Крис Картър

Един по един

(книга 5 от "Робърт Хънтър")

1.

Един куршум в тила в стил екзекуция. Мнозина смятат, че това е много мъчителен начин да умреш. Истината обаче е друга. Не е мъчителен, поне за жертвата.

Деветмилиметровият куршум влиза в черепа и излиза от другата страна за трийсетхилядни от секундата. Разбива черепа и разкъсва мозъка толкова бързо, че нервната система няма време да регистрира никаква болка. Ако ъгълът, под който куршумът влиза в главата, е подбран добре, куршумът прерязва кората на главния мозък и дори таламуса така, че мозъкът престава да функционира и резултатът е мигновена смърт. Ако ъгълът на изстрела не е подбран добре, жертвата може да оцелее, но не и без сериозно мозъчно увреждане. Входящата рана е не по-голяма от малко гроздово зърно, но изходящата рана може да е колкото топка за тенис в зависимост от вида на куршума.

Убитият мъж на снимката, която гледаше детектив Робърт Хънтър от отдел „Убийства“ на лосанджелиската полиция, беше умрял моментално. Куршумът беше минал напречно през черепа, бе разкъсал малкия мозък, слепоочната кост и фронталния лоб и беше причинил фатално мозъчно увреждане за трийсетхилядни от секундата. Мъжът беше умрял за по-малко от една секунда.

Случаят не беше на Хънтър, а на детектив Тери Радли, но снимките от разследването бяха попаднали по грешка на бюрото му. Докато той връщаше фотографиите в папката, телефонът на бюрото му иззвъня.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“ — отговори той, предполагайки, че детектив Радой се обажда за снимките.

От другия край на линията последва мълчание.

— Ало?

— Детектив Робърт Хънтър ли е? — чу се спокоен, дрезгав мъжки глас.

— Да, аз съм детектив Робърт Хънтър. С какво мога да ви помогна?

Мъжът си пое дъх.

— Това ще трябва да разберем, детектив.

Хънтър се намръщи.

— Искам пълното ти внимание през следващите няколко минути.

Робърт се прокашля.

— Извинете, но не разбрах името ви…

— Млъкни, по дяволите, и слушай, детектив — прекъсна го непознатият. Гласът му все още беше спокоен. — Това не е разговор.

Хънтър млъкна. Полицията в Лос Анджелис получаваше десетки, понякога стотици смахнати обаждания на ден — пияници, надрусани наркомани, членове на банди, които се правеха на много печени, психопати, хора, които съобщаваха за правителствени конспирации, и дори такива, които твърдяха, че са видели Елвис Пресли в местната закусвалня. В тона на този човек обаче имаше нещо друго, което подсказваше на Робърт, че ще направи грешка, ако приеме обаждането като шега. Той реши да се престори, че играе по свирката на непознатия.

Детектив Карлос Гарсия, партньорът му, седеше зад бюрото си срещу него в малкия им кабинет на петия етаж на сградата на Главното управление на полицията в центъра на Лос Анджелис. Дългата му тъмнокестенява коса беше завързана на пригладена с брилянтин опашка. Гарсия четеше нещо на екрана на компютъра си, без да слуша разговора на партньора си. Беше отблъснал стола си от бюрото и бе сключил пръсти зад главата си.

Робърт изщрака с пръсти, за да привлече вниманието му, посочи телефонната слушалка до ухото си и му направи знак, като завъртя показалеца си, че иска разговорът да бъде записан и проследен.

Карлос веднага вдигна телефона на бюрото си, набра вътрешен код, който го свърза с оперативния отдел, и задвижи нещата за по-малко от пет секунди. Направи знак на Хънтър, който му сигнализира да слуша. Гарсия се включи на линията.

— Предполагам, че имаш компютър на бюрото си, детектив — продължи непознатият, — и че компютърът е свързан с интернет.

— Да.

Последва напрегнато мълчание.

— Добре. Искам да напишеш в търсачката адреса, който ще ти кажа… Готов ли си?

Робърт се поколеба.

— Повярвай ми, детектив, ще искаш да видиш това.

Хънтър се наведе над клавиатурата и отвори на екрана интернет търсачката. Карлос направи същото.

— Готов съм — спокойно отговори Робърт.

Мъжът му каза интернет адрес, съставен само от цифри и точки, без букви.

Детективите написаха поредицата в търсачките си и натиснаха ENTER. Екраните на компютрите им проблеснаха два пъти и после уебстраницата се зареди.

Двамата застинаха на местата си и в стаята настъпи зловеща тишина.

Мъжът по телефона се изкикоти:

— Мисля, че вече привлякох пълното ти внимание.

2.

Централата на ФБР се намира на Пенсилвания Авеню 935 във Вашингтон, окръг Колумбия, само на няколко преки от Белия дом и Министерството на правосъдието. Освен централата ФБР има петдесет и шест полеви офиса, разпръснати в петдесет американски щата. Повечето контролират по няколко сателитни клетки, наречени „резидентурни агенции“.

