва да приемеш това. А тъй като си художник, сам ще разпознаеш формата, която излезе изпод ръката ти.

— Но каква е формата, която ти изработваш? За да знам поне…

— По-добре е, ако не знаеш.

И тогава Джордж не се беше сдържал:

— Както винаги.

След това не точно се бяха скарали, но помежду им се беше възцарила хладна учтивост. Нещата бяха стигнали до момент, в който трябваше да се разрази голям скандал, момент на поне един сериозен сблъсък между двамата, който или щеше да ги раздели окончателно, или — тази втора възможност Джордж смяташе за по-вероятна и то не защото сам той копнееше за нея — щеше да ги сближи още повече. Вместо това Кумико беше настояла (учтиво) да се прибере в апартамента си, като обясни, че й е необходимо да довърши работата си по трийсет и двете плочки сама, преди да предприеме последната стъпка и да се пренесе окончателно при Джордж.

Той беше решил, че тя има предвид еднодневна раздяла, но после втори ден беше изминал, а след това и трети, а после и още няколко дни, докато най-сетне изтече цяла седмица, а Кумико все така работеше, все така се колебаеше да се премести в дома на Джордж. Седмица, в която температурата тормозеше Джордж, тормозеха го следващите един след друг провали в собствената му работа по последната апликация, а после, в една грозна, грозна вечер след ден, когато той не беше успял да се свърже нито веднъж с Кумико, в главата му изплува смъртоносната мисъл, че тя всъщност не го обича.

А това беше мисъл твърде страшна, за да бъде понесена в самота.

Отне му само миг, един-единствен необясним миг, но след него Джордж се хвана, че е извадил телефона си и набира номер, който се оказа не нечий друг, а номера на Рейчъл.

Тя беше дошла веднага, въпреки късния час, и се беше държала — в известен смисъл — неуравновесено.

Но това не го беше спряло.

— Това за големия проект ли е? — изникна зад рамото му Мехмет и Джордж направо подскочи.

— Господи, Мехмет, за малко да си отрежа палеца — рече. После се обърна да погледне момчето. — Какъв голям проект?

— Носят се слухове.

— Какви слухове? Просто сме си взели малко почивка, това е всичко.

— Плъзнали са по всичките електронни информационни канали, Джордж, из места, които ти дори не знаеш как да намериш. Приказките си вървят и това, че ти искаш да ги спреш, не им прави никакво впечатление.

— За какво говориш?

Мехмет въздъхна, сякаш говореше на бавноразвиващо се детенце.

— Досега плочките се продаваха повече от добре. После вие изведнъж спряхте да ги правите…

— Не сме спрели, просто…

— Моля ти се. Как реагират хората, когато не могат да имат нещо, което искат? Превръщат се в бебета. Дай ми, дай ми, дай ми. Ако искахте да намалите търсенето, трябваше да пуснете на пазара милион нови плочки, а не нула.

Джордж се върна пак към апликацията.

— Нещата изобщо не зависят от мен. Няма никакъв голям проект. Не и за продажба.

Мехмет сви рамене.

— Няма значение. Само като говорят за него, хората правят така, че проект има. Това е изкуството, нали?

Джордж въздъхна и разтри слепоочията си. Наистина се чувстваше зле. Може би за днес беше работил достатъчно. Изрязваше от страниците на мухлясала бройка от „Златният бокал“[10], която беше изровил от кашон с преоценени книги пред един магазин за стоки втора ръка. Джордж подозираше, че точно този роман вероятно крие дълбоко символично значение за настоящата ситуация в живота му, но не го беше чел, нито пък познаваше хора, които да са го чели. Всичко, което знаеше за сюжета, беше краткото описание на задната корица. Подарен бокал, метафора на пукнатината, поразила една любов. Или нещо подобно. Бездруго Джордж беше откъснал корицата и я беше изхвърлил, чак след това се беше захванал с изрязването, мъчейки се да се досети каква точно фигура ще иска Кумико за последната си плочка.

Но страница след страница, след страница изпод ръцете на Джордж не излизаше нищо. Без дори да осъзнава напълно точно какво прави, първите му опити бяха силуети на жени, женски лица, женски тела, облечени и разсъблечени, един път дори се получи извивката на женска гърда със зърното — образ, който се стори на Джордж така ужасно ограничен, че той на мига го смачка и отиде да обядва, засрамен и тъжен. Какво му ставаше?

След това пробва с животни. В края на краищата, образът на жерав го беше събрал с Кумико и ако във въздуха продължаваше да виси думичката „последен“, то навярно още някое животно би било подходящ завършек на нещата. Но под ръцете му всички птици се оказваха пингвини, после всички пингвини се превръщаха във видри. Тигрите му бяха овце, драконите — молци, конете му не бяха нищо повече от геометрични фигури с неубедителни крака.

— О, майната му — каза Джордж и изхвърли поредната, едва ли не стотна модификация. Още веднъж. Още само един опит и след това щеше да се откаже. Може би завинаги.

Той откъсна една последна (пак тази дума) страница от плътната проза на Джеймс и се опита да зачете написаното, за да види дали няма да получи някакво вдъхновение.

Сега тя го видя с правдиви, по-неподатливи на заблудата очи, видя го да кръстосва от място на място сред затворените прашни стаи или да сяда задълго отпуснат на меките дивани, взрян пред себе си през дима от вечната си цигара.

Да, почетеното определено пасваше отлично на малкото, което Джордж си мислеше, че знае за Хенри Джеймс. Сигурен беше, че абзацът трябва да е брилянтен, но много повече му приличаше на артистично изображение на творческо писане, отколкото на същинско писане. Нарисувана страница. Апликация без ясни ръбове.

И тогава — защото Джордж си беше Джордж — той усети как го залива вина задето мисли точно като дъщеря си и проявява непочтителност към един отдавна починал писател, тачен ако не от хиляди, то от стотици и чийто златен бокал без съмнение символизираше някакъв дълбок смисъл, който със сигурност можеше да хвърли светлина в собствените затворени прашни стаи на самия Джордж…

Той затвори очи за момент. Хенри Джеймс е навярно последният писател на света, когото човек трябва да чете, когато има температура. Джордж отвори очи, пое дълбоко въздух и прелисти страницата. После я разряза на две с острието на макетния нож.

Защо се беше обадил на Рейчъл? Какво изобщо му се е въртяло в главата, та да го стори?

Ръката му прокара втори разрез, очертавайки двете страни на широк, грубоват триъгълник.

Сякаш беше решил умишлено да пожертва всичко, само за да огорчи Кумико — огорчение, за което Джордж силно се надяваше тя никога да не узнае и което да си остане само един белег върху собственото му сърце, защото от огорченията винаги остават белези.

Джордж прокара още два свободни разреза, извади от страницата една изрязана фигура и я остави встрани.

Не се сърдеше на Кумико, даже никак. Просто се чувстваше… загубен. Сам. Сам, дори когато тя беше до него.

Прокара още разрези върху същата страница над мястото, от което беше извадил триъгълника. Прорезче тук, изрязана фигурка там.

Вината беше изцяло негова. Той никога не се беше опълчвал истински на Кумико, никога не беше искал от нея повече от онова, което тя беше готова да даде и по тази причина Кумико беше напълно права да мисли, да смята, да вярва, че Джордж е напълно доволен от онова, което получава от нея.

Разрез. Разкъсване. Още разрези. Още разкъсване.

И ето че той — от глупост, от лудост — се беше обърнал към Рейчъл, която му беше дала нещо и той й беше дал нещо в отговор, само за да открие, че…

Последен разрез.

… да ти се дава всичко е твърде много. Че да ти дават нещо вече е много. Или поне е достатъчно. Че светът му, светът на един мъж с шейсет и пет процентов потенциал, се изпълва до ръба от получените части от една личност, която му се отдава в цялост, а светът на мъжа затъва и се удавя.

Той искаше Кумико. Не съществуваше нищо друго, което да си заслужава да бъде искано, от което да си заслужава да се нуждаеш.

И, о, моля те, моля те, моля те, нека тя му прости, без да знае защо трябва да му прощава. Това беше всичко, което искаше от Кумико сега — прошка.

Моля те, прости ми…

— Това е страхотно — каза Мехмет, все така застанал зад рамото му, напълно забравен.

— За бога, Мехмет — излая Джордж, отново стреснат. — Обзема ме внезапно желание да прескочим едномесечното ти предизвестие.

— Не, сериозно — прекъсна го Мехмет. — Хубаво е.

Джордж погледна онова, което беше изработил, фигурата, която лежеше сглобена върху работния плот на бюрото, отделните форми, образуващи цялата картина. Трябваше му секунда, за да могат очите му да я видят както трябва, но да, ето я, стоеше пред него несъмнена и категорична.

Ръцете му бяха изрязали вулкан. Изригващ вулкан.

Вулкан, покрит с думи, вулкан, направен от книга. Вулкан, който диша пламък и сяра, и пепел, и смърт. Вулкан, който обявява пълната разруха на света.

Но и който, както винаги става, обявява раждането на нов свят.

Ето го. Това беше. Беше я намерил.

Последната апликация.

Историята вече можеше да свърши.

От ателието той отиде с колата право при апартамента й, изрезката лежеше притисната старателно в нова пластмасова папка-джоб. Изобщо не се притесняваше какво ще каже Кумико, защото знаеше, че вулканът е именно търсеният образ. Беше различен от вулканите, които беше правил досега — безжизнени, отпуснати, тъпи форми, които Кумико никога не използваше — беше различен и от вулканите, които самата тя изработваше. Различен не само заради отликата между хартията и птичите пера; това беше вулканът на Джордж, откъснал се рязко, неосъзнато от пръстите му и пукнатият бокал на Хенри Джеймс можеше ако ще да служи и за ваза, беше все едно, защото тъкмо вулкан беше метафората, от която Джордж се нуждаеше в момента и то не само защото топлината от високата температура бликаше от него като лава.

Мръкваше, когато Джордж паркира пред кооперацията, в която се намираше апартаментът на Кумико, апартамент, в който той не беше пристъпвал по-навътре от прага няколкото пъти, когато беше идвал да я вземе. Никога преди не беше мислил така, но сега това му се стори странно, още един аспект от мистерията на Кумико — тя не искаше той да вижда работното й място, не искаше да има дори спомен за присъствието му там — точно такива бяха думите й — защото това щяло да попречи на гладкия ход на работата. Джордж й беше повярвал начаса, нищо че самата Кумико нямаше проблем да идва по всяко време в ателието, тоест на неговото работно място.

Не й беше звъннал предварително — тя и бездруго отговаряше на приблизително една трета от позвъняванията му — но това не го притесняваше: навярно беше време Джордж да бъде малко непредсказуем. В добрия смисъл. Той паркира, взе апликацията на вулкана и отново я загледа. Чувстваше я толкова уместна, така открита, изгаряща дланта му, едновременно признание и извинение, и толкова гореща, гореща изповед за това каква нужда изпитваше самият той от Кумико, че беше невъзможно Кумико да не я види и разбере, а след това да не добави апликацията към последната плочка и така да затвори общата им история с Джордж и да се събере с него завинаги. С прилив на надежда Джордж се извърна да отвори вратата на колата.

И тогава светът свърши.

От входа на кооперацията излезе Рейчъл.

Рейчъл.

Която живееше далеч от тук.

Пред очите му Рейчъл излезе от входа на тротоара, огряна от осветлението във фоайето зад гърба си и от малкото улични лампи наоколо. След това започна да рови в чантата си за ключовете, на лицето й нямаше усмивка и изразът му издаваше някакво странно смущение.

А после Рейчъл вдигна глава, сякаш дочула нещо и видя Джордж.

Само го стрелна с поглед, очите й отново отразиха светлината и проблеснаха в зелено. След това тя се престори, че не го е видяла, макар че това беше очевидно невъзможно. Рейчъл отново сведе глава към чантата си и се заотдалечава по тротоара, продължавайки да търси ключовете си.

Но преди да изчезне в мрака, Джордж зърна още веднъж лицето й и то все така изразяваше същото особено объркване и дори разочарование.

Джордж плъзна поглед по фасадата на кооперацията към прозореца на Кумико. Стомахът му се премяташе надолу, пропадайки в някаква бездънна яма вътре в тялото му. Как се беше случило това? От къде Рейчъл беше научила къде живее Кумико, при положение, че дори Джордж едва беше успял да я накара да му каже адреса си? Дали двете се бяха срещали и преди? Отдавна ли се познаваха? И какво ли си бяха казали една на друга?

Край. Това можеше да бъде единствено краят. И този край го беше сложил сам той, със собствената си ръка, със своя егоизъм, със своята алчност, да, алчност, но не за парите, които плочките така неочаквано бяха започнали да носят, а алчност за самата Кумико. Той беше алчен за нея. Искаше повече, отколкото тя даваше и макар подобна алчност да противоречеше на всичките му добродетели, на онези черти от характера, които караха хората да го харесват, той продължаваше да я чувства в себе си. Джордж жадуваше за нея, а тя отказваше да задоволи жаждата му.

И сега, не щеш ли, Рейчъл. В кооперацията на Кумико, може би дори в апартамента на Кумико. Където сам Джордж никога не беше влизал в истинския смисъл на думата.

И внезапно, колкото и неразумно, неоснователно и възмутително да беше това чувство, Джордж усети как започва да го изпълва гняв. Юмруците му стиснаха волана с всички сили, устата му се изкриви, неразположението от температурата сега изведнъж избухна, обля го като изпълнено с ярост сияние. Стори му се толкова несправедливо всички наоколо да дирижират живота му и да се преструват, че това не е проблем, защото, видите ли, Джордж е винаги толкова спокоен. Е, проблем е. Мама му стара, време е да стане ясно, че това е един проклет проблем.

Трябваше да види Кумико. Тази ситуация трябваше да получи някакво разрешение. По един или друг начин, нещо трябваше да приключи.

Джордж грабна апликацията и излезе от колата, затръшвайки вратата така яростно, че целият автомобил се разлюля. Закрачи към входа на кооперацията, като не си даде труд да звънне на домофона, а вместо това задържа вратата отворена, за да може една развълнувана майка с две дечица да излезе. Жената го изгледа с подозрение, но после погледът й падна върху апликацията в прозрачната папка под мишницата му и тя каза:

— Кумико?

Джордж само изсумтя едно „Да“ и се вмъкна във входа.

Натисна бутона на асансьора трийсет и три пъти, преди вратите на кабината се отворят. Докато асансьорът се носеше нагоре, Джордж пристъпваше гневно от крак на крак, като през цялото време ясно чувстваше колко е несправедлив гневът му. Той беше предал Кумико. Тя не беше сторила нищо.

Всъщност, именно това беше нейното престъпление. Тя не беше сторила нищо.

Но, о, колко несправедлива беше и тази мисъл, защото не беше вярна, разбира се, че Кумико беше сторила нещо. Беше му дала целия свят. Само дето тя самата присъстваше в този свят крайно недостатъчно.

Гневът вреше в него, готов да прекипи, готов да изригне.

Вратите на асансьора се отвориха и той закрачи решително по площадката право към нейния апартамент и заблъска по вратата.

— Кумико! — изкрещя. — Кумико!

Вратата се отвори под ударите на юмрука му.

Джордж замълча, когато тя се завъртя безшумно до край и с лек удар се опря в стената. В апартамента цареше тишина. Лампите бяха включени, но вътре нямаше движение, не долиташе нито звук.

— Кумико? — повтори Джордж.

Три крачки и той се озова по-навътре в апартамента й от когато и да било преди, което си беше абсурд, абсурд, с който той не можеше да повярва, че се е примирявал досега. Нищо чудно, че жените не го приемаха на сериозно. Нищо чудно, че собствената му дъщеря му се присмиваше и си въобразяваше, че може да му говори като на…

Джордж спря на място, бавно вдигна юмрук и го притисна до челото си, сякаш имаше главоболие, което се надяваше да прогони. Откъде дойде у него всичко това? Всичката тази беснееща ярост? Кой всъщност беше той точно в този момент?

Какво се беше случило с Джордж?

— Кумико? — повика я той още веднъж, сякаш тя беше онази, която знаеше отговора на този въпрос.

Премина край безмилостно чиста кухня, дотолкова чиста, сякаш никога не е била ползвана, после влезе в също толкова чиста дневна, лишена от каквато и да било индивидуалност, подобно на хотелска стая.

Тук ли живееше тя? Той бавно се завъртя в кръг. Никаква следа от Кумико. Никакви нейни творби по стените — защото накачените в дневната пейзажи с мексикански индианци определено бяха предназначени за хора, считащи изкуството за част от мебелировката — нито растение в саксия или пък някоя хвърлена дреха.

Сякаш в този апартамент не живееше никой.

От дневната извеждаха две врати — първата беше открехната, разкривайки сребристата чистота на безукорна тоалетна, а втората, плътно затворена, навярно водеше в спалнята на Кумико, която трябва да й служеше и за работен кабинет, защото в малкия апартамент друго подходящо място просто нямаше. Между двете врати висеше малко огледало и за миг Джордж мерна в него потното си лице, като едва разпозна себе си под изкривената гримаса на гняв и яростния поглед. Приведе се напред и се вгледа внимателно — дори очите му изглеждаха различно. Изглеждаха почти…

Иззад затворената врата се чу въздишка.

Той се прокрадна крачка напред и се вслуша, но не долови нищо повече. Тъкмо се канеше отново да я повика по име, но се замисли — нима тя не го беше чула досега? Обърна се, погледна отново късия коридор зад гърба си. Защо входната врата беше оставена отворена?

Внезапно го завладя страх. Беше ли се случило нещо? Да не би Рейчъл да е откачила до такава степен, че…

Сграбчи дръжката на затворената врата и нахълта в спалнята, от рязкото движение смазващо му се зави свят, и ето, пред него…

Стои тя.

Застанала пред статив, на който е изправена последната плочка. Той вижда подбраните за нея перца, вече изрязани и пръснати свободно върху черния квадрат. Апликацията все още не е довършена, един поглед му е достатъчен, за да види празните полета, които предстои да бъдат запълнени, полета, които ще довършат окончателния образ, ще го направят разбираем.

Той едва забелязва самата стая, смътно долавя, че е в празно бяло помещение, в което няма абсолютно нищо друго, освен самата тя и стативът, и плочката, а това само по себе си е невъзможно, нали?

Но онова, което вижда съвсем ясно, е също толкова невъзможно.

Тя е облечена в тънка копринена роба в бледорозово с мастиленосини ръбове и снежнобели ръкави. Робата е разтворена отпред, тя я крепи на лактите си — дрехата е отпусната ниско долу на голия й гръб. Отдолу е напълно гола и когато се обръща към Джордж, пръстите й са притиснати между гърдите.

Откъдето тя отскубва едно перо от собствената си кожа.

Защото това изобщо не е Кумико, това е величествена бяла птица, отскубваща едно от перата си, за да го прибави към останалите, които вече е отскубнала, за да изработи от тях апликацията върху плочката на статива. Перото се изтръгва, сякаш тя не може да спре инерцията на веднъж започнатото движение.

Когато перото се изскубва, той вижда как по пернатата й кожа пробягва тръпка от болка, вижда как тя държи перото между дългите си изящно тънки пръсти — стиснала го е в дългата си изящно тънка човка — между дългите си изящно дълги пръсти.

На връхчето на перото трепка една-едничка капка алена кръв, капка, изпълнена с възможности, изпълнена с живот и смърт.

Джордж поглежда в кафявите очи на Кумико — в златните й очи — в кафявите й очи. Вижда изненадата и ужаса в тях, вижда как тя се мята сред всички последици от неговото присъствие тук.

Но най-вече вижда скръб толкова дълбока и древна, че краката му се подкосяват.

Той разбира в миг, че не е трябвало да вижда всичко това.

Той разбира в миг, че ако не беше идвал тук, всичко щеше да бъде наред, че бъдещето щеше да се подреди от само себе си.

Той разбира в миг, че сега вече може само да чака края.

Събуди се на безличния диван в малката безлична дневна на Кумико. Тя стоеше пред него, вече плътно загърната в робата си, макар че така, както беше наведена над Джордж, тя му позволяваше да види кожата на деколтето й и по-надолу, към гърдите й.

Кожа съвсем гладка, разбира се. Без никакви пера.

— Джордж? — повика го Кумико. — Добре ли си?

Той я погледна в лицето и съзря същото разбиране, същата тайна, която караше сърцето му да моли да бъде изпратено някъде, където ще може завинаги само да я съзерцава в мир.

— Какво стана?

— Имаш температура — тя притисна длан до челото му. — Висока при това. Нахлу в спалнята ми, Джордж, и беше страшен на вид. Тревожа се. Тъкмо се канех да повикам лекар. Изпий това.

Той взе чаша вода от ръката, но не отпи.

— Какво видях?

Тя се смути.

— Не знам какво си видял — придърпа робата си още по-плътно около тялото си. — Но по всичко личеше, че видяното силно те разстрои.

— Какво правеше Рейчъл тук?

— Кой?

— Видях я да излиза от входа ти току-що. Видях… — той замълча, изведнъж изгубил всяка сигурност.

Кумико се смръщи леко.

— Сградата е голяма, Джордж. Много хора влизат и излизат. Да, днес следобед се видях с един стар приятел и мога да те уверя отвъд всякакво съмнение, че не става дума за тази жена.

Тя натърти думите „тази жена“ и вината прониза Джордж толкова силно, че му се стори неразумно дори да я разпитва с що за „стар приятел“ се е виждала, и той промълви само:

— Извинявай.

— За какво? — попита Кумико.

Джордж преглътна, усети колко сухо е гърлото му и изпи водата на екс. Може би тя е права, може би наистина има висока температура. Очевидно невъзможно беше да е видял онова, което му се стори, че видя одеве в спалнята, така че може би не беше видял и Рейчъл…

Ако всичко видяно всъщност е било заблуда, то не му беше ясно дали да се радва или да се разтревожи още повече.

— Толкова е трудно да те разбере човек — усети, че прошепва.

— Знам — отвърна тя. — За това трябва аз да ти се извиня — изразът на лицето й се смекчи. — Защо дойде тук днес, Джордж?

— Исках да ти покажа това — отговори той и посегна към апликацията си, която Кумико беше оставила върху масата. Тя я взе от ръката му и се вгледа в нея през прозрачния джоб-папка. Той заговори отново, но очите на Кумико останаха твърдо и с жив интерес приковани върху изрезката, върху думите и страниците, и ъглите, и извивките, и празнините, които оформяха образа на изригващия вулкан.

— Съвършена е, Джордж — каза тя. — Точно такава е, каквато трябва да бъде, ни повече, ни по-малко.

— Оставих се чувството ми да ме води. Дори не знаех какво е, докато не го завърших.

Кумико се приведе напред и сложи меката си длан върху страната му.

— Да. Да, разбирам. Разбирам всичко — тя се изправи, без да изпуска изрезката. — Ти си почивай тук. Лежи си, затвори очи. Няма да се бавя.

— Какво ще правиш?

— Това е последното парченце от историята. Ще го използвам, за да довърша последната плочка.

Джордж прочисти гърлото си, чувствайки, че целият му живот зависи от отговора, който тя ще даде на следващия му въпрос:

— А после?

Но тя се усмихна отново и сърцето му подскочи в някаква ужасена, замаяна радост.

— А после, Джордж — отвърна тя, — ще събера остатъка от вещите си и ще се пренеса в твоя дом като твоя съпруга, при теб, моя съпруг. И ще живеем дълго и щастливо.

И след това тя излезе от стаята, а той остана да лежи, точно както му беше поръчала, сърцето му блъскаше в гърдите, челото му още гореше от температурата, и той превърташе последните й думи отново и отново в мислите си, мъчейки се да проумее как тя беше успяла да направи така, че думите „дълго и щастливо“ бяха прозвучали като „сбогом“.

Аманда държеше теста за бременност над тоалетната чиния, готова да се изпишка върху него.

Беше си го купила веднага след първото повръщане, но досега го беше държала в кутийката, тъй че това, че тази вечер го беше извадила, вече си беше напредък.

Ами ако беше бременна?

Ами ако не беше бременна?

Но ако все пак беше бременна?

В най-спокойните моменти — добре де, в по-спокойните — тя все пак си напомняше, че закъснението на цикъла й съвсем не е толкова голямо. Когато беше тийнейджърка, менструацията й беше толкова нередовна, че майка й и баща й дори се бяха съгласили да пие противозачатъчни известно време след четиринайсетата си година, за да може нещата да се регулират, но когато впоследствие беше спряла да ги пие — след историята с Анри бездруго нямаше кой знае какви причини да ги взима — цикълът й отново стана нередовен, особено след раждането на Джей Пи.

Така че закъснението си беше все още приемливо. Напълно приемливо. Ами да, напълно. Освен това след онзи случай нямаше повече изненадващи повръщания, въпреки слабото, но постоянно гадене и леката, но постоянна температура, които най-вероятно се дължаха на грипния сезон и на факта, че всяко малко дете като Джей Пи си беше жив развъдник на микроби. Точно така. Всичко това си бяха фактори. Именно този отговор щеше да й даде тестът за бременност. Разбира се, именно този отговор.

Но.

Минаваше полунощ, апартаментът отново беше студен и тъмен, изтъняващата луна отново светеше през прозорците на банята. Аманда беше сънувала поредния щур сън, беше се събудила с нуждата пак да се изпишка и ето ти на, сега седеше на тоалетната и се чудеше дали този път ще използва теста или не.

„Или не“ си беше един реален вариант. Тестът беше от онзи безсърдечно дигитален тип, създаден, за да елиминира всяка двусмисленост, но черните цифри, плуващи по сивия фон, неволно създаваха усещане за нещо остаряло, сякаш си беше купила тест за бременност от края на осемдесетте. Защо ли не си беше взела от онези сърдечни, дружелюбни тестове с лилавите кръстчета или розовите плюсчета, а беше налетяла на нещо, което преди време би се сторило на майка й като дошло от бъдещето?

Все така много й се пишкаше, стискаше, докато размишляваше и от това се разсънваше все повече в студената баня.

Затвори очи за момент, съсредоточено започна да се вслушва в тялото си, остави съзнанието си да се отпусне, опитвайки се да си даде сметка какво точно се случва в стомаха й, а не само за какво се тревожи. Да, хубаво, може би малко й се гадеше, макар че точно в момента едва ли щеше да повърне и, да, със сигурност причината за това можеше да е температурата.

Остана със затворени очи и продължи да търси знаци за състоянието си из други части на тялото си. Много неща й бяха подсказали, че е бременна с Джей Пи, най-важното от които беше изключителното усещане за пълна увереност. Хормоналните промени, горещите вълни по кожата, чувството, че е препълнена и ще прелее — тя знаеше, че е бременна, още преди да узнае, че знае. Преди още да беше забелязала най-явните симптоми, тя знаеше на някакво базисно ниво, сякаш тялото й беше сто процента наясно с нещата и изобщо не му пукаше, че мозъкът й се беше присъединил към компанията на знаещите с малко закъснение.

Затова сега тя набута мислите си дълбоко вътре в корема си, прокара ги по бедрата и краката си, по ръцете и дланите, по гърдите и гърлото си. Бременността не се случва просто в утробата на жената; цялото тяло се пренаглася, сякаш прислугата в провинциално имение го подготвя за гостуването на кралска особа. Аманда мислено заопипва тялото си и зачака да разбере дали ще узнае нещо.

После отвори очи.

Нагласи се над тоалетната чиния и се изпишка върху теста, после го изплакна, подсуши се и остави пластмасовата тръбичка върху мивката, за да изчака полагаемите се три минути.

Опита се да задържи съзнанието си възможно най-ясно, не мислеше почти за нищо, само леко си тананикаше мелодийка, за която миг по-късно се сети, че е чула от филмчето за Веселите животни: кавър — поне Клеър твърдеше, че е получила това обяснение от Джей Пи — на стар поп хит за Африка. Джей Пи обожаваше песничката, защото от нея беше научил най-дългата дума, която изобщо знаеше — „Серенгети“.

Съсредоточеността й беше прекъсната от звук, приглушен и неясен, който на секундата й напомни за скръбния вик, който беше чула преди няколко нощи. Още преди да помисли да помръдне, Аманда се оказа залепена за прозореца, взряна в тъмния паркинг долу. Звукът обаче продължи да долита ритмично и упорито, определено не както онази нощ и, всъщност, дори не отвън, а някъде от вътрешността на апартамента.

Телефонът й звънеше.

Аманда хвърли поглед към теста върху мивката, все така бавно разкриващ резултата си, и изхвърча от банята. Изруга със злобен шепот, когато си удари палеца на крака в касата на вратата и, подскачайки и от болка, влезе в спалнята си, където мобилният й продължаваше да жужи с печалната народна песен, която беше избрала за рингтон.

Едва беше стигнала до средата на стаята, когато звъненето спря. Аманда се просна напряко на леглото и грабна телефона, за да види кой я търси.

Рейчъл.

Рейчъл?

Рейчъл й звънеше в — тя погледна часовника — 1:14 през нощта?

Що за…?

Преди още да помисли, че може да става дума не за инцидент, а за нещо съвсем друго, телефонът зазвъня отново и така стресна Аманда, че тя насмалко не изпусна апарата.

— Рейчъл, какво по дя…?

Аманда слуша не повече от двайсет секунди и макар в съзнанието й да бушуваха стотици въпроси, тя не зададе нито един, а направо затвори. В рамките на следващите трийсет секунди вече беше навлякла дънки и дебел суитчър. Не беше минала още минута, когато краката й без чорапи вече бяха в обувките и тя бързаше към стаята на Джей Пи, влезе при детето и го вдигна от леглото, както си беше увито в одеялото.

Преди часовникът да покаже 1:17, прегърнала здраво Джей Пи, Аманда изхвърча през входната врата, стиснала ключовете от колата, и затича с всички сили.

25 от 32.

Ръката на господарката не нанася удар.

Вулканът отваря зелените си очи, отначало погледът му издава изненада, но после в него бавно се разгаря, лумва, заискрява ярост.

— Така да бъде, господарке — казва той и се изправя на крака, а главата му достига небето. После прошепва в ухото й, а гласът му разтърсва самите основи на творението им. — Обичам те, господарке моя, а сега омразата ми към теб ще бъде толкова голяма, колкото и любовта ми. Ще бъде голяма като цялата вселена. Ще понесеш наказанието си: ще те преследвам вечно, вечно ще те измъчвам и ще искам от теб онова, което не можеш да ми дадеш.