Офисът в Лос Анджелис на булевард „Уилшър“ е един от най-големите полеви офиси на ФБР на американска територия и контролира десет резидентурни агенции. Освен това е един от малкото със специален отдел „Киберпрестъпност“.

Главната задача на отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР е да разследва високотехнологични престъпления, включително свързани с тероризма, неправомерни компютърни прониквания, сексуална експлоатация по интернет и големи кибер измами. В Съединените щати само през последните пет години киберпрестъпленията са се увеличили десет пъти. Американското правителство и агенциите му получават повече от един милиард атаки всеки ден, идващи от различни източници от целия свят.

През 2011 година в сенатската комисия по търговия, наука и транспорт постъпи доклад, според който киберпрестъпленията в Съединените щати носят незаконна печалба от осемстотин милиона долара годишно, превръщайки ги в най-доходния нелегален бизнес в страната, надминаващ търговията с наркотици.

Хиляди „уебкраулъри“ на ФБР, също така известни като „богове“ или „уеб паяци“, постоянно претърсват мрежата и издирват всичко подозрително, свързано с някакъв вид високотехнологични престъпления в САЩ и извън страната. Работата е огромна и агентите на ФБР съзнават, че откритията на боговете са само капка в океана на киберпрестъпността. За всяка заплаха, която откриват, хиляди остават незабелязани. И именно затова в онова есенно утро в края на септември никой уеб паяк на ФБР не засече уебстраницата, която гледаха детектив Хънтър и партньорът му Гарсия в сградата на Главното управление на полицията.

3.

Детективите бяха приковали погледи в екраните на компютрите си, опитвайки се да проумеят сюрреалистичната картина, която показваше голям, прозрачен квадратен контейнер. Изглеждаше направен от стъкло, но можеше да е и от перспекс или друг подобен материал. Хънтър предположи, че всяка страна е приблизително широка метър и половина и висока най-малко метър и осемдесет. Контейнерът беше отворен — нямаше капак — и вероятно беше направен от човешка ръка. Четирите стени бяха свързани с метални рамки и дебели бели херметици. Цялото нещо приличаше на подсилена душ-кабина. Вътре имаше две метални тръби с диаметър седем-осем сантиметра, едната вляво, а другата вдясно, простиращи се от пода до върха. Тръбите бяха осеяни с дупки, не по-големи от диаметъра на обикновен молив. Две неща обаче безпокояха Хънтър. Едното беше фактът, че образът, изглежда, се предаваше на живо, а другото — онова, което се намираше в средата на контейнера, точно между двете метални тръби.

Завързан за тежък метален стол, там седеше бял мъж на възраст между двайсет и пет и трийсет години. Косата му беше светлокестенява и подстригана късо. Беше само по боксерки на райета. Мъжът беше възпълен, със закръглено лице, пухкави бузи и дебели ръце. Потеше се обилно и въпреки че не изглеждаше ранен, на лицето му беше изписан неподправен ужас. Очите му бяха широко отворени и той бързо си поемаше дъх през кърпата, завързана на устата му. Съдейки по бързите движения на корема му, Хънтър видя, че човекът почти хипервентилира. Мъжът трепереше и се оглеждаше наоколо като объркана и уплашена мишка.

Образът беше обагрен в зеленикаво и това означаваше, че камерата има обектив за нощно виждане. Мъжът явно седеше в тъмно помещение.

— Реално ли е това? — прошепна Карлос на Робърт, закривайки с ръка телефонната слушалка.

Хънтър повдигна рамене, без да откъсва очи от екрана.

Сякаш по подаден сигнал човекът на телефона наруши мълчанието:

— Ако се питаш дали това е реално, детектив, нека ти покажа.

Камерата се насочи надясно към безлична тухлена стена, където беше монтиран кръгъл стенен часовник, който показваше 14:57. Робърт и Карлос погледнаха часовниците си — 14:57. След това камерата се спусна надолу и се фокусира върху вестника, поставен на пода до стената и показа в едър план първата страница и датата. Вестникът беше сутрешният брой на „Ел Ей Таймс“.

— Е, доволен ли си? — попита мъжът по телефона.

Камерата отново се съсредоточи върху човека в контейнера. Носът му беше започнал да тече, а по лицето му се търкаляха сълзи.

— Контейнерът, който виждаш, е направен от подсилено стъкло, достатъчно здраво да устои на куршум — обясни непознатият с леденостуден тон. — Вратата има абсолютно сигурен заключващ механизъм и херметическа пломба. Отваря се само навън. Накратко, мъжът, когото виждаш на екрана си, е затворен вътре и не може да излезе.

Уплашеният човек в контейнера погледна право към камерата. Хънтър бързо натисна клавиша „Принтирай“ и запамети десктопа в буферната област на компютъра си. Надяваше се, че сега разполага със снимка на лицето на жертвата и ще може да установи самоличността й.