— И аз те обичам — отвръща тя. — Твоето наказание ще бъде това, че ще те обичам вечно.

Вулканът се привежда до нея.

— Вечно ще бягаш. Никога няма да намериш покой.

— Нито пък ти.

— Разликата, господарке — казва той с грозна усмивка, — е в това, че аз не познавам покоя.

Тя прави крачка назад. После втора и трета, все по-бързо и по-бързо, докато му обръща гръб и полита, устремявайки се към небето.

26 от 32.

— Можеш да бягаш, господарке! — провиква се вулканът след нея. — Винаги ще съм по петите ти!

Но после лицето му се сгърчва в гримаса.

Тя не бяга. Полетът й изписва дъга високо нагоре в небесата, високо-високо, отнася я отвъд този свят, отвъд времето.

Но сега тя извива назад и полита обратно надолу.

Право към вулкана.

Със страшна бързина.

27 от 32.

Тя се носи към вулкана като комета, като ракета, като куршум, изстрелян преди всички начала. Вулканът изправя рамене и се приготвя за битка. Тя лети срещу него, все по-бързо, нажежена до бяло от скоростта.

И тя самата е куршум, отделя се от себе си, гледа се отстрани как лети към вулкана, лети към неговото все така оголено сърце. Насред полета тя забавя скоростта си, проследявайки с очи как част от нея, част-куршум, продължава да се носи напред, пори въздуха, все по-бързо и по-бързо.

Докато удря в целта.

Засяда в сърцето на вулкана и го събаря. Той пада с трясък и мощ, мощ, която създава планети, която разрушава звезди, която раздира небесата и ги белязва завинаги.

Той пада.

28 от 32.

Но не умира.

Вместо това започва да се смее.

— Какво стори, господарке, с подобна сила ли смяташ да ме убиеш? — после сяда, чувствайки ударите на все така биещото си сърце.

Чувствайки и куршума, заседнал в него.

— Прострелях те — казва тя.

— Този куршум е ялов, господарке — отвръща вулканът.

— Този куршум има име. Име, което един ден ще се превърне в твоята смърт. Името му е Позволение.

Вулканът се свъсва, все по-гневен.

— Господарката ми говори със загадки.

— Докато този куршум е в сърцето ти — каза тя, — в сърцето ти ще е и част от мен. А докато част от мен е в сърцето ти… — тя долита съвсем до лицето му, за да проумее той думите й напълно, — … ти е позволено да ме нараниш.

29 от 32.

Настъпва мълчание, светът под нозете им си поема рязко дъх от страх и удивление.

— Какво каза, господарке? — пита вулканът с тих натежал глас.

— Опитай.

— Какво да опитам?

— Да ме нараниш.

Той става неспокоен, обърква се. Но тя го предизвиква и лети дразнещо близо до лицето му.

— Господарке! — казва той ядосано и вяло запраща завеса от лава към нея.

Тя изпищява от болка. Обръща се към него, ръката й е изгорена, кожата й се гърчи и бели над грозната рана.

— Господарке моя! — възкликва той ужасен.

Но тя отлита далеч, където той не може да я достигне.

30 от 32.

— Къде е омразата ти сега, съпруже? — пита тя. — Къде са мъченията, които ми обеща? Вече можеш да ме нараняваш — вирва брадичка. — Какво ще направиш сега?

После му обръща гръб и отлита, не много бързо, не от страх, просто се отдалечава. Отдалечава се от него.

Той затреперва, когато осъзнава напълно какво му е причинила тя. Сторила е ужасно, ужасно дело, много по-лошо от всяка прошка.

Той се разгневява. Разгневява се страшно.

Тя изчезва в далечината, светла точица на фона на черната нощ.

— Ще те преследвам, господарке — казва вулканът. — Никога няма да спра да те преследвам. Ще те преследвам до края на времената и…

Но тя не го слуша.

А той не се впуска в преследване.

Сърцето го боли. Боли го от любов. Боли го от омраза. Боли го от куршума, заседнал дълбоко вътре.

Яростта му расте.

— Господарке — казва гневно. — Господарке.

С тътен се понася над света, рушейки всичко по пътя си, но разрухата не му носи удовлетворение, дребните човечета и народи, бягащи пред него, са нищо, нищо са градовете, потъващи под ударите му, нищо са грамадните гори, горящи от дъха му. Той вдига пак очи към хоризонта. Тя все така е стапяща се точица там, една звезда върху небесната твърд.

— Господарке — повтаря той.

31 от 32.

Ръката му се заравя в гората и изтръгва от там най-високото дърво. Юмрукът му го стиска, докато то става тънко, право и леко. После посяга към метала в градовете, към фабриките, които познава така добре, и от разтопени оръжия, които доскоро са сели смърт, изковава връх на стрела. Украсява стрелата с пера, унищожавайки за тях целия вид на най-красивата птица на света. Изтегля тетива от най-фините сухожилия на света, без да обръща внимание на писъците на рожбата си, когато ги изтръгва от тялото й. Лъка прави от собствената си лава, като не й позволява да изстине напълно, а само толкова, че да стане еластична.

Миг или цяла вечност са му нужни, за да изработи оръжието си, а тя още не е изчезнала отвъд хоризонта. Тя е още там, вечно там, като куршума в сърцето му.

— Това не е краят, господарке — казва той и се прицелва.

После пуска стрелата.

32 от 32.

Стрелата я улучва.

— О, любов моя! — извиква господарката, извиква от болка и ужасна, неизбежна изненада. — Какво стори?

И тя полита надолу и пада, пада, пада към земята.

Пожарът започна така (1).

В горната половина на последната плочка вулканът, направен от думи, изригва яростта си, бълва в света глаголи, прилагателни и причастия, а те поглъщат всичко, до което се докосват. В долната половина, незнайно как, жена, направена от пера, пада от небето. Една-едничка дума — закрита от перата, за да не може да се прочете — е пронизала сърцето й. Тя пада примирена, скръбна, но позата й е такава, че е възможно вече да е паднала и да лежи на земята, захвърлена долу от гневните ръце на вулкана.

Кумико нареди и тази плочка до останалите на лавицата с книги. Освети дневната със свещи във всеки ъгъл, картините трепкаха под топлината на пламъчетата, подобно на миниатюрни слънца в храма на древна богиня.

— Странен край — каза Джордж. — Вулканът се саморазрушава от гняв, жената е вън от обсега на ръката му.

— Щастливо освобождение и за двамата, навярно — отвърна Кумико. — Но, да, и печално също така. А и в края на краищата, това дори не е край. Всички истории започват преди началото си и никога, никога не свършват.

— Какво става после с вулкана и господарката?

В отговор тя го хвана за ръката и го изведе от гостната, поведе го нагоре по стълбите към онова, което беше сега общото им легло. Намерението й не беше, изглежда, само плътско, но след като се съблякоха, тя се притисна в него, прегърна го плътно, галейки косата му. Той се вгледа в очите й, отразили лунната светлина.

Те проблеснаха срещу него, златни.

— Знам ли коя всъщност си ти? — попита Джордж.

На което тя отговори само:

— Целуни ме.

И той я целуна.

Долу в гостната трепкащите танцуващи пламъчета на восъчните цилиндри на свещите продължаваха да горят. Една свещ обаче не беше като другите. Пламъкът й подскачаше неравномерно и скоро едната стена на свещта се стопи, восъкът потече отстрани и направи локвичка върху старата масичка за кафе на Джордж. Това не беше голяма беда, но тежестта на восъка наруши баланса на свещта точно толкова, че тя се наклони и пламъкът й също да се доближи до плота на масичката.

По-късно, след физическа интимност така близка и нежна, и съвършена, че за едничка секунда Джордж си помисли, че може би въпреки всичко щастието все пак е възможно, той седна в леглото. Кумико сънено го попита къде отива.

— Да духна свещите — отвърна той.

Но вече беше твърде късно.

Пожарът започна така (2).

След като Кумико подреди всичките трийсет и две плочки по книжните лавици, а Джордж духна свещите, които тя беше запалила, двамата се върнаха в леглото. Правиха любов бавно, почти печално, но с такава блага нежност, че Джордж почувства, че двамата най-сетне са преодолели някакво безименно, странно и тайнствено изпитание и невредими са се добрали до отвъдния му бряг.

Той се вгледа в очите на Кумико, огрени от лунната светлина.

Те проблеснаха срещу него, златни.

— Знам ли коя всъщност си ти? — попита той.

На което тя отговори само:

— Целуни ме.

И той я целуна.

По-късно заспаха и, както спеше, Джордж стана.

Смъкна се надолу по стълбите с тромавата увереност на сомнамбул. В сумрака на гостната закрачи право към първата плочка с началото на историята (Тя се ражда като дъх сред облака…) и я свали от лавицата. После я захвърли небрежно върху масичката за кафе. Направи същото и с втората плочка, хвърляйки я върху първата. Невиждащ, стори същото с всички останали плочки, една по една, докато стигна до последната, довършена по-рано същата вечер. Постави я върху останалите, струпани на безредна купчина, с накъсани перца и хартиени изрезки, намачкани и отлепени от тежестта на плъзгащата се камара.

Все така в мрака Джордж взе кутията кибрит, с която бяха запалили свещите. Драсна една клечка и макар зениците му да се свиха рязко при внезапния блясък, той не трепна, не мигна и не отвърна поглед.

Задържа пламъка до ъгълчето на една от плочките, пъхната някъде към дъното на купчината. Отначало тежкият и плътен матиран картон отказваше да се запали, но полека-лека пламна, тъмносин пламък се плъзна по него, неумолимо сграбчи първата хартиена изрезка, после порасна, стана по-ярък и гладните му езици изникнаха поред върху други две плочки.

Джордж пусна клечката и пое обратно към стълбите, бавно ги изкачи, докато под него пожарът растеше, пълзеше все по-нашироко и набираше сила.

По-късно Джордж нямаше да си спомня нищо от стореното, а дори и да си беше спомнил, нямаше да повярва, тъй като никога през живота си преди не беше ходил насън. Въпреки това той се качи на втория етаж, пъхна се под завивките, положи глава на възглавницата, усети как Кумико се сгуши плътно зад гърба му и затвори очи отново, сякаш изобщо не ги беше отварял.

Пожарът започна така (3).

Докато Джордж и Кумико спяха горе, в тъмната гостна плочките се гледаха една друга от книжните лавици. Те разказваха история за една господарка и един вулкан, които били едновременно нещо повече и нещо по-малко от онова, което казвали имената им. Историята им беше разказана с перца и хартия, но в момента перцата трепкаха и се извиваха, сякаш подхванати от лек ветрец.

Едно перце се откачи от една от плочките, литна във въздуха, заподскача и се замята в трескава спирала…

Там към него се присъедини второ, част от перо от друга плочка, и закръжи около първото…

И после трето и четвърто, после гъмжило, после вълна от пера се посипа от лавиците, понесе се и се заизвива във въртоп, ту сгъстявайки се плътно, ту пръскайки се, перцата се сблъскваха и вкопчваха едно в друго, подобно на пръсти, дърпани от невидими конци. Полека всички пера започнаха да се събират в средата на стаята, където претърпяха някаква промяна, искри запроблясваха в хаоса им, сякаш вътре в облака от пера бушуваха множество малки, заредени с електричество гръмотевични бури…

Тръпка пробяга през облака, всяко перо се стрелна към някакъв известен само нему център…

А там, в един кратък миг перата образуваха величествена бяла птица с широко разперени крила, с шия, протегната нагоре, с глава, извита назад може би в екстаз, може би в ужас, може би в ярост или в скръб…

И после птицата се пръсна с блясък, безброй перца и искри литнаха на всички страни в стаята като след взрив…

Искрите паднаха върху дамаска, върху книги и дърво, върху завесите, паднаха на стотици различни места и на тези места лумнаха пламъчета…

Пожарът започна така (4).

Вулканът отвори зелените си очи и огледа просторната гостна, сама по себе си цяла вселена.

Хоризонтът на тази вселена разказваше една история.

Вулканът слезе от последната плочка, за да прочете историята, в очите му се изписа отначало удивление, а после тъга, докато четеше изобразения по хоризонта разказ. Отначало заплака с огнени сълзи, заплака, защото видя отново господарката, спомни си как се бяха развили нещата между тях.

Но докато продължаваше да чете, започна да се гневи.

— Не беше така — каза той. — Разказаното тук не е всичко.

От гнева си вулканът започна да расте, обикновено това причинява гневът на вулканите. Долините и глетчерите в подножието му затрепериха и се напукаха, разместиха се, докато вулканът ставаше все по-голям и по-голям, все по-висок и по-висок, а гневът подклаждаше пещта, която пламтеше вътре в него.

— Представила си ме неправилно! — изкрещя той. — Отрекла си се от истината!

Вулканът порасна толкова, че изпълни света на гостната, народи побягнаха от него, градове рухнаха под земетресенията, гори и планини пропаднаха в пукнатините, достатъчно дълбоки да погълнат цял океан.

— Няма да търпя това! — провикна се вулканът и вдигна стиснатите си в ярост юмруци. — Няма да търпя това!

После изригна, отприщи пепел и огън в един неудържим катаклизъм, който изпепели цялата вселена.

Пожарът започна така (5).

Къщата беше тиха и заспала. Нищо не помръдваше дори в спалнята на Джордж и Кумико, където двамата спяха, притиснати един в друг, завивките се бяха нагънали около телата им подобно на хълмове след земетръс.

Долу, в пълното мълчание, входната врата на къщата бавно се отвори и вътре влязоха тихи стъпки. Вратата се затвори, все така тихо.

Рейчъл влезе в гостната, стиснала в дланта си ключа, който Джордж веднъж й беше дал и след това го беше забравил. Спря на място и присви очи в мрака, опитвайки се да различи изобразеното на плочките.

Напоследък никак не се чувстваше добре. Цели късове от дните й сякаш изчезваха и тя не можеше да си ги спомни, а когато все пак беше с ясно съзнание, вълните от чувства, които я връхлитаха, бяха едновременно изтощителни и объркващи. Винаги беше знаела точно коя е, това знание беше най-силното й оръжие, но, ето на, един ден, след като скъса с Джордж, се беше събудила и вече не знаеше коя е. Постепенно се оказа, че й е все по-трудно да се справя с това ново положение на нещата, все по-трудно й ставаше да живее с тази несигурност, а облекчение нямаше никъде, сякаш внезапно й бяха дали да носи някакво непосилно бреме, което я забавяше безкрайно, докато останалият живот вървеше енергично напред и я изоставяше някъде далеч зад гърба си.

„Може би“, помисли си Рейчъл, докато прокарваше пръсти по почти неразличимите в мрака плочки, „просто полудявам.“

Какво, за бога, я беше прихванало, че да отиде да се види с Кумико? Не можеше дори да си спомни откъде знаеше къде живее Кумико, вероятно тя самата го беше споменала мимоходом на партито онази вечер. Когато се видяха обаче, двете дори не спориха. Рейчъл спокойно — в интерес на истината, смайващо спокойно — каза на Кумико, че е преспала с Джордж, че той сам й се е обадил и е настоявал да се видят, че тя самата на секундата се е отзовала съвсем доброволно, без дори и да се замисли за чувствата на Кумико.

Кумико беше приела чутото без никакви външни прояви на гняв, освен може би едно леко нетърпение, сякаш беше очаквала тази новина през цялото време, а новината се е бавела ли, бавела.

А после Кумико беше отворила уста да отговори и следващото, което Рейчъл си спомняше, беше, че вече е долу, пред входната врата на кооперацията, и рови в чантата си за ключовете от колата. А това пък беше наистина дразнещо, защото много й се искаше да разбере какво й е отговорила Кумико, макар че точно в момента за нищо на света не можеше да си спомни защо изобщо беше отишла да се види с нея.

И после беше вдигнала очи и беше видяла Джордж, седнал в колата си.

И, о, какъв срам я обхвана. Непоносим срам. Срам, толкова болезнен, че после се наложи да седи още поне двайсет минути в колата си, преди плачът й да поутихне достатъчно, че да може да шофира.

Срамът също нямаше никаква логика. Никога преди не се беше срамувала кой знае колко. И защо беше толкова силен, особено когато Джордж беше този, който…

Не. Не, всичко това беше лудост.

Всъщност, просто потвърждаваше страха й, че тя самата полудява.

Поредното доказателство беше и фактът, че в момента стоеше насред гостната на Джордж — решение, което беше едновременно напълно логично и абсолютно безсмислено, а честно казано, напоследък толкова често се беше чувствала раздвоена по този начин, че й беше писнало. Писнало й беше и от безкрайните сънища, които я спохождаха — нелепи сънища, сънища, в които цели страни правеха любов с нея или летеше над някакви немислими пейзажи, или я прострелваха със стрели, за Бога — резултатът от всичко това беше, че се чувстваше тотално изтощена. Нямаше какво повече да даде от себе си, особено при положение, че тя по принцип нямаше кой знае колко за даване.

Затова, ето я сега, стоеше в дома на Джордж и гневът растеше в нея. Гняв за всичко, което се беше случило. Гняв към живота, който беше престанал да й се струва познат и възможен за живеене. Гняв и за това, че не можеше сама да си даде ясна сметка как точно е дошла до тук. Нито пък защо.

Очите й проблеснаха в зелено. Импулсивно тя грабна кибрита, оставен на масичката за кафе.

И драсна една клечка.

Пожарът започна така. Или така. Или така. Или така. Или така.

Започна и се разгоря.

Аманда хвърли поглед в огледалото за обратно виждане. Джей Пи все така спеше на задната седалка, дори не се беше събудил, когато го беше вдигнала от леглото с все пижамата и завивката.

Само присъствието на Джей Пи държеше цялата ситуация свързана с реалността. Физическото присъствие на детето беше абсолютно несъмнено, с уханието на мляко и пот, и бисквити, с близнатото отзад в косата, което караше сърцето й да се къса, с — тя усети как я бодна срамът — петното от боровинков сок върху горната устна, което определено трябваше да бъде измито преди лягане.

Върна очи върху пътя и взе един завой толкова остро, колкото посмя. Не, ако синът й беше тук, и тя беше тук. В нищо друго от цялата история нямаше и капка логика. Рейчъл (Рейчъл!) да й се обади в малките часове, крещейки истерично от ужас и тревога, намираща се при това — и точно тук беше най-трудната за осмисляне част, онази част, която щеше да иска още и още обяснения по-късно — пред къщата на Джордж.

Не се връзваше. Ама по никой начин. Какво прави Рейчъл, паркирала пред къщата на Джордж?

Как така точно Рейчъл е тази, която е видяла пожара?

Самата Рейчъл май също не знаеше отговорите на тези въпроси. Беше си го казала направо:

— Не знам какво правя тук — беше изкрещяла по телефона, — но трябва да дойдеш!

Някак си Аманда беше почувствала, че тревогата на Рейчъл е напълно истинска, че е отвъд всяка лъжа, отвъд всяка смахната глупост и манипулация, която Рейчъл по принцип беше напълно способна да съчини. Ужасът й беше преминал директно по телефонната линия и беше потънал дълбоко във вътрешностите на Аманда, подобно на леден камък.

И ето ти на, сега тя караше към къщата на баща си с пълна скорост.

— Разкарай се — промърмори, засичайки едно изненадващо окъсняло такси. Шофьорът й показа среден пръст, а Аманда разсеяно му върна жеста.

Баща й не живееше кой знае колко далече — най-много на пет километра от апартамента й, макар че в града това при всички положения означаваше поне трийсет минути — сега обаче нямаше никакво движение и скоро колата вече се качваше по хълма, отвъд който се намираше къщата на Джордж.

Тогава Аманда видя дима.

— Мамка му — промълви.

Той се издигаше невъзможно високо във въздуха, право нагоре в ясната, безветрена, смразяващо студена нощ, подобно на ръка, протегната към небесата.

— Не — шепнеше Аманда, докато вземаше последните завои. — Не, не, не, не, не, не, не.

Зави за последен път, очаквайки да види…

Всичко, но не и това.

На улицата нямаше никой. Нито пожарни коли, нито съседи по пижами и пантофи, загледани в пламъците.

Нито следа от баща й и Кумико.

Само Рейчъл, обезумяла, застанала до колата си, и пред нея къщата на Джордж, пламтяща от четирите страни.

Аманда със скърцане наби спирачки на средата на платното.

— Maman? — чу се от задната седалка.

Тя се обърна към детето.

— Сега трябва да слушаш внимателно мама, Джей Пи. Слушаш ли ме?

Като хипнотизирано, момченцето не сваляше очи от огъня зад прозореца на колата.

— Джей Пи!

Детето се обърна и я загледа уплашено.

— Рожбо, няма да мърдаш от колата. Чуваш ли какво ти казва мама? Каквото и да става, няма да мърдаш от колата!

— Un feu — отвърна Джей Пи, отворил широко очи.

— Да, а сега мама трябва да те остави сам за минутка, но се връщам веднага. Веднага се връщам, разбра ли?

Детето кимна и стисна одеялото, в което беше увито. Мразейки се, задето го оставя сам, мразейки жарко и напълно необосновано Рейчъл — е, може би не съвсем необосновано — задето е човекът, докарал я тука посред нощ, Аманда изскочи от колата.

— КЪДЕ Е ШИБАНАТА ПОЖАРНА? — кресна тя.

— Обадих им се — отвърна Рейчъл, напълно втрещена. — Пътуват насам.

— Не чувам сирени! Защо пристигам преди тях?

— Съжалявам, паникьосах се, после се обадих първо на тебе, а след това ми трябваше минутка, докато…

Но Аманда не я слушаше. Пламъци излизаха от прозореца на гостната, по всичко изглеждаше, че вече са обхванали и стълбището. Имаше толкова много дим. Невероятно много дим.

— ДЖОРДЖ! — изкрещя Аманда с пълно гърло. — КУМИКО!

— И двамата са още вътре — каза зад гърба й Рейчъл.

Аманда се обърна към нея.

— Откъде знаеш? И какво, мамка му, правиш изобщо тука?

— Не знам! — кресна Рейчъл. — Дори не си спомням как съм дошла. Просто се оказах тук и имаше пожар, и… — тя се отнесе, на лицето й беше изписан такъв страх, че Аманда се отказа да я притиска повече и просто се обърна пак към пламъците.

После най-сетне дочу сирените на пожарната, но бяха още твърде далече, щяха да пристигнат твърде късно.

Нещо не беше наред тук. Витаеше нещо още по-лошо от пожара, който растеше буквално пред очите й. Прозорците на съседните къщи започнаха да светват един по един, но Аманда имаше странното чувство, че хората са се събудили от виковете й, а едва след това са забелязали пожара.

Погледна отново Рейчъл, чието изражение беше на луда жена. Пристъпи към нея, за да я разпита, да я накара да й каже какво знае, но тогава от горящата къща се чу силна експлозия. Двете не видяха къде точно се беше взривило нещо, но гърмът откънтя в тишината на нощта.

Къщата лумна още по-силно, почти напълно се скри в пламъци и дим. Ако Рейчъл беше права — а Аманда беше сигурна, че тя трябва да беше права — то Джордж все още беше вътре.

Джордж. И Кумико.

А пожарникарите, чиито сирени се чуваха все така в далечината, щяха да пристигнат твърде късно, за да ги спасят.

Аманда сграбчи Рейчъл за блузата на гърдите така здраво, че Рейчъл извика.

— Слушай ме сега внимателно — изсъска Аманда, носовете на двете буквално се допираха. — Джей Пи е в колата ми и сега ти ще отидеш да го пазиш и, Рейчъл, кълна се в живота си, ако нещо, каквото и да е, се случи с него, ще те пробода с нож право в сърцето.

— Вярвам ти — отвърна Рейчъл.

Аманда я пусна, хукна към колата си и пъхна глава вътре.

— Всичко ще бъде наред, рожбо. Ето тази дама ще се грижи за теб няколко минутки. Аз отивам да доведа grand-père.

— Мамо…

— Всичко ще бъде наред — повтори Аманда.

Протегна се през седалката, притисна яростно детето до себе си за миг, после се обърна и се втурна в горящата къща на баща си.

Докато осъзнаят колко лошо е всъщност положението, докато усетят миризмата на дима и видят колко тревожно бързо той нахлува под прага на спалнята, Джордж и Кумико вече бяха в капан.

Все пак направиха опит да избягат — Джордж гол, Кумико в символична нощница — но успяха да слязат само две-три стъпала, преди димът да ги принуди да се върнат.

— Не мога — обади се Кумико, кашляйки думите тревожно дрезгаво.

Димът не просто не можеше да се диша; той сякаш беше живо същество, облак от змии, мъчещи се да се напъхат дълбоко в гърлото, не само да те задушат, но и да те отровят, да те изгорят с мрака си. Във възможно най-лошия момент Джордж истински осъзна за какво точно говорят по новините, когато съобщават как хора са умрели от вдишан дим. Глътка — две бяха достатъчни и след това дробовете спираха да работят, а още глътка — две и човек губеше съзнание завинаги.

В проблясъци тук-там из дима, Джордж видя, че пламъците вече са обхванали основата на стълбите, така че път оттам нямаше, дори и да бяха успели да слязат.

Върнаха се в спалнята и затвориха плътно вратата, за да задържи дима поне за малко. Джордж усети колко опасно му се маеше главата — от дима и от това колко светкавично ги беше сполетяло нещастието.

— Трябва да излезем през прозореца — каза Кумико с почти спокоен глас, но Джордж видя капките пот, които се стичаха по челото й. Температурата в спалнята се покачваше опасно бързо.

— Да — съгласи се той и пристъпи с нея до прозореца. Кумико го отвори, надникна навън. Намираха се точно над кухнята и видяха дима, който бълваше от всички прозорци на долния етаж.

— Високо е — каза тя. — И долу е бетон.

— Аз ще скоча пръв — каза Джордж. — Ти ще скочиш върху мен.

— Кавалер — отвърна тя. — Но нямаме време.

После стъпи на перваза и се надигна, за да се прехвърли.

Експлозия разтърси къщата, стори им се, че взривът дойде от кухнята. Кумико залитна и се отпусна в ръцете на Джордж. Двамата паднаха на пода.

— Газовата уредба — каза той.

— Джордж! — извика уплашено Кумико, загледана някъде зад гърба му. Подът на спалнята беше хлътнал, сякаш се топеше отдолу — факт, който се оказа толкова непоносимо плашещ, че Джордж неочаквано осъзна колко много е разчитал на това подовете да останат здрави, а изведнъж това се оказваше невъзможно.

— Трябва да бягаме! — надвика Кумико рева на пламъците. — Веднага!

Но още преди да помръднат, се чу звук като от гневна прозявка и далечният край на спалнята поддаде и рухна. Един от шкафовете с книги, които Джордж държеше там (предимно документалистика) изчезна за секунда в огъня отдолу. Леглото също започна бавно да се хлъзга по наклонения под.

Кумико сграбчи перваза на прозореца — в момента единственото нещо, за което можеха да се задържат, докато подът продължаваше да се изплъзва изпод краката им. За момент леглото опря в нещо, разтърси се и спря хода си, а пламъците заблизаха матрака. Джордж мерна за миг развихрения ад в гостната, цялата обвита в огнени езици, след това кълбата дим нахлуха в спалнята като приливна вълна.

— Опитай се да се изтеглиш на перваза! — извика той към Кумико. Лежеше под нея, а подът продължаваше да се накланя. Само след секунди всичко щеше да пропадне долу. Джордж избута Кумико нагоре към прозореца и тя се изтегли лесно, стъпила с един крак на перваза, уловила се за рамката от двете страни, готова да скочи. Обърна се да го погледне и страх изкриви лицето й.

— Идвам след теб! — изкашля Джордж, мъчейки се да се изправи.

Тогава с ново разтърсване леглото пропадна, заедно с почти целия под. Джордж също пропадна, но в последния момент увисна на лакти на тесния ръб, останал от пода под прозореца. Краката му увиснаха над горящия долен етаж на къщата и той изкрещя от болка, когато пламъците облизаха голите му стъпала.

— Джордж! — изпищя Кумико.

— Тръгвай! — извика й той. — Скачай! Моля те!

Гълташе дим при всяка сричка, който само с вкуса си притъпяваше всичките му сетива. Опита се да свие крака към себе си, по-далече от огъня долу, усещаше как кожата на петите му става на мехури, димът, болката, страхът — всичко пълнеше очите му със сълзи.

Вдигна очи да погледне Кумико.

Нея я нямаше на прозореца.

Слава богу, помисли Джордж, благодарен, че тя е скочила, благодарен, че поне тя се е спасила. Слава богу.

Почувства как потъва в дима — толкова бързо, толкова бързо — мислите му се забавиха и замътиха, светът с трептене се заотдалечава нанякъде.

Усети ясно как хватката му се разхлабва.

Някак смътно почувства как пада в бушуващия огън долу.

А после усети ясно как някой го хвана.

В съня си той лети.

Димът се вие на кълба около размаха на две грамадни крила. Отначало Джордж мисли, че крилата са негови, но те не са. Джордж е уловен, носят го, не е сигурен кой и как, но хватката около тялото му е здрава.

Здрава, но нежна.

Крилата замахват отново, бавно, но с такава несъмнена сила, че Джордж вече не се бои, макар че под нозете му бушува пожар, който може да погълне света. Минават през стена от дим и изведнъж въздухът става по-хладен, по-свеж, по-лесен за дишане.

Той лети в пространството извън пожара, спуска се полека надолу като падаща стрела.

Но дори в съня си той знае.

Една дълга шия, увенчана с алена корона, две златни очи се обръщат да го погледнат един-единствен път, очи, също пълни със сълзи.

„Сълзи на тъга“, мисли Джордж. „Сълзи на бездънна скръб.“

И той изведнъж се уплашва.

Полетът продължава надолу. Земята се приближава. Джордж докосва с нозе тревата, влажната й хладина е като балсам за кожата му, която — той сега си спомня — е обгорена и опъната от болка.

Докато го полагат нежно на земята, той дълго и тежко простенва.

Той вика, той плаче.

Той скърби.

Докато дълги бели пера не изтриват сълзите му, не галят челото и слепоочията му, не го обвиват в мека, мека белота.

Той копнее сънят му да свърши.