— Причината да ти се обадя, детектив, е, че се нуждая от помощта ти.

Мъжът на екрана започна да диша тежко. Тялото му се обля в пот. Всеки момент щеше да изпадне в паника.

— Добре, да не се вълнуваме — отвърна Робърт, като се стараеше гласът му да звучи спокойно, но авторитетно.

— Ще направя всичко, за да ви помогна. Само ми кажете как.

— Ами… може да решиш как да умре този човек.

4.

Детективите се спогледаха неспокойно. Карлос изключи обаждането и набра вътрешния код за връзка с оперативния отдел.

— Моля те, кажи ми, че сте определили местоположението на този мръсник — каза Гарсия веднага щом му отговориха от другия край на линията.

— Още не, детектив — отвърна жената от оперативния отдел. — Трябва ни още минута и нещо. Поддържайте разговора.

— Той вече не иска да говори.

— Близо сме, но ни трябва още малко време.

— Мамка му! — Карлос поклати глава и направи знак на партньора си да продължи да говори. — Кажете ми веднага щом научите нещо. — Затвори и отново се включи в разговора на Робърт.

— Огън или вода, детектив? — попита непознатият по телефона.

Хънтър се намръщи.

— Какво?

— Огън или вода? — повтори мъжът с развеселен тон. — Тръбите в стъкления контейнер, който виждаш на екрана си, могат да бълват огън или да го напълнят с вода.

Сърцето на Робърт заблъска в гърдите му.

— Избирай, детектив. Как искаш да го видиш да умира — от огън или от вода? Да го удавим ли или да го изгорим жив? — Думите не прозвучаха като шега.

Гарсия се размърда неспокойно на стола.

— Почакай — каза Хънтър, стараейки се гласът му да не потрепери. — Не е необходимо да го правиш.

— Знам, че не е необходимо, но искам да го направя. Ще бъде забавно, не мислиш ли? — Пълното безразличие в гласа на мъжа беше хипнотично.

— Хайде, хайде — измърмори Карлос през стиснати зъби, без да откъсва поглед от редицата лампички на телефона си. От оперативния отдел все още не се обаждаха.

— Избирай, детектив — заповяда непознатият. — Искам ти да решиш как да умре този човек.

Робърт не отговори.

— Предлагам да избереш едното, детектив, защото ти обещавам, че алтернативата е много по-неприятна.

— Знаеш, че не мога да взема такова решение…

— Избирай — изкрещя мъжът.

— Добре. — Гласът на Хънтър остана спокоен. — Не избирам нито едното от двете.

— Това не е възможност за избор.

— Възможност е. Нека поговорим за това за момент.

Непознатият се изсмя ядосано.

— Няма да стане. Времето за говорене свърши. Ако ти не избереш… аз ще го сторя. И в двата случая той ще умре.

На телефонния апарат на Гарсия започна да проблясва червена светлина. Той бързо се прехвърли на другата линия.

— Кажи ми, че го засякохте.

— Засякохме го, детектив — развълнувано отговори женският глас. — Той е в… — Тя млъкна за миг. — Какво е това, по дяволите?

— Къде е? — настоя Карлос.

— Какво става, по дяволите? — попита жената, но той знаеше, че тя не говори на него. От другия край на линията се чу неразбираем шепот. Нещо не беше наред.

— Говорете — повиши тон Карлос.

— Нещата се объркаха, детектив — най-после отговори жената. — Помислихме, че сме го засекли в Норуок, но сигналът изведнъж се прехвърли в Темпъл Сити и после в Ел Монте, а сега показва, че обаждането идва от Лонг Бийч. Той пренасочва сигнала на всеки пет секунди. Дори да го държим на телефона още един час, няма да можем да определим местоположението му. — Тя млъкна за миг. — Сигналът току-що се премести в Холивуд. Съжалявам, детектив. Този човек е много обигран и знае какво прави.

— Мамка му! — Гарсия отново се включи в разговора на Хънтър и поклати глава. — Той прехвърля сигнала — прошепна. — Не можем да го засечем.

Робърт затвори очи.

— Защо правиш това? — попита той мъжа по телефона.

— Защото искам — отвърна непознатият. — Имаш три секунди да избереш, детектив Хънтър. Огън или вода? Хвърли монета, ако се налага. Попитай партньора си. Знам, че той слуша.

Гарсия не каза нищо.

— Почакай — рече Хънтър. — Как да направя избор, когато не знам кой е онзи човек и защо си го затворил в контейнера? Разкажи ми за какво става дума.

Мъжът отново се изсмя.

— Ще трябва сам да разбереш, детектив. Имаш две секунди.

— Не го прави. Можем да си помогнем взаимно.

Карлос отмести очи от компютърния екран и се втренчи в партньора си.

— Една секунда, детектив.

— Хайде, разкажи ми — повтори Робърт. — Можем да обсъдим проблема и да намерим по-добро решение.

Гарсия затаи дъх.