Той копнее сънят му никога да не свършва.

Но той свършва.

— Джордж?

Той примигна и отвори очи, почти в същата секунда започна да трепери неудържимо. Лежеше гол върху заскрежената трева в задния си двор.

— Джордж? — отново го повика гласът.

Той вдигна очи. Кумико. Коленичила в тревата, а той е легнал в прегръдките й. Тя беше все така по нощница, но явно не усещаше студа.

— Как успяхме да…? — попита той и веднага се закашля, плюейки тревожни катраненочерни храчки.

Когато я погледна отново, очите й бяха златни.

И пълни със сълзи.

Джордж усети как нещо заседна в гърлото му, но този път не беше виновен димът.

— Познавам те — каза той и това не беше въпрос.

Тя бавно кимна.

— Да, познаваш ме.

Той докосна изцапаната й със сажди буза.

— Защо си тъжна тогава? — прокара палец по брадичката й. — Защо винаги си толкова тъжна?

Чу се трясък и двамата погледнаха към къщата. Пламъците бяха обхванали изцяло покрива, изяждайки дома на Джордж с ужасяваща ярост.

— Плочките — изкашля той тихо. — Ще трябва да ги направим наново.

Но Кумико не отговори и Джордж прокара длан по бузите й, за да изтрие потеклите сълзи…

… както перата бяха изтрили неговите сълзи…

… и каза:

— Кумико?

— Трябва да ми простиш, Джордж — отвърна тя тъжно.

— За какво? Аз съм този, който има нужда от прошка. Аз съм онзи, който…

— Всеки има нужда от прошка, любов моя. Но безброй години не се намери никой, който да предложи опрощение на мен — златните й очи пламнаха, но може би просто отразяваха пожара зад тях. — Докато не открих теб, Джордж — продължи тя. — Ти си онзи, който може. Ти си онзи, който трябва.

— Не разбирам — отвърна Джордж, все така в прегръдките й, все така легнал в скута й.

— Моля те, Джордж. Моля те. После ще си отида.

Джордж се надигна и седна, разтревожен.

— Как така? Не, не можеш да си отидеш. Аз тъкмо те намерих.

— Джордж…

— Няма да ти дам прошка. Не и ако това ще те накара да си отидеш.

Тя положи ръка на гърдите му, сякаш да го успокои. Очите й останаха приковани върху дланта й и това накара Джордж също да сведе поглед натам. Пръстите на Кумико се разпериха широко…

… и сякаш започнаха да се променят. Изпод тях изникна ветрило от пера, бели като луната, бели като светлината на звездите, бели като най-съкровено желание.

И после изчезнаха.

— Не мога да остана — каза тя. — Невъзможно е.

— Не ти вярвам.

— С всеки изминал момент става все по-трудно, Джордж — отвърна тя и ново ветрило от пера се разпери изпод пръстите й. И отново изчезна.

Джордж се изправи още и седна нормално, макар че му трябваше време, за да запази равновесие. Главата му силно се маеше, без съмнение точно затова и виждаше всички тези подобни на сън неща. Пожарът пламтеше в немислими цветове, в зелено, виолетово и синьо. Тъмното небе над тях беше твърде ясно в тази зимна нощ. Звездите светеха така остро, че можеха да порежат ръката, ако човек се протегне да ги докосне. На Джордж му беше студено, колко студено му беше само…

Едновременно с това пламтеше, гореше цял, огънят сякаш се надигаше от ранените му стъпала и с нова ярост пълзеше в кръвта му, караше го да се гневи толкова силно, че…

— Не — каза Кумико, но сякаш не говореше на него. — Ти вече направи достатъчно. Знаеш, че е така.

Джордж примигна насреща й.

— Какво? — но огънят в него отслабваше, давещото чувство на изригващия гняв отминаваше, изчезваше и се превръщаше в спомен. Той присви вежди. — Преди малко очите ми бяха зелени, нали?

Тя се приведе към него и го целуна, нейните очи бяха все така златни, въпреки че Джордж стоеше на пътя на пожара и беше невъзможно пламъците да се отразяват в зениците й.

— При теб намерих покой — каза тя. — Покой, който желаех отчаяно, покой, който дори в един момент се надявах да продължи вечно — тя обърна глава към огъня. — Но това явно е невъзможно.

— Моля те, Кумико. Моля те.

— Трябва да вървя — тя улови ръката му в своите. — Трябва да бъда освободена. Трябва да получа опрощение. Не мога повече да крия копнежа си за прошка.

— Но аз съм последният човек на света, който трябва да ти прощава, Кумико. Аз спах с Рейчъл. Дори не знам защо…

— Това не е важно.

— Това е най-важното от всичко.

Той се дръпна от нея. Времето сякаш беше спряло. Възможно ли беше пожарът да пламти така яростно, а никакви пожарникари да не се тълпят наоколо? Възможно ли беше вече да не усеща студа, въпреки че все така седеше върху заскрежената трева? Възможно ли беше Кумико да му говори така?

— Сега вече те познавам — каза Джордж. — Това е всичко, което исках. Това е всичко, което някога съм искал…

— Не ме познаваш…

— Ти си господарката — Джордж изрече думите спокойно, но твърдо. — Ти си жеравът. Ти си жеравът, от който извадих стрелата.

Тя му се усмихна тъжно.

— Всички ние сме господарката, Джордж. Аз съм твоят жерав, а ти си моят — тя въздъхна. — И всички ние сме и вулканът. Историите се променят, помниш ли? Променят се в зависимост от това кой ги разказва.

— Кумико…

— Преди малко не се изразих правилно — тя нежно изтри саждите от бузата му. — Ти действително ме познаваш, Джордж, и аз те моля да ми простиш за това познание. То те въведе в погрешната история и тя ще те погълне цял — и после тя повтори одевешните си думи, думи, пълни с тъга, но и с копнеж. — Всеки има нужда от прошка, любов моя. Всеки.

Джордж не сваляше очи от нея, а тя посегна към гърдите си и с нокътя на показалеца си прокара линия надолу по кожата си. Кожата се раздели като земна пукнатина и се разшири, докато отдолу се видя сърцето й, биещо, живо. Кумико хвана ръката на Джордж и я насочи към сърцето си.

— Кумико, не — каза Джордж и грамадна скръб притисна гърлото и гърдите му.

— Вземи го — каза тя. — Вземи сърцето ми. Освободи ме.

— Моля те, не ме карай — отвърна Джордж с пресекващ глас, а неговото собствено сърце се късаше. — Не мога. Обичам те.

— Това е най-истинският акт на любов, който един човек може да направи за друг, Джордж. Това прави живота изобщо възможен. Това прави живота възможен за живеене.

Сърцето й биеше, оголено в гърдите, лъскаво от кръв, от него се издигаше пара в студения въздух.

— Ти ще си отидеш — каза Джордж.

— Така или иначе ще си отида. Но мога да си тръгна като пленница, мога да си тръгна и свободна. Моля те. Моля те, стори това за мен.

— Кумико…

Но думите му изневериха. И тогава Джордж усети, че разбира молбата й. Тя го обичаше, но дори и тази любов не можеше да я задържи прикована към земята. Тя го молеше да й прости това, че я е познал, и това също по някакъв начин имаше смисъл. Докато историята, която тя разказваше за себе си, беше именно тази история, а не онази, която той сам настояваше да чуе, всичко щеше да бъде наред.

Но той беше настоявал на друга история. Беше проявил глупавата, глупавата алчност да познае Кумико. И беше получил желаното.

Беше я познал.

Но нима любовта не беше точно това? Познание?

Да. Но и не.

И сега тя беше права: друг изход нямаше. Оставаше да се реши единствено по какъв начин тя ще си отиде от него.

Джордж задържа ръката си пред гърдите й в колебание.

— Да не си посмял! — прогърмя един глас над двора.

Рейчъл стоеше до задната вратичка в оградата, очите й блестяха в зелено така силно, че Джордж ги виждаше ясно дори в сянката, сякаш тя цялата гореше отвътре. Джей Пи стоеше до нея, смучеше палчето си, разрошен и стреснат, с одеялце с Весели картинки, наметнато на раменете.

— Рейчъл? — рече Джордж. — Джей Пи?

— Grand-père? — рече иззад палчето си детето. — Мама влезе в…

— Да не си посмял да го направиш! — изкрещя Рейчъл и повлече Джей Пи толкова рязко напред, че той извика от изненада. — Да не си посмял!

Джордж се опита да се изправи, но с обгорените стъпала това беше невъзможно. Кумико обаче се надигна зад гърба му, стъпи на крака, раната на гърдите й вече я нямаше (той всъщност не я беше видял наистина, нали? Това беше от замайването след вдишания дим…). Кумико се изправи някак странно пред Рейчъл и протегна ръце, сякаш готова за бой.

Джей Пи пусна ръката на Рейчъл и изтича при Джордж.

— Мама влезе в къщата! — рече, отворил широко очички.

— Какво? — Джордж погледна към ревящия огън, един ад без изход. После се обърна към Кумико и извика:

— Аманда е вътре! Аманда е в къщата!

Но светът беше спрял на място.

Вулканът крачи към господарката през бойното поле, а светът след него гори. Господарката е все така ранена, той вижда, че кръв капе от протегнатото й крило. Това, че тя все още страда, го радва, но в същото време сърцето му се къса.

— Няма да го направиш — казва й вулканът. — Това не е твое решение. А мое.

— Знаеш, че думите ти не са истина — отвръща господарката. — Знаеш, че аз предоставих решението на него — смръщва се. — Без значение е колко енергично ти се опитваш да го разубедиш.

Вулканът се подсмихва подигравателно.

— Това тяло — казва, имайки предвид формата, която е заел в момента. — То ми се съпротивлява по изненадващи начини. Аз го обитавам от деня на раждането му, но то е… — в очите му проблясва нещо, подобно на възхищение. — … удивително силно.

— Не е ли време да я освободиш? — пита господарката.

— Не е ли време и ти да освободиш него? — отвръща вулканът.

Господарката поглежда надолу към Джордж, замръзнал в един миг от времето, гласът му, пресекнал в момент на отчаяна молба, молба, на която господарката знае, че трябва да отвърне.

— Той ме обича — казва тя и е сигурна, че казва истината.

— Така е, признавам — отвръща вулканът, а очите му горят. — Макар че му бяха предоставени безброй възможности да разруши любовта, която ти му даваш в замяна. Велики разрушители са тези същества.

— И това го казва един вулкан.

— Освен че рушим, ние и изграждаме.

— Не можа да застанеш между нас. Макар че се опита.

— Неизбежно е, господарке. В мига, в който те позна, той влезе в нашата история, а вътре в нея аз мога да го нараня много по-лесно.

— Така ли мислиш? Мислиш, че е лесно?

— Ти вече започна; да го нараняваш — вулканът посочва с жест пожара зад гърба им. — Аз заех това тяло и подпалих света ти. Подпалих и неговия свят. Това е само началото на всичко, което аз и ти ще му причиним, господарке.

— Сигурен ли си, че ти си подпалил пожара? Можеш ли с пълна увереност да твърдиш, че тази разруха е предизвикана от теб?

Вулканът се смръщва.

— Няма да слушам гатанките ти, господарке — поглежда Джордж. — Краят на нашата история не е такъв. Знаеш го.

— Историите изобщо нямат край.

— А, да, права си, но също така и грешиш. Историите свършват и започват отново във всеки един момент. Всичко зависи от това кога ще спреш да разказваш.

Вулканът вече се е приближил плътно до господарката. Цяла вечност двамата не са били толкова близо един до друг, но в същото време близостта им винаги е била пълна. С едно потръпване вулканът излиза от тялото на Рейчъл, зелените му очи греят, а Рейчъл рухва на тревата и изпада вън от бойното поле. Вулканът посяга към собствените си гърди и ги разтваря, оголвайки гранитното си сърце, биещо сред разтопено олово.

Куршумът е все така заседнал в него.

— Искам това да свърши, господарке — казва той, тържествено и тихо. — Победата е твоя. Сега разбирам, че винаги е била твоя — и коленичи пред нея.

— Победа няма — отвръща тя. — Няма триумф за мен.

— Искам от теб същото, което ти поиска от него, господарке, нищо повече. Освободи ме. Дай ми прошка, сега моля за нея.

— И кой ще остане на света, за да даде прошка на мен? Не смятам, че в края на историята той ще успее да събере сили да ме пусне да си ида.

— Това е вечният парадокс, господарке. Единственият, който може да ни освободи, е твърде добър, за да го стори.

Той отпуска глава назад, затваря очи и й предлага оголеното си сърце, биещо в кратера му.

— Сега. Моля те.

Тя може да чака още, знае го. Може вечно да удължава тяхната обща история, но също така знае, че никога няма да излезе от този миг тук и сега, не и докато историята им не бъде доразказана веднъж завинаги. Вулканът е прав. Историята им може да завърши само така. Друг финал никога не е бил възможен.

И затова господарката потъва в скръб, плачът й е по-огромен от небесата, сълзите й са цял океан.

Вулканът чака мълчаливо.

Движението й е съвсем леко. Първо посяга към гърдите му и вади оттам куршума, куршума — частица от самата нея. Стисва го в юмрука си и когато отново разтваря пръсти, от него няма и следа. Вулканът ридае, покрусен от загубата му. Господарката изтрива сълзите от очите му и зачаква той отново да се овладее, връща му жеста на учтиво търпение, който той току-що й беше направил.

— Господарке — прошепва вулканът.

Тогава тя повторно посяга вътре в него и с въздишка на прастара скръб пронизва сърцето му с пръсти. В ръката ù сърцето се разсипва мигом на пепел, която вятърът за секунда отнася.

— Благодаря ти — казва вулканът, облекчението струи от него с последните вълни огън и умираща лава. — Благодаря ти, господарке моя.

— А кой сега ще вземе моето сърце? — пита тя, а вулканът се надига, възправя се и застива, достигайки хоризонта и превръщайки се чисто и просто в една планина.

Навярно дори се готви до отговори, но не може, защото вече се е вкаменил.

Рейчъл рухна на земята до краката на Джордж. Той все така притискаше Джей Пи плътно до гърдите си и не снемаше поглед от Кумико, изправена и сякаш замръзнала на място. Той извика името й още веднъж. И още веднъж.

Най-сетне тя явно го чу.

— Джордж?

— Аманда е в къщата! Влязла е да ни спасява!

Кумико вдигна очи към бушуващия огън.

— Да — каза. — Да, разбирам.

За един кратък странен миг, цялата й фигура сякаш трепва и се размива. Джордж не можа да се сети за по-подходяща дума за видяното. Впоследствие той се връщаше към този момент, взираше се в спомена, стараейки се да долови нещо отвъд видяното, защото наистина имаше усещането, че именно в онзи миг се беше случило най-важното. Джордж не знаеше, никога нямаше да узнае какво е точно то, но това моментно размиване на Кумико, онази секунда, в която тя едновременно и беше до него, и не беше, обозначаваше неизличимия момент, в който историята свърши. Момент, който за Джордж трая най-малко цяла вечност.

Но моментът всъщност трая едва секунда. Размиването изчезна толкова бързо, колкото беше започнало, но когато Кумико отново коленичи до него в тревата, Джордж усети, че тя е някак си различна, различна по някакъв неопределим начин, сякаш всички граници пред нея бяха паднали.