— Решението е огън или вода, детектив. Времето изтече. Е, какво да бъде?

— Виж, сигурно има друг начин да…

ТРЯС! ТРЯС! ТРЯС!

Звукът изригна в телефоните на Хънтър и Гарсия толкова силно, че главите им отхвръкнаха назад, сякаш ги зашлевиха през лицата. Мъжът явно беше ударил слушалката в дървена повърхност три пъти, за да привлече вниманието им.

— Изглежда, не ме слушаш, детектив Хънтър. Приключихме с разговорите. Сега единствената дума, която искам да чуя от теб, е огън или вода. Нищо друго.

Робърт не отговори.

— Както искаш. Щом не желаеш да избереш, аз ще го направя. И сега избирам о…

— Вода — прекъсна го Хънтър с твърд глас. — Избирам вода.

Непознатият се изсмя развеселено.

— Знаех, че ще избереш вода, детектив.

Робърт мълчеше.

— Всъщност беше очевидно. Ти обмисли вариантите за избор и смъртта чрез удавяне ти се стори не толкова ужасна, по-хуманна, по-малко болезнена и по-бърза, отколкото да изгориш жив, нали? Но виждал ли си как се дави човек, детектив?

Мълчание.

— Виждал ли си отчаянието в очите на човек, който затаява дъх, колкото по-дълго може, съзнавайки, че смъртта е около него и се приближава бързо?

Хънтър прокара пръсти през късата си коса.

— Виждал ли си как удавникът трескаво и озадачено се оглежда наоколо, търсейки чудо, което не е там? Чудо, което никога няма да стане?

Робърт продължаваше да мълчи.

— Виждал ли си как тялото се гърчи конвулсивно, сякаш го умъртвяват с електричество и човекът най-после се е отказал от всякаква надежда и поема първата глътка вода? Как очите му сякаш ще изскочат от черепа, докато водата нахлува в белите му дробове и той бавно започва да се задушава? — Мъжът нарочно започна да диша тежко. — Знаеш ли, че е невъзможно да затвориш очи, когато се давиш? Това е машинална моторна реакция, когато мозъкът изпитва кислороден глад.

Гарсия пак отмести поглед към екрана на компютъра си.

Мъжът по телефона се изсмя още веднъж, този път кикот, с който изпуска напрежението.

— Продължавай да гледаш, детектив. Шоуто ще става все по-интересно.

Линията прекъсна.

5.

Изведнъж и с невероятна бързина от тръбите в стъкления контейнер започна да струи вода. Мъжът на стола се изненада и тялото му силно потрепери от страх. Очите му се разшириха от отчаяние, когато осъзна какво става. Въпреки кърпата на устата му той започна да крещи като обезумял, но детективите не чуваха звук.

— Боже мой! — промълви Карлос и допря до устата си стиснатата си в юмрук ръка. — Той не се шегува. Ще го направи. Ще удави горкия човек, по дяволите!

Мъжът в резервоара риташе и се гърчеше ожесточено, но въжетата не му позволяваха да помръдне нито сантиметър. Не можеше да се освободи, каквото и да правеше. Столът беше занитен за пода.

— Това е лудост — добави Гарсия.

Робърт седеше неподвижно и без да мига, гледаше компютърния екран. Знаеше, че не могат да направят абсолютно нищо от кабинета си, освен може би да съберат доказателства.

— Има ли начин да запишем това? — попита той.

Карлос повдигна рамене.

— Не знам. Едва ли.

Хънтър взе слушалката и се свърза с телефонната централа на лосанджелиската полиция.

— Дайте ми шефа на отдел „Компютърни престъпления“. Веднага. Случаят е спешен.

След две секунди чу позвъняване и четири секунди по-късно отговори баритонов глас:

— Денис Бакстър, отдел „Компютърни престъпления“.

— Денис, обажда се детектив Хънтър от специалния отдел „Убийства“.

— Здравей, детектив. С какво мога да ти помогна?

— Кажи ми, има ли начин да запиша нещо, което се излъчва на живо с уебкамера и което в момента гледам на компютъра си?

Бакстър се засмя.

— Брей, толкова ли е гореща мацката?

— Има ли начин или няма, Денис? — Тонът на Робърт прогони закачливостта от гласа на Бакстър.

— Не и ако нямаш инсталиран софтуер за записване от екрана на компютъра си — отговори той.

— Имам ли такова нещо?

— На компютър в кабинет в полицията? Това не е стандартна процедура. Трябва да подадеш молба и ще ти бъде инсталиран след един-два дни.

— Не ми върши работа. Искам да запиша онова, което виждам на екрана си в момента.

Последва кратко мълчание.

— Ами, можем да го направим от тук — каза Бакстър. — Ако гледаш нещо на живо в интернет, дай ми уебадреса. Ще се включа в същия уебсайт и ще го запиша. Как ти се струва?

— Добре. Да опитаме. — Хънтър му продиктува поредицата от цифри, която му беше казал мъжът по телефона преди няколко минути.

— Това IP адрес ли е? — попита Денис.

— Да. Може ли да се проследят?

— Може. Всъщност това е главното им предназначение. IP адресите са почти като регистрационен номер за всеки компютър, свързан с интернет. Щом го имам, мога да ти кажа точното местонахождение на компютъра — източник.

Робърт се намръщи. Възможно ли беше непознатият мъж да е допуснал такава глупава грешка?

— Искаш ли да започна проследяване? — попита Бакстър.

— Да.

— Добре. Ще ти се обадя веднага щом науча нещо — каза Денис и затвори.

Водата вече стигаше до кръста на младия мъж. Хънтър изчисли, че с тази скорост човекът ще бъде напълно потопен след една-две минути.

— От оперативния отдел казаха, че няма как да проследят обаждането, така ли? — обърна се той към Гарсия.

— Да. Той местел сигнала из целия град.

Водата стигна до корема на човека. Той все още се гърчеше, мъчейки се да се освободи, но постепенно губеше сили и трепереше все повече. Робърт предположи, че това се дължи на комбинация от неконтролируем страх и температурата на водата.

Хънтър и Гарсия не бяха в състояние да говорят и затова мълчаха и гледаха как смъртта се промъква сантиметър по сантиметър към мъжа, завързан за стола.

Телефонът на бюрото на Робърт иззвъня.

— Детектив, реално ли е това? — попита Денис Бакстър.

— В момента нямам причина да мисля, че не е. Записваш ли го?

— Да.

— Успя ли да проследиш IP адреса?

— Още не. Може да отнеме няколко минути.

— Обади ми се, ако разбереш нещо.

— Разбира се.

Водата стигна до гърдите на мъжа и камерата бавно показа в едър план лицето му. Той ридаеше. Надеждата беше изчезнала от очите му. Предаваше се.

— Не искам да гледам — заяви Карлос, стана и започна да крачи из стаята.

Водата стигна до раменете на жертвата. След минута щеше да се издигне над носа му и смъртта щеше да настъпи със следващото поемане на дъх. Мъжът затвори очи и зачака. Вече не се опитваше да се освободи.

Водата стигна до брадичката му и после изведнъж спря. От тръбите не излизаше нито капка.

— Какво става, по дяволите? — Детективите се спогледаха и после отново насочиха очи към екрана. На лицата им се изписа изненада.

— Било е проклета измама — рече Карлос и се приближи до партньора си, като се усмихна нервно. — Някоя откачалка си играеше с нас.

Робърт обаче не беше толкова сигурен.

В същия миг телефонът на бюрото му иззвъня.

6.

Звънът на телефона разкъса тишината като гръм, раздиращ нощно небе.

— Много си умен, детектив Хънтър — каза мъжът от другия край на линията.

Робърт бързо направи знак на Гарсия и разговорът отново започна да се записва.

— Едва не ме заблуди — продължи непознатият. — Помислих за много трогателна загрижеността ти за жертвата. Щом разбра, че няма как да го спасиш, ти избра решението, което ти се стори по-малко садистично и болезнено и по-бързо от двата варианта, които ти предложих. Но това беше само половината от историята, нали?

Карлос изглеждаше озадачен.

Хънтър не отговори.

— Досетих се каква е скритата причина за избора ти, детектив.

Мълчание.

— Ти разбра, че ще избера огън, и побърза да ме прекъснеш и да избереш вода. — Той се засмя самоуверено. — Водата ти дава надежда, нали?

— Надежда? — беззвучно произнесе Гарсия и се намръщи.

— Надеждата, че ако намериш трупа, супермодерната ти, високотехнологична лаборатория по криминалистика — подигравателно произнесе мъжът — ще открие нещо, може би върху кожата или косата, или следи от нещо под ноктите или в устата. Кой знае какви микроскопични улики може да съм оставил, нали така, детектив Хънтър? Огънят обаче би унищожил всичко. Ще изпепели цялото тяло и всичко друго в него. Няма да останат абсолютно никакви улики.

Карлос не беше помислил за това.

— Но ако човекът се удави, тялото остава непокътнато. Смъртта настъпва от задушаване… Кожа, коса, нокти… Нищо не се унищожава. Всичко се запазва и може да бъде анализирано. — Непознатият млъкна, за да си поеме дъх. — Може да бъдат открити един милион неща. Дори водата в белите му дробове може да подскаже нещо. Затова избра вода, нали, детектив? Щом не можеш да го спасиш, избираш по-малкото зло. — Мъжът се засмя. — Винаги разсъждаваш като детектив. Никога не си забавен.

Робърт леко поклати глава.

— Ти беше прав в първото си предположение. Не исках жертвата да страда.

— Разбира се, но… само в случай, че съм прав, познай какво. Подготвил съм се.

Завързаният мъж отново беше отворил очи. Все още трепереше и въпреки мрака се оглеждаше наоколо, чакаше… ослушваше се.