— Какво стана току-що? — попита той. — Нещо…

— Тя е в безопасност, Джордж — отвърна Кумико. — Аманда е в безопасност.

— Какво? От къде знаеш? От къде…?

Но тогава тя отново вдигна ръка към кожата на гърдите си и повторно прокара права линия по нея с нокътя на пръста си. Кожата й се отвори, процепът се разшири, за да разкрие…

— Кумико, не — прошепна Джордж. — Какво си сторила?

Тя сложи длани на страните му, сълзите бликаха от златните й очи.

— Ти ме спаси веднъж, Джордж. После с любовта си ме спаси и втори път.

После притисна устни до неговите и двамата се целунаха. Джордж усети вкуса й — вкус на шампанско и на полет, и на цветя, и на един току-що роден свят, и на мига, в който я беше видял за първи път и в който тя за първи път му беше казала името си, и всичко лумна като свръхново слънце, така ярко, че той стисна очи.

Когато ги отвори отново, тя беше изчезнала.

— Защо плачеш, grand-père? — попита Джей Пи, може би миг, а може би и цял живот по-късно. После прошепна енергично: — И защо си гол?

— Тя си отиде — рече той, неуспял да задържи думите неизречени.

— Кой?

Джордж изтри сълзите от очите си.

— Дамата, която току-що беше тук. Не можеше да остане повече — после се прокашля. — И сега твоят grand-père е много тъжен заради това.

Джей Пи примигна.

— Коя дама?

— Добре, това вече е наистина странно — каза Рейчъл и седна в тревата с такова изражение, сякаш се опитваше да осъзнае къде, да му се не види, се намира. Видя пожара и придоби напълно втрещен вид, а после видя и Джордж, и Джей Пи и видът стана още по-втрещен.

— Добре ли си? — попита Джордж.

Рейчъл изглежда прие въпроса напълно сериозно, даже сложи ръка върху гърдите си, за да провери дали сърцето й все още бие.

— Знаеш ли? — отвърна тя. — Мисля, че съм добре — после се изправи с леко залитане, но все пак стъпи здраво на крака. — Мисля, че съм наистина, ама наистина много добре — и се засмя. После се засмя отново.

— Maman! — изкрещя изведнъж Джей Пи, скочи от Джордж и се втурна към една фигура, която, колкото и да беше невъзможно това, тъкмо излизаше олюлявайки се от задната врата на горящата кухня. (От заключената задна врата на горящата кухня, мерна се за секунда в главата на Джордж).

Аманда.

Лицето и дрехите й бяха черни от дима, бялото на отчаяните й очи светеше комично ярко под дебелия пласт сажди. Тя кашляше в шепата си, но току–що беше излязла явно невредима от стената огън, останала сега зад гърба й.

— Джей Пи! — извика и тя и се затича, срещна детето на средата на моравата, грабна го и го вдигна в яростна прегръдка. После се запрепъва към Джордж. — Татко!

— Не мога да стана — отвърна той. — Краката ми…

— О, татко! — отвърна Аманда и го придърпа в саждената си прегръдка.

Джордж почувства, че в обятията на дъщеря му и последните му вътрешни прегради се сринаха.

— Тя си отиде — промълви той. — Отиде си.

— Знам — отвърна Аманда. — Знам.

— Тя си отиде.

И тогава Джордж почувства тази истина като куршум, забил се в сърцето му.

Аманда здраво притискаше баща си към гърдите си, докато той се разтърсваше от ридания, Джей Пи плюеше театрално, за да се почисти от саждите, омърляли го, докато беше целувал майка си, а Рейчъл стоеше права и наблюдаваше и тримата.

— Благодаря ти — прошепна й Аманда над главата на тресящия се от хлипове Джордж. Рейчъл я изгледа неразбиращо. Аманда кимна към Джей Пи.

— О — отвърна Рейчъл, обърна се пак към пожара и го загледа как гори. — Няма проблем. — После промълви сякаш на себе си: — Абсолютно никакъв проблем.

Чу се трясък и рязко шумене в момента, в който пожарникарите най-сетне, най-сетне насочиха маркучите си към огъня откъм улицата, към задния двор се понесе нежна мъглица от пара. Пламъците върху покрива на мига изчезнаха под водните струи и на тяхно място се закълби гъст пушек.

— Не можем да заобиколим сега — каза Аманда, когато едната страна на къщата се срина в пламтящ каданс върху алеята за автомобили отстрани. — Трябва да изчакаме, докато го изгасят.

— Un fue[11] — повтори Джей Пи.

До момента feu-то беше горяло достатъчно дълго, така че на всички вече им беше неприятно горещо, затова Аманда нежно смъкна Веселото одеяло от раменете на сина си.

— Дали да не дадем това на grand-pere за малко?

— Той е гол — отбеляза щастливо Джей Пи.

Аманда наметна Джордж с одеялото и го покри добре.

— Всичко свърши — каза той.

— Знам, татко — отвърна Аманда, разтривайки гърба му. — Знам.

— Тя си отиде.

— Знам.

Той я погледна объркано.

— Ти пък откъде знаеш?

Но без да получи отговор, Рейчъл ги прекъсна:

— Аманда?

— Да?

— Би ли казала в службата, че в понеделник няма да дойда на работа?

— Занасяш ли ме нещо…?

— Моля те, Аманда, просто те моля. Като приятелка.

Аманда отново се закашля, без да сваля очи от Рейчъл.

— Да, добре, няма проблем.

— Всъщност — продължи Рейчъл и обърна гръб на пожара, — би ли им съобщила, че изобщо няма да се връщам на работа? — и тя обви ръце около тялото си, а Аманда все така я гледаше и се мъчеше да прецени какво в Рейчъл изведнъж я беше направило да изглежда толкова различна.

А после осъзна причината: Рейчъл изглеждаше свободна.

V.

Никой нямаше нужда от нея през следващия час, коридорът пред кабинета й случайно се беше опразнил, така че навярно щеше да й се размине, дори и ако си заключеше „случайно“ вратата за няколко минутки, така че какво толкова? Аманда закачи плочката си на стената в дъното на новия си кабинет, само за да я види как ще изглежда.

Изглеждаше… е, изглеждаше невероятно. И как иначе? Планината от думи на хоризонта, в птицата от пера на нощното небе отгоре, застинали завинаги така, че никога единият да не може да достигне другия, но и винаги — болезнено, красиво — да се гледат един друг. Изображение на тъгата, но и на покоя и на историята. Всеки от тях съзерцаваше любовта и това му носеше утеха.

Поне това беше начинът, по който Аманда обичаше да тълкува картината.

В края на краищата, нямаше как да държи плочката тук. Първо, беше твърде ценна. След смъртта на Кумико цените на няколкото оцелели, вече продадени плочки бяха ударили тавана, и макар плочката на Аманда да увеличаваше и бездруго оскъдния им брой, единственият друг човек, който знаеше за съществуването й, беше Джордж, на когото тя я беше показала в деня на погребението на Кумико. Беше притеснена, дори уплашена как ли ще реагира баща й на факта, че е крила плочката от него, но той каза, че я разбира напълно, разбира и желанието й да продължава да я пази в тайна.

При всички положения плочката беше нещо изключително лично и за двама им, кръстопътят, на който животите им се бяха физически пресекли с живота на Кумико. И с кого Аманда можеше да сподели по-истински това преживяване, ако не с Джордж?

Няма с кого другиго, помисли си Аманда, докато гледаше плочката толкова дълго, колкото й позволяваше смелостта. Няма с кого.

После с въздишка я свали от стената, прибра я в кесийката, която Кумико й беше дала и я заключи в чекмеджето. После отвори вратата на кабинета, седна зад бюрото си и обърна очи към новата гледка зад новия си прозорец.

Прозорецът гледаше просто към един мръсен канал, но и това си беше някакво начало.

След нощта на пожара преди толкова седмици, Рейчъл не само удържа на думата си и напусна работа, но и изчезна напълно. Мей докладва, че апартаментът на Рейчъл също бил напуснат, били останали само няколко дрехи и един куфар, а Рейчъл само била звъннала за минутка по телефона да каже „довиждане“ на предполагаемата си най-добра приятелка.

— Какво точно ти каза? — попита Аманда обляната в сълзи Мей, докато обядваха.

Мей тъжно сви рамене.

— Каза, че най-сетне е прогледнала истински и че не може да повярва каква огромна част от живота си е пропиляла напразно. Каза, че иска да види какво се крие отвъд хоризонта и че повече от всичко ми желае аз също един ден да поискам същото.

— Е, това е мило от нейна страна.

Лицето на Мей отново се сгърчи за плач.

— Нали! Как мислиш, дали си е ударила главата при пожара?

Мей не прояви особена изненада — нито пък изобщо обърна кой знае какво внимание — когато Фелисити Хартфорд директно повиши Аманда на мястото на Рейчъл: развитие, организирано според Аманда от самата Рейчъл. Е, ако това беше вярно, то Аманда щеше да приеме повишението с подобаващо достойнство.

— Надявам се разбираш, че правя това, само защото си жена — каза й Фелисити. — Очевидно, не можем да имаме четиринайсет директори на отдели мъже, въпреки несъмненото превъзходство, което демонстрираха останалите кандидати за поста над твоите смехотворни така наречени качества…

— Искам собствен кабинет — отвърна Аманда.

Фелисити я зяпна така, сякаш Аманда току-що се беше съблякла по бельо.

— Моля?

— Том Шанъхън си има кабинет. И Ерик Кърби си има. И Били Сингх си има…

— Имаме и доста директори на отдели, които си нямат собствени кабинети, Аманда. Не ти се полага специално отношение, само защото си…

— Ти не мразиш жените.

При тази забележка Фелисити Хартфорд само беше примигнала.

— Мила, това е един изключително необичаен коментар.

— Ти мразиш всички. На мен това не ми е проблем, аз също не съм голям фен на хората по принцип, но ти си го изкарваш на жените, защото е по-забавно, нали? Ние се борим по по-особен начин. По-интересно ти е.

— Ще съм ти благодарна, ако промениш малко тона си…

— Затова ти предлагам сделка. Ти ми даваш собствен кабинет, а аз няма да те докладвам и да те подложа на твърде неудобна среща с ръководството, на която съответно да представя запис на всяка твоя дума в настоящия ни разговор — после Аманда извади мобилния си телефон и показа на Фелисити, че той продължава да записва. — А сега искам да те питам само още нещо.

Лицето на Фелисити се беше вкаменило.

— Не знаеш с кого се забъркваш, госпожичке…

— Какво мислиш за паметника на животните, взели участие във войните, онзи, дето е на Парк Лейн?

— Нищожества като тебе ги ям на закуска…

— Какво мислиш за паметника? — сопна се Аманда, усещайки как нервите й се усукват на кълбо в стомаха от напрежението на това надиграване.

Но външно беше запазила пълно спокойствие. Което беше хубаво.

Фелисити раздразнено се отпусна назад на стола си и изпуфтя едно отвратено добре.

— Мисля, че е една смахната излагащия — рече, — сложена там от някакви богати идиоти с…

— … повече пари, отколкото мозък — довърши Аманда.

— Мерзост е да сравняваш голдън ретривър със загинал войник. Имай предвид, че нямам нищо против ретривърите, но, за бога, боднали са и един шибан гълъб на оня паметник. А и целият мемориал за животните е по-голям от мемориала за загиналите австралийци, така че по всичко личи, че сме страна, на която й пука повече за гълъбите, отколкото за австралийците.

— Е — отвърна Фелисити, все така тотално втрещена, — можеш ли да ни виниш? — А после леко се усмихна, видяла физиономията на Аманда. — О — каза. — Разбирам.

След това всяка жена в офиса изведнъж забеляза колко по-лесно — даже направо много леко — беше станало да се работи с Фелисити. И всичко това само заради един обяд седмично с Аманда. Беше малък проблем да изхвърлят мрънкащия Том Шанъхън от кабинета му, но Фелисити се справи и дори остави на бюрото на Аманда картичка от Съюза на загиналите във войните австралийски и новозеландски войници с пожелания за бъдещи успехи.

Беше доста плашещо, но напоследък Аманда мислеше, че постепенно двете стават най-добри приятелки.

— Бих предложил една саксия със зеленина — обади се новият й асистент Джейсън и пристъпи прага на кабинета. Той беше изключително, ама изключително сладък по един уморително фашистки начин и външният му вид не произвеждаше върху Аманда ни най-малко впечатление. Чувствата им явно бяха взаимни; Джейсън беше около пет години по-млад от нея, но сексуално беше причислил Аманда към зоната на здрача за вечни времена.

Но на кого му пукаше? В зоната на здрача се навъртаха значително по-интересни хора.

— Растенията са податливи на емоционално внушение — отвърна тя, без да го поглежда, привидно заета с работа, която дори не беше започвала.

— Ясно — отвърна Джейсън. — Едни документи за теб.

После ги остави в най-далечния край на бюрото. И зачака. Аманда бавно вдигна очи към него, прилагайки изпитания маниер на шеф, който иска да покаже на подчинения, че присъствието му е нежелано.

— Мей Ло пита дали може да си насрочи среща с вас — рече Джейсън.

— И?

— Аз й отговорих, че дълбоко се съмнявам да имате свободни часове в графика, че също така се съмнявам дълбоко, че някакви часове ще ви се освободят до края на седмицата, както и че се съмнявам принципно на вас изобщо да ви пука за каквито и да било срещи — ухили се Джейсън, зелените му очи грееха. — Тя каза, че думите ми просто не са за вярване.

Аманда вече беше направила съответните проверки за удобни клаузи, по които да го уволни още преди да е изтекъл месецът, но сега просто се отпусна назад на стола си и попита:

— Обичаш ли някого, Джейсън?

Момчето я изгледа стреснато за момент, после подигравателната усмивка отново се върна на лицето му:

— По-полека, госпожице Дънкан. Току-виж съм ви тръснал в скута някое дело за сексуален тормоз.

— Имам предвид любов, Джейсън. Не секс. Тъжно, но отговорът ти говори доста за теб самия. Също така знам, че се опитваш да бъдеш саркастичен, но трябва да се обръщаш към мен с „госпожа Лоран“. Не съм променяла името си след развода.

Сега Джейсън явно изгуби търпение.

— Това ли е всичко, госпожо Лоран?

— Не отговори на въпроса ми.

— Защото отговорът не ви влиза в шибаната работа.

Аманда полека почука долната си устна с химикалката — едно оръдие на труда, което Фелисити Хартфорд енергично се опитваше да изхвърли от употреба в офиса под предлог, че цялата работа вече трябва да се върши електронно, но истинската причина беше, че просто искаше да види колко силно ще се подразнят всички. Всъщност, идеята беше на Аманда.

— Виждаш ли, Джейсън — рече тя най-сетне. — Няма проблем в това да смяташ хората за идиоти, защото като цяло действително те са си едни завършени идиоти. Но не всички. Ето тук се крие грешката, която мнозина лесно допускат.

— Аманда…

— Госпожа Лоран. Когато мразиш много хора, в края на краищата се оказва, че започваш да мразиш всички. В това число и себе си. И точно тук идва номерът, разбираш ли? Номерът, който прави живота възможен за живеене. Трябва все някого да обичаш.