Не се чуваше звук. Водата беше спряла.

Запушената му уста се изкриви в свенлива усмивка. Блясъкът на надежда се завърна в очите му, сякаш всичко е било кошмар… или извратена шега. Той преглътна с усилие, затвори очи и отметна назад глава, сякаш благодареше на Бога. През спуснатите му клепачи си проправиха път сълзи, които започнаха да се стичат по лицето му.

— Продължавай да гледаш, детектив. — В гласа на човека по телефона прозвуча гордост. — Шоуто ще бъде невероятно, като в цирк „Солей“ — добави той и затвори.

Нивото на водата в стъкления контейнер на екрана започна да спада.

— Той източва аквариума — отбеляза Гарсия.

Хънтър кимна.

Водата намаляваше бързо и за няколко секунди се отдръпна до гърдите на жертвата.

И после спря.

— Какво става, по дяволите? — зачуди се Карлос и вдигна длани.

Робърт поклати глава и продължи съсредоточено да наблюдава екрана.

Камерата се отдалечи малко и изведнъж потопените части на тръбите отново заработиха. Струите завъртяха водата като в джакузи, докато бълваха още течност в контейнера, но този път имаше нещо различно. Докато излизаше от тръбите и се смесваше с водата, безцветната течност произвеждаше странен ефект, сякаш беше по-гъста от водата.

Хънтър се наведе напред и доближи лице до монитора.

— Това не е вода — каза той.

— Какво? — попита Гарсия и застана зад него. — Защо мислиш така?

— Гъстотата е различна — отвърна Робърт и посочи екрана. — Този път в контейнера не се изпомпва вода.

— А какво, по дяволите?

В същия миг в горния десен ъгъл на картината започна да проблясва нещо. Четири букви в скоби. Първата, третата и четвъртата бяха главни.

(NaOH)

— Това химична формула ли е? — попита Карлос.

— Да. — Хънтър изпусна затаения си дъх.

— На какво? — Гарсия се втурна към компютъра си и отвори нов екран на интернет търсачката.

— Не е необходимо да я търсиш, Карлос — мрачно каза Робърт. — Това е химичната формула на натриевия хидроксид… сода каустик.

7.

Карлос почувства, че в гърлото му се стяга възел. Преди години, когато беше униформено ченге в лосанджелиската полиция, той беше реагирал на произшествие, свързано с домашно насилие, в което ревнив мъж беше плиснал двеста и петдесет милилитра сода каустик в лицето на приятелката си. Мъжът беше избягал от местопрестъплението, но бе арестуван пет дни по-късно. Гарсия още помнеше как помогна на медиците да сложат момичето на носилката. Лицето й беше грозна гледка от оголена плът и изгоряла кожа. Устните й сякаш се бяха разтопили върху зъбите. Дясното й ухо и носът се бяха разпаднали напълно и разтворът беше изгорил дупки в очната ябълка.

Карлос погледна партньора си.

— Сигурен ли си?

Той кимна.

— Сигурен съм.

— Кучи син!

Телефонът на бюрото на Робърт отново иззвъня. Обаждаше се Денис Бакстър от отдел „Компютърни престъпления“.

— Детектив — обезпокоено каза той, — NaOH е сода каустик, натриев хидроксид.

— Да, знам.

— Мамка му! Това вещество е силно корозивно. Много по-лошо е от киселина. Ако някой пуска натриев хидроксид в толкова много вода, засега разтворът не е много силен, но скоро… — Той млъкна.

— Ще превърне всичко в алкална баня — довърши Хънтър.

— Точно така. И знаеш ли какво ще направи?

— Да, знам.

— Мамка му, детектив. Какво става?

— Не съм сигурен. Успяхте ли да проследите предаването?

— Да. Идва от Тайван.

— Какво?

— Човекът, който прави това… е добър. Или е откраднал IP адрес, или е отмъкнал някой от тайвански сървър. С други думи, не можем да го проследим.

Робърт остави телефона.

— Не можем да го засечем и по интернет — каза той на Гарсия.

— По дяволите. Страшна бъркотия.

Завързаният човек на екрана отново започна да трепери. Този път обаче Хънтър видя, че не е от страх или от студ, а от нетърпима болка. Разтворът ставаше по-силен и започваше да разяжда кожата му. Устата му се отвори широко, за да издаде мъчителен писък, който не чуха. И двамата детективи тайно изпитаха облекчение, че картината не е придружена от звук.

Докато в сместа се вливаше все повече сода каустик, водата започна да придобива леко матов, млечнобял цвят.

Пленникът затвори очи и започна трескаво да клати глава, сякаш получаваше пристъп. Алкалната баня изстъргваше кожата му като електрическа шкурка. Само за няколко секунди от тялото му се откъснаха първите парчета кожа.

Хънтър потърка лице с ръце. Никога не се беше чувствал толкова безпомощен.

Докато в контейнера плаваха все повече парчета кожа, водата отново започна да променя цвета си и да става розова. Тялото на човека кървеше.

Камерата увеличи нещо друго, което се носеше в аквариума.

— Какво е това? — попита Гарсия и направи гримаса.

— Нокът. Тялото му се разлага.

Камерата показа втори нокът и после още един. Разтворът вече беше разял кожичките и повечето кутикули на пръстите на ръцете и краката на жертвата.

Водата ставаше все по-кървава и вече не беше прозрачна. Лицето на мъжа обаче все още беше над водата.

Човекът загуби контрол върху тялото си, което сега трепереше постоянно, ръководено само от болка. Очите му се бяха забелили. Устата му беше изкривена в мъчителна форма. Зъбите му неумолимо стържеха един в друг и от венците, носа и ушите му течеше кръв.

Водата завря.

Мъжът потрепна конвулсивно за последен път. Гърдите му се издуха, сякаш в тях имаше нещо, което искаше да експлодира от тялото. Брадичката му клюмна на гърдите и потопи лицето му в окървавената вода и смесения с нея натриев хидроксид.

Тялото му престана да се движи.

Камерата се отдалечи и показа целия стъклен контейнер.

Хънтър и Гарсия не знаеха какво да кажат и не смееха да се погледнат.

След няколко секунди на екраните им се появи съобщение.

„НАДЯВАМ СЕ, ЧЕ ШОУТО ВИ Е ХАРЕСАЛО.“

8.

Капитан Барбара Блейк, шеф на отдел „Обири и убийства“ на лосанджелиската полиция, не се плашеше лесно и след толкова много години в силите на реда можеха да я шокират много малко неща, но тази сутрин, докато седеше мълчаливо в абсолютна тишина в кабинета си на петия етаж на Главното управление на полицията, на лицето й беше изписан отказ да повярва. Кабинетът й беше просторен. На южната стена бяха наредени лавици, отрупани с книги с твърди корици, а на северната бяха окачени снимки в рамки, похвални грамоти и награди за постижения. На източната стена имаше голям панорамен прозорец от пода до тавана с изглед към Саут Мейн Стрийт. Точно пред бюрото й бяха поставени две удобни кожени кресла, но в момента никой от тримата в кабинета й не седеше на тях.

Хънтър, Гарсия и Денис Бакстър стояха зад бюрото на капитан Блейк, втренчили се в монитора на компютъра й, и гледаха кадрите, които Бакстър беше записал от интернет преди няколко минути. От оперативния отдел вече бяха изпратили на Робърт копие от записания телефонен разговор между него и загадъчния непознат.

Барбара изслуша записа и изгледа видеоматериала, без да пророни нито дума. Накрая погледна Хънтър и Гарсия. Лицето й беше пребледняло.

— Реално ли е било всичко това?

Погледът й се отмести към Бакстър, който беше едър мъж, но не и мускулест. Той беше на четирийсет и няколко години, с къдрава руса коса, закръглено лице с двойна брадичка и тънки мустачки, които приличаха повече на прасковен мъх.

— Знам, че в днешно време триизмерната компютърна графика може да направи всичко да изглежда реално — добави тя. — Можем ли да бъдем сигурни, че това не е дигитална и оптична измама?

Денис повдигна рамене.

— Ти си шефът на отдел „Компютърни престъпления“. — Тонът на капитан Блейк стана по-твърд. — Кажи ни нещо.

Бакстър наклони глава на една страна.

— Записах кадрите, след като ми се обади детектив Хънтър. Нямах време да ги анализирам, но на пръв поглед и според инстинкта ми са автентични.

Барбара прокара пръста през гарвановочерната си коса и отново погледна Хънтър и Гарсия.

— Твърде е сложно и дръзко, за да бъде измама. От оперативния отдел не можаха да проследят обаждането. Непознатият го местеше из града на всеки пет секунди. — Робърт посочи Бакстър. — Денис каза, че предаването по интернет е дошло от Тайван.

— Какво? — Капитан Блейк отново насочи поглед към Бакстър.

— Да. Разполагаме с IP адрес, който е уникален идентификационен номер, даван на всеки компютър в интернет. С него лесно можем да засечем компютъра — източник. Използваният IP адрес е даден на сървър в Тайван.

— Как е възможно?

— Лесно. Интернет превръща света в глобален пазар. Например, ако искаш да си създадеш уебсайт, няма закон, който да те задължава да го качиш в Америка. Може да потърсиш в интернет най-добрата сделка и да сложиш уебсайта си в сървър, където искаш — Русия, Виетнам, Тайван, Афганистан… няма значение. Пак всеки може да има достъп до него.

Барбара се замисли за секунда.

— Нямаме дипломатически отношения — отбеляза тя.

— Съединените щати не само че нямат правомощия, но не биха успели и дипломатическите подходи, като например да се обадиш на фирмата със сървъра и да поискаш помощ.

— Точно така. Той може да е откраднал IP адреса — добави Денис. — Това е все едно да откраднеш регистрационните табели на кола и да ги сложиш на твоята, за да не те хванат за нещо.

— Може ли да се направи? — попита капитан Блейк.

— Разбира се, ако е достатъчно добър.

— Тогава не разполагаме с нищо, така ли?

Бакстър поклати глава.

— Въпреки че трябва да призная, че в отдел „Компютърни престъпления“ сме ограничени в действията си. — Той намести очилата с телени рамки на топчестия си нос.

— Разследванията ни обикновено са свързани с престъпления, извършени с помощта на съхранявана в компютри информация или саботиране на такава информация. С други думи, хакерство на бази — данни и информация от частни индивидуални компютри до училища, банки и корпорации. Всъщност не се занимаваме със случаи като този.

— Фантастично — не особено смаяна каза Барбара.

— Отдел „Киберпрестъпност“, от друга страна, е много по-могъщ отдел — продължи Бакстър. — Те се занимават с всякакъв вид киберпрестъпления. Имат дори властта и техническите възможности да прекъснат предавания по интернет, излъчвани от територията на САЩ.

Капитан Блейк направи гримаса.

— Предлагаш да включим ФБР?

Не беше тайна, че ФБР и полицията в американските щати не са в най-добри отношения, каквото и да говореха политиците и шефовете на отдели.

— Не точно — отвърна Денис. — Само цитирах факт. В момента ФБР не може да направи нищо. Излъчването свърши. Сайтът е затворен. Нека да ви покажа. — Той посочи компютъра на бюрото й. — Може ли?

— Разбира се. — Барбара отмести назад стола си.

Бакстър се наведе над клавиатурата, написа IP адреса в интернет търсачката и натисна клавиша ENTER. След няколко секунди уебстраницата се зареди и се изписа съобщение:

„ГРЕШКА 404 — СТРАНИЦАТА НЕ МОЖЕ ДА БЪДЕ НАМЕРЕНА.“

— Сайтът вече не съществува — продължи Денис. — Инсталирах малка програма, която проверява адреса на всеки десет секунди. Ако се появи нещо, ще разберем. — Веждите му се извиха. — Но ако се появи, може би ще трябва да си помислите дали да не се свържете с лосанджелиския отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР.

Капитан Блейк се намръщи и погледна Хънтър, който мълчеше.

— Шефът на отдела е моя добра приятелка, Мишел Кели. Тя не е типичен агент на ФБР. Повярвайте ми, когато става дума за знания в областта на киберпространството, няма по-добра от нея. ФБР е много по-добре оборудвано от полицията за проследяване и издирване на киберпрестъпници. Ние от отдел „Компютърни престъпления“ постоянно сме във връзка с тях. Те не са претенциозни полеви агенти с черни костюми, тъмни очила и слушалки в ушите, а компютърни факири. — Бакстър се усмихна. — Като мен.

— Предлагам да преминем този мост, когато стигнем дотам — каза Хънтър и погледна Денис. — Както ти посочи, сега те не могат да направят нищо, пък и ние не разполагаме с улики, че случаят е федерален, затова в момента не виждам смисъл да включваме ФБР. На този ранен етап това само би усложнило нещата.

— Съгласна съм. Ако на по-късен етап се наложи да се свържем с тях, ще го направим, но засега без ФБР. — Барбара отново се обърна към Бакстър: — Възможно ли е предаването да е било наблюдавано от някой друг, например общата публика?

— Теоретично, да — потвърди Денис. — Предаването не беше подсигурено, тоест не изискваше парола за достъп до страницата. Ако някой друг, освен нас е попаднал случайно на излъчването, тогава, да, може да го е гледал. Но бих добавил, че това е малко вероятно.

Капитан Блейк кимна и се обърна към Хънтър:

— Добре, приемаме, че всичко е автентично. Първият ми въпрос е защо ти? Обаждането е било директно до теб. Мъжът те е потърсил по име.

— И аз се питам същото и засега отговорът е, че не знам — отвърна Робърт. — Има два начина, по които външен човек може да се свърже с детектив от полицията. Или набираш номера на отдел „Обири и убийства“ и добавяш вътрешния номер на съответния кабинет, или се обаждаш на телефонната централа на отдел „Обири и убийства“ и искаш да те свържат с определен детектив.

— И?

— Обаждането не е минало през централата. Проверих. Той е набрал директно номера ми.

— Въпросът ми пак остава без отговор — настоя Барбара. — Защо ти? И откъде знае номера ти?

— Може да е намерил отнякъде визитната ми картичка — отговори Хънтър.

— Или се е обадил в телефонната централа преди въпросния разговор и е поискал вътрешния номер — предположи Гарсия. — По дяволите, не бих се изненадал, ако е хакнал системата ни и се е сдобил с имената на детективите оттам. Той местеше сигнала насам-натам като професионалист и имаше защитна стена, която не можа да пробие дори отдел „Компютърни престъпления“. Мисля, че