— О, я моля ти се…

— Не е нужно да обичаш всички, защото това също би те превърнало в идиот. Но все пак трябва да обичаш някого.

— Наистина трябва да…

— Аз, например, обичам сина си, баща си, майка си, втория си баща и бившия си съпруг. От любовта малко боли, но това е положението. Обичах и годеницата на баща си, но тя почина, а от това също боли. Но това е рискът да обичаш — Аманда се приведе напред. — Обичам също така и приятелките си, които в момента се заключават в лицето на най-страховитата жена в историята човешките ресурси и Мей Ло. Така, знам, че Мей Ло не е кой знае какво, в тази точка съм съгласна с теб, но въпреки това тя е моя. И ако ти някога си позволиш отново да говориш за нея пред мен по този начин, така ще ти наритам стегнатия-и-несъмнено-епилиран задник, че ще ходиш странно до края на живота си.

— Не можете да ми говорите така…

— Напротив — Аманда се усмихна. — Изчезвай. Върви си и намери кого да обичаш.

Джейсън напусна с гневно изсумтяване. Може би не трябва да го уволнява. Щеше да падне голяма веселба да го държи на работа и да превръща живота му в ад.

О, господи, помисли Аманда. Като шефка ще бъда истински кошмар.

Но усмивката не слезе от лицето й.

После отвори чекмеджето си и отново погледна плочката. Тя я вълнуваше със същата сила, с която я беше развълнувала първия път, когато Кумико й я беше дала на онази пейка, правейки й най-невероятния подарък на света.

Кумико, помисли Аманда и притисна длан към корема си.

Към все така плоския си корем. Към не-бременния си корем.

Защото от всички важни неща, които Кумико й беше казала насред огнения ад, това беше най-важното.

Димът, който посрещна Аманда в къщата на Джордж, беше чудовище. Усещането беше все едно се давеше, но водата, в която се давеше, беше не само вряла, но и жива, и агресивна, и гневна, вода, която искаше да я убие, вода, която всъщност не беше вода, а дим от бушуващия пожар, дим, който не приличаше на нищо друго, освен на самия себе си.

— ДЖОРДЖ! — изкрещя Аманда, но не беше произнесла още първото ДЖ, когато се преви от кашлица. Две крачки след входната врата тя вече се задушаваше, след третата и четвъртата крачка беше напълно ослепяла. Беше влязла в къщата, но не знаеше какво да прави оттук нататък. Постъпката й беше нелепо геройска, но след като я беше извършила, чувстваше смъртен страх, страх не само за баща си и Кумико, но и за Джей Пи, останал отвън сам-самичък. Не биваше да го оставя, но не можеше да остави и баща си, не можеше да го остави да умре така, да изгори в адски мъки. Нерешителността я парализира и само след секунда щеше да доведе до смъртта й.

И тогава таванът се срути.

Една греда я удари по главата и я събори на пода. Светът изчезна в мрак.

Малко по-късно — време, което до края на живота й щеше да остане като една дупка в съществуването й — тя усети една ръка, която я подкрепяше и й помагаше да се изправи на крака. Нежна, но твърда ръка, която неутрализираше всяка съпротива. Аманда се изправи несигурно, главата я болеше, от главата до петите беше покрита с пепел и сажди, но, невероятно, по тялото й нямаше нито едно изгаряне, независимо от огъня, който фучеше край нея.

Аманда вдигна глава и погледна Кумико в очите.

Очите й бяха златни. И тъжни, тъжни с тъга, по-стара от света.

— Не си — каза Кумико. — Съжалявам.

— Знам — отвърна Аманда изненадано. — Направих си тест.

Огънят и димът ревяха, но някак си по-бавно, така че те двете стояха невредими, заобиколени от огнената вихрушка.

— Мислеше, че това би могло да ви свърже отново — каза Кумико.

— Така е — отвърна простичко и с много тъга Аманда.

— Ти вече имаш други връзки. Толкова много.

— Не чак толкова много.

— Но достатъчно.

Кумико погледна надолу към тялото, проснато на пода. Аманда също погледна, знаейки отлично чие е то, но в момента почувства, че това навярно е без значение. Пожарът все още бушуваше, но някак си и отстъпваше, размиваше се в някакъв размазан каданс.

Кумико прокара пръст по гърдите на Аманда и начерта права линия върху суитчъра, който тя беше облякла. Платът се раздели на две, както и кожата на Аманда и плътта под нея. Сърцето й се оголи под светлината на пламъците.

То вече не биеше.

— О — рече Аманда. — Мамка му.

Кумико не отговори, само посегна и обхвана сърцето й с длан.

— Това е ритуал по опрощаване — каза, когато пръстите й се затвориха около сърцето на Аманда. Някаква друга светлина падна върху им някъде отзад, а когато пръстите на Кумико се разтвориха, сърцето на Аманда го нямаше. — Както и това — Кумико прокара същата линия върху собствените си гърди, плътта й също се разтвори и откри нейното биещо, искрящо, златно сърце. Тя бръкна в себе си и го извади, после внимателно го постави в черната каверна, зейнала на гърдите на Аманда.

Аманда я улови за китката.

— Не мога. Ти не можеш.

— И въпреки това ще го приемеш. Вземи сърцето ми. Дай му прошка. Сториш ли това, даваш прошка и на двете ни. Това е всичко, от което и ти, и аз имаме нужда.

Ръката й продължи движението си, а Аманда не оказа повече съпротива. Кумико положи собственото си сърце в гърдите на Аманда и неговата златна светлина заструи дори през белега, който остана, когато Кумико затвори раната над него.

— Ами ти? — попита Аманда, вгледана в златните очи на Кумико.

— Сторено е — отвърна Кумико. — Най-сетне. Свободна съм.

Двете обърнаха гръб на тялото на пода на антрето, а то вече беше едно друго тяло. Най-сетне и завинаги друго. Кумико преведе Аманда през пламъците, през горящите стени на гостната и кухнята, а пламъкът не ги и докосна, а димът им се стори като една незначителна грижа.

Стигнаха до края на пожара, а там една врата се отвори и отвъд нея лежеше светът.

— Трябва само да прекрачиш прага — каза Кумико в ухото й. — Трябва само да кажеш „да“.

Аманда дръпна хартиена носна кърпичка от кутията на бюрото си и си изтри очите.

Незнайно как се беше опомнила в момента, в който, препъвайки се, излизаше от задната врата на къщата на Джордж, цялата мръсна, но без драскотина. Беше капнала от умора след оня момент с падането на тавана и невъзможния страшен дим, наводнил вътрешностите й, но в следващия момент зърна Джей Пи и сякаш отново се пробуди. Видя и баща си, легнал на тревата. Видя и все-така-необяснимо присъстващата Рейчъл. След това беше вдишала дълбоко безмилостно студения, но спасително свеж нощен въздух.

Пожарната пристигна скоро след това и началникът на пожарникарите с овладяно достойнство им съобщи, че на пода на антрето е открито овъглено тяло, като жертвата е намерила смъртта си под срутилия се таван или, още по-вероятно, е паднала заедно с тавана от горния етаж.

Тогава Джордж и Аманда ридаха прегърнати. Впоследствие плакаха заедно още много пъти.

— Добре ли си? — чу се глас.

Аманда внимателно затвори чекмеджето на бюрото си и през сълзи се усмихна на Мей.

— Да. Просто… спомних си някои неща, нали разбираш.

Мей мрачно кимна.

— Как е новият кабинет?

— Тих. Което много ми харесва. Ти скоро също ще си имаш твой кабинет. Ще го измислим, особено сега, когато обядвам с началството веднъж седмично.

Мей пак кимна.

— Може ли тази вечер да дойда един час по-късно? Бавачката ми имала час по кларинет, а и не съм сигурна какво точно да облека.

Джей Пи беше във Франция при баща си — макар че изпълнените с носталгични изблици разговори по скайпа да бяха вече убедили Анри, че една седмица е повече от достатъчна, детето си прекарваше страхотно, а следващото гостуване при татко му вече беше планирано за лятото — така че Аманда и Мей бяха решили да излязат на клуб тази вечер. Нито едната от двете не гореше от особен ентусиазъм, но ако се приберяха рано и завършеха вечерта с вино и телевизия, какъв беше проблемът?

— Разбира се — отвърна Аманда, — но никакво отказване. Трябва да дойдеш.

— Ти също — отвърна Мей и си отиде.

В края на краищата, Аманда имаше и работа за вършене, при това доста в качеството си на нов шеф. Оказа се, че Рейчъл е била наистина изключителен експерт и сега наследничката й трябваше да направи всичко възможно да поддържа същото ниво.

Но първо посегна към телефона си.

Макар че беше показала на Джордж плочката подарък, Аманда все още чувстваше, че не може да му разкаже за халюцинацията си в пожара, за това как е изпаднала в безсъзнание след рухването на тавана и как едно странно видение или каквото беше там, я беше извело през пламъците до задната врата на къщата, като така беше спасило живота й по абсолютно невероятен начин. Но докато набираше номера на баща си, Аманда притисна ръка към гърдите си.

Не, там нямаше никакъв белег. Не, тя не вярваше, че вътре в нея бие златно сърце. И не, изобщо не вярваше, че призракът на Кумико я беше извел вън от огъня.

Но може би все пак вярваше, че когато смъртта беше дишала във врата й, мозъкът й беше изправил пред очите й образа на Кумико, която да успокои страховете й, да направи така, че всичко отново да бъде наред, да й даде шанс да заживее истински.

Което си беше важно. Не, то беше повече от важно.

И сега тя искаше да си поговори с баща си, не за нещо специално, а просто да чуе гласа му, станал по-тъжен и остарял за последните няколко седмици. Искаше да го чуе да казва името й. Искаше тя да каже неговото име. Искаше двамата да кажат името на Кумико.

Заслуша се, докато телефонът звънеше ли, звънеше. Стъпалата на Джордж все още оздравяваха и понякога му беше трудно да извади телефона от бюрото или от чантата си, или от което и да е там място, където го беше оставил. Аманда нямаше нищо против. Щеше да почака.

Освен това искаше да си поговори с баща си за любовта. И за прошката. И за сърцата — за разбитите и за все още биещите.

С едно щракване връзката се осъществи.

— Мила! — възкликна баща й и с топлата радост на гласа му можеха да се нахранят хиляди.

Обективно погледнато, той знаеше, че никога повече няма да изработи друга апликация. Разбира се, още не беше опитвал, беше твърде скоро, твърде скоро. Последните дни не можеше дори да погледне книгите втора ръка, без при това да почувства, че в сърцето му зейва дупка. Но дори и това чувство да отминеше — а той с разума си знаеше, че то ще отмине, но да знаеш нещо и да чувстваш нещо са две напълно различни понятия и вероятно това е причината за всички проблеми, с които се сблъсква човешкият вид — той не можеше дори да си се представи как инстинктивно правеше един разрез тук, друг разрез — там, несигурен каква точно фигура ще се получи в крайна сметка.

А и без нея изрезките нямаха смисъл, разбира се. Просто смешни глупави дреболии без никакво значение. Докато с нея… О, с нея!

Той въздъхна дълбоко.

Усети нежно потупване по гърба.

— Знам, Джордж — каза Мехмет, подминавайки го на път към бюрото, на което посрещаха клиентите. — Излей всичко.

Напоследък Мехмет беше зает с обучението на заместничката си — дребничко момиче от Гана на име Надин, която тъкмо се канеше да започва следването си. Актьорско майсторство. Мехмет я беше наел. Джордж не успя да намери в себе си причина да има нещо против.

Ателието отново се беше върнало към предишното си положение на не-кой-знае-колко-страхотен-но-приличен бизнес, макар че от време на време все още се отбиваха отчаяни купувачи за плочките, с надежда и сълзи в очите. Тръгваха си разочаровани, но само донякъде, защото Джордж им разрешаваше да погледат онова, което светът смяташе за последната непродадена плочка — драконът и жеравът — все така бдяща над него от стената над бюрото му, макар че в момента цената й значително надхвърляше цената на цялото ателие.

На погребението Аманда му беше казала за плочката, която Кумико й подарила, изпълнената с покой и странна тишина плочка, излъчващата атмосфера на странна окончателност плочка, показваща сякаш край на една история по същия начин, по който плочката с дракона и жерава сякаш показваше началото на друга. В една от стаите в дома на Клеър, далеч от другите опечалени, Аманда му беше показала своята плочка и той беше разбрал всичко. Не прие извиненията на дъщеря си, задето я беше държала в тайна, защото никакви извинения не бяха необходими. Той щеше да постъпи по същия начин и се съгласи с готовност плочката и занапред да остане тайна, нещо общо, което щяха да споделят само те двамата.

— Обичам те — каза той на Аманда тогава. — Обичам те толкова много, че сърцето ми се къса. Толкова те обичам, че самата мисъл, че може да си нещастна…

— Знам, татко — беше отвърнала тя, — и това, че знам, ме кара да се чувствам по-добре. Наистина.

Поменът след погребението се беше оказал ден на истината, защото по-късно и Мехмет го беше дръпнал настрани и, искрено разстроен, му беше признал, че всъщност е по-добър актьор, отколкото Джордж беше смятал.

Разбира се, тъкмо Мехмет бил човекът, който пуснал първите слухове за плочките, тайно пращал по мейла подробности на заинтересовани купувачи, той бил дори онзи, който поканил повечето от ужасните хора на партито с надежда те да погледнат на Кумико и Джордж като на ексцентричен феномен.

— Някой трябваше да го направи, Джордж — беше изплакал Мехмет. — Ти просто нямаше да се погрижиш за себе си. Сега не се ли радваш, че имаш всички тези пари?

Джордж дори не се беше ядосал. Мехмет, по някакъв свой си начин, беше сторил всичко само от любов, а оттук нататък не беше възможно Джордж да отрече нещо, сторено от любов. Той дори позволи на Мехмет да направи официален уебсайт за плочките, независимо че нямаше нови за продажба, защото подобна инициатива би била почит към паметта на Кумико.

Той отново погледна към дракона и жерава. Подобно на дъщеря си и той държеше своята плочка толкова близо до себе си, колкото му позволяваше смелостта, носеше я в ателието всяка сутрин и всяка вечер я прибираше обратно вкъщи не само от съображения за сигурност, а защото все още не беше готов да се раздели с нея дори и за ден.

Защото нея я нямаше и плочката беше всичко, което му беше останало за спомен.

Той не беше в състояние да върне жеста на Аманда и да й признае всичко случило се — или онова, което той смяташе, че се е случило — в задния двор. Това, че Кумико го беше помолила да вземе сърцето й, начинът, по който сякаш се беше размила във въздуха, как го беше целунала и след това беше изчезнала. Всъщност, по всичко личеше, че Кумико изобщо не е била там. Джей Пи си спомняше само Рейчъл, която го довела в двора при grand-père, легнал на тревата.

Джей Пи не беше видял Кумико.

Защото Кумико, разбира се, беше загинала в пожара, пожарът, който разследващите власти решиха, че „навярно“ е причинен от забравена запалена свещ, пожар, в който той и дъщеря му бяха оцелели по чудо.

Несъмнено чудо, помисли Джордж сега и потропа с пръсти по подложката върху бюрото си, върху която доскоро правеше апликациите. Ако Кумико не го беше изнесла от огъня и не го беше положила върху заскрежената трева, то как тогава той се беше озовал там? Несъмнено чудо.

Той все още сънуваше, но сега сънищата му бяха различни отпреди, основно сънуваше образи от плочката на Аманда. Сънуваше тиха, спяща планина и съзвездие с формата на грамадна птица, носещо се над планината. В сънищата си сега той не можеше да я докосне, не можеше да говори с нея, само можеше да я съзерцава на небето, вечна и недосегаема. Това бяха сънища за края на историята.

Но в същото време не бяха точно печални сънища. В тях, разбира се, имаше скръб, той често се будеше ридаещ, но чувстваше и дълбок покой, сякаш след края на дълга, дълга битка. Покой. Освобождение. И ако това освобождение не засягаше Джордж, то без съмнение засягаше Кумико. С всеки изминал ден след обективната й смърт, Джордж се превръщаше все повече в наблюдател в рамките на всеки свой собствен сън. Наблюдател на история, която все повече се превръщаше в минало.

Вдигна очи.

Наблюдател. Наблюдател, който разказва различен вариант на историята. Наблюдател, който би разказал случилото се по различен начин от нея самата. Не за да й противоречи, а за да разкаже случилото се просто със свои думи…

— Господин Дънкан? — повика го висок глас с мелодичен акцент и прекъсна потока на мислите му. Поток, към който той щеше да се върне. О, да.

— Какво мога да направя за теб, Надин?

— Чудех се — почна тя свенливо, — дали мога да закъснея за работа в четвъртък?

— С колко да закъснееш?

Тя се сви.

— С четири часа?

Джордж хвърли поглед на Мехмет, който се въртеше напред-назад на стола пред бюрото до входа на ателието.

— На прослушване ли ще ходиш?

Надин го зяпна изненадано.

— Леле! Как познахте?

— Интуиция.

— О, пусни я, Джордж — обади се Мехмет. — Трябва да я чуеш как пее. Глас като тромпета на Дизи Гилеспи.

— Това нещо хубаво ли е?

— Няма да повярваш колко е хубаво.

— Мога да ви попея — предложи Надин.

— Не точно сега — отвърна Джордж. — Да, можеш да закъснееш.

— Благодаря ви, господин Дънкан — Мехмет шептеше и жестикулираше. — О — допълни момичето, — вижте какво намерихме. Мехмет каза да ви го дам.

Тя протегна смайващо малката си ръчица — Джордж получи рязко прозрение за евентуалния й успех в главната роля на една бъдеща антирасистка и джендър-необвързана постановка на „Оливър!“ — и подаде на Джордж нещо, което отначало му се стори като едно просто парченце хартия.

После той посегна и го взе от ръката й.

И за малко не падна от стола.

— Беше паднало зад бюрото ти — рече Мехмет. — Толкова е малко, сигурно течението го е духнало.

— Никога нямаше да го намерим, ако не бях изпуснала кутията с кламерите, помните ли? — допълни Надин.

Джордж бавно кимна. Кутията беше индустриална опаковка с десет хиляди кламера, която малките ръчички на Надин изпуснаха и произведоха невероятно шоу, като пръснаха съдържанието й из цялото ателие. Джордж беше убеден, че ще намира кламери по пода до деня на пенсионирането си.

Но това бяха само мимолетни мисли, които едва докоснаха съзнанието му, съсредоточено върху онова, което момичето му беше подало.

Беше жерав, изрязан от едно-единствено парче хартия, същият като онзи, който той беше изработил в първия ден от запознанството им, същият като онзи, който висеше на плочката над главата му.

Но това беше невъзможно.

— Това е невъзможно — рече Джордж.

— Не е невъзможно — отвърна Надин. — Просто направих голяма бъркотия.

— Не, не — поправи се Джордж. — Аз направих само един такъв. Кумико го взе. Сложи го на плочката. На тази плочка. Над мен на стената.

— Виждал съм сто пъти да правиш тия изрезки — намеси се Мехмет. — Милион пъти опитваш, докато го докараш — сви рамене. — Не смятам, че истинските художници правят така, ама щом при тебе сработва…

— С този жерав не съм постъпвал така — прошепна Джордж, без да откъсва очи от фигурката. За нея наистина не беше правил никакви проби. Сигурен беше. Най-вече защото жеравът в ръката му изобщо не приличаше на гъска.

После отново заплака, тихо, неудържимо. Надин, вече свикнала с плача му след една седмица работа в ателието, сложи окуражително ръка на рамото му.

— Моят баща почина, когато бях на дванайсет години — каза. — Мъката не отминава. Но се променя.

— Знам — кимна Джордж, все така с жерава в ръка, толкова малък, така съвършен. Беше изрязан от страница без думи, целият чист и бял.

Страница без думи, помисли Джордж.

— Прави бяхме да ти го дадем, нали? — пристъпи напред Мехмет. — Намерихме го и аз реших, че, тъй като ти и без това изгуби почти всичко в пожара…

Почти всичко беше доста далеч от истината. Джордж нямаше дори какво да облече, след като беше избягал чисто гол. По-лошото беше, че в огъня беше останал и старият му мобилен телефон, в който бяха всички снимки на Кумико. Нищо не беше останало и в нейния апартамент, защото тъкмо онзи ден тя беше пренесла окончателно и последните си вещи в дома на Джордж.

Не беше останало нищо, освен тялото й, което погребаха — решение, от което погребалният агент деликатно се опита да ги отклони, определяйки го като американско и непрактично, но тъй като така и не беше открил никакви родственици на Кумико, с които да се съобрази, в крайна сметка Джордж й купи нова рокля, нов шлифер и нов куфар, възможно най-подобен на онзи, който тя винаги носеше — всички те бяха погребани заедно с нея, въпреки че тялото беше толкова лошо обгорено, че така и не му позволиха да го види. Джордж нямаше представа дали дрехите изобщо са били използвани според молбата му.

Дори не беше успял да я целуне за сбогом.

Само дето я беше целунал, разбира се.

— Пак ти повтарям, Джордж — обади се Мехмет, докато Джордж продължаваше да плаче тихо, — вземи си още отпуска. Ние тук ще се справим, докато стъпалата ти оздравеят както трябва, докато си намериш нова къща и, докато, знам ли, си в траур.

За миг Джордж се замисли над това предложение. Беше разумно. Клеър и Ханк с непоколебима доброта го бяха прибрали от болницата и веднага го бяха настанили в една твърде луксозна стая в хотела на Ханк. Макар че Джордж разполагаше с неприлично голяма сума в банката от продажбата на плочките, двамата бяха отказали да получат и стотинка и несъмнено искрено му бяха предложили да остане в хотела колкото поиска. Джордж прие, че просто искат да го наглеждат и като никога установи, че няма нищо против това.

Нощите, разбира се, бяха тежки, но дните бяха дори още по-тежки, докато най-сетне оздравя достатъчно, за да идва отново всеки ден в ателието, куцайки на патериците и предизвиквайки изненадата на скандализирания Мехмет. Мехмет от своя страна, въпреки вечното си мрънкане, се беше справил изключително добре в отсъствие на шефа и Джордж не се съмняваше, че ще продължи да се справя, докато нещата се поуспокоят, особено при положение, че в момента момчето изобщо не бързаше да напуска.

Но не.

— Не — отвърна Джордж и изтри сълзите си. — Имам нужда да правя нещо. Не мога просто да си седя ей така по цял ден. Трябва да съм зает с някакви задачи.

Звънчето над вратата се обади и в ателието влезе клиент.

— Вървете да се оправите с него — каза Джордж. — Аз съм наред.

Мехмет и Надин го погледаха мълчаливо още миг, после отидоха да приемат поръчката за поредната серия тениски за ергенско парти. Джордж веднага чу как Мехмет дава на Надин поредния невероятно погрешен пример за правилно обслужване на клиенти, но остави да мине покрай ушите му.

Защото отново се беше взрял в хартиения жерав.

Беше невъзможно. Никога не беше изрязвал тази фигурка. Или? Не. Първо на първо, беше изработена твърде майсторски. Твърде ярка, твърде стегната, истински жерав. Невъзможно беше да е негова. Невъзможно беше да са я намерили тук.

Но в задния му двор да долети жив жерав със стрела в крилото също беше невъзможно. Невъзможно беше и почти случайното начало на работата върху плочките, превърнали се в такъв необясним успех. Всъщност, Кумико във всеки свой аспект сама по себе си беше откровено невъзможна.

Той наистина ли вярваше, че тя беше жеравът? Наистина ли вярваше, че е дошла при него, за да му донесе щастие, но той се беше оказал твърде алчен да знае още и още за нея? Наистина ли вярваше в случилото се в задния двор по време на пожара? Наистина ли тяхната история беше завършила така?

Ако историите по света изобщо имаха край. Ако всеки край всъщност не беше нечие чуждо начало.

Не, разбира се, че не вярваше в нищо от това.

И да, отвъд всички мисли и чувства, той знаеше, че всичко това е истина.

Жерав, направен от хартия. Направен от чисто бяла хартия.

Ако това беше послание, Джордж разбра, че знае смисъла му.

Внимателно остави жерава на бюрото, като внимаваше да не го смачка. По-късно щеше да го сложи под стъкло, да го пази с най-голямо внимание, но за момента имаше по-належаща задача. Повече никога нямаше да прави изрезки, не, това беше ясно, но този жерав, независимо по какъв начин беше попаднал в ръцете му, беше изрязан от страница без думи. От страница без написана на нея история.

Страница, чакаща да бъде запълнена.

Джордж грабна първия тефтер, който му попадна под ръка. Беше безплатна мостра от един от доставчиците му с рекламно лого на всяка страница. Джордж го хвърли в коша. Продължи да търси, да отваря чекмеджета, изтъркалвайки стола си до шкафовете с материали. В ателието имаше на склад невъобразимо разнообразие от хартии, от свръхевтини купчини до листа, които човек можеше да използва вместо чаршафи, но, колкото и да не му се вярваше, никъде не се виждаше подходящ тефтер, нито дори тетрадка, като онези за училище. „Всъщност“, помисли Джордж, „дали учениците още използват тетрадки или само лаптопи, смартфони и диктофони, на които си записват уроците?“

— Мехмет! — излая той, стряскайки всички, в това число и клиента. — Къде са тефтерите, мътните да ги вземат?

— Аз имам един — обади се Надин. Измъкна раницата си изпод плота на бюрото, извади зелен тефтер и го подаде на Джордж. — Да си водя записки на лекциите.

— А-ха! — триумфиращо възкликна Джордж. — Значи все още пишете в тефтери!

— Какви ги говориш? — попита Мехмет в лека тревога в гласа, сякаш през цялото време беше очаквал Джордж да получи нервна криза и сега, когато моментът беше дошъл, се беше оказал по-неподготвен, отколкото му се е искало.

— Нищо, нищо — отвърна Джордж и отвори на чиста страница. Надин не беше започнала да използва тефтера. Няма значение, щеше да й купи нов за лекциите. — Благодаря ти — каза й Джордж, после добави: — Извинете — към клиента и с езика на тялото си подчерта, че сега вече би искал да го оставят на мира.

Взе химикалка, задържа ръката си над страницата и се поколеба за момент.

После написа: В сънищата си тя лети.

Почувства как нещо в сърцето му прелива, сякаш гърдите му се изпълват със златна светлина.

Отнякъде долетя далечен звук и една непретоварена част от съзнанието му му подсказа, че звъни телефонът. Той не му обърна внимание.

Защото това беше истината. Да. Знаеше я така, както беше знаел всяка една подробност за нея. Така щеше да я запомни. Тук тя щеше да заживее отново. Щеше да разкаже историята й. Не цялата й история, разбира се, но историята за нея и него, историята, която той знаеше, защото всеки може да разкаже само онова, което сам знае. Една перспектива, една гледна точка.

Но тъкмо затова разказът щеше да е истинен.

В сънищата си тя лети, прочете Джордж.

И се усмихна. Да, това беше началото. По-точно едно възможно начало, но щеше да свърши работа.

Той допря химикалката до листа и се зае да пише още.

— Джордж, хайде, моля ти се — обади се Мехмет и му подаде все така звънящия телефон.

Джордж примигна неразбиращо за момент. Разбира се, телефонът беше неговият. Новият, който мобилният оператор му изпрати след пожара. Без екстри, с непознат рингтон и с въведени всичко на всичко три контакта в указателя. Номерата на дъщеря му, на бившата му съпруга и на главния помощник в ателието.

Аманда, пишеше на малкия дисплей.

— Благодаря ти — каза Джордж и взе апарата.

След пожара дъщеря му му се обаждаше поне по два пъти на ден. Да, това беше нормално. Той гореше от желание да си говори с нея. Нещо повече, вълнуваше се, вълнуваше се от нетърпение да говори пак за Кумико, за книгата, която точно в този момент беше осъзнал, че ще напише.

Но най-много се вълнуваше от желание да говори за последните събития в живота си. За дни, за които щеше да си спомня винаги с болка, да, но и с удивление. Аманда беше единствената, която можеше да го разбере и макар че никога нямаше да може да й каже цялата истина, може би щеше да успее да я напише в книгата си.

И може би чрез книгата Кумико, която беше познавал, щеше да живее, да живее вечно.

„Да“, помисли той и очите му отново се наляха със сълзи.

Да.

Той вдигна телефона с разбито, но преливащо от радост сърце, готов да говори с дъщеря си за смайващото и чудесното в света.

1

Непреведима игра на думи. На английски crane освен жерав (зоол.), означава и товароподемен кран — Б.пр.

2

„Невероятното пътешествие“ („The Incredible Journey“) е популярен роман от шотландската писателка Шийла Бърнфорд, разказващ историята на две кучета и едно сиамско коте, преминали сами повече от 480 км, за да се върнат при любимите си стопани — Б.пр.

3

Доротея Брук — героиня от класическия роман на Джордж Елиът „Мидълмарч“ — Б.пр.

4

Хосе-Аркадио Буендия — героя от романа на Габриел Гарсия Маркес „Сто години самота“ — Б.пр.

5

Хал Инканденца — герой от романа „Безкрайна шега“ на наскоро самоубилия се млад американски писател Дейвид Фостър Уолъс — Б.пр.

6

Слабият английски на Жан-Пиер го подвежда по аналогия да образува множественото число на „лос“ (moose, англ.) по същия начин като множественото число на „гъска“ (goose, англ.), което не е граматически вярно, независимо че в единствено число думите са фонетично сходни. Непреведима игра на думи — Б.пр.

7

Аманда се шегува, цитирайки известна песничка от комедийното шоу на ВВС от 70-те години „Монти Пайтън“; в конкретния скеч се подиграват на канадските дървосекачи — Б.пр.

8

Джордж се шегува — ругатнята (damn — англ.) по произношение съвпада с dam (бент — англ.) — нещо, което бобрите строят; непреведима игра на думи — Б.пр.

9

Рейчъл Уайтрийд (род. 1963) — модерна английска скулпторка и архитектка; основен лайтмотив на работата й е опитът чрез материални обекти да се предаде присъствието на празното пространство — Б.пр.

10

„Златният бокал“ (англ. „The Golden Bowl“, 1904) — роман от американския писател Хенри Джеймс — Б.пр.

11

от фр. — пожар — Б.пр.

Content

Патрик Нес
Жената жерав

Бележки и благодарности

I.

II.

III.

IV.

V.

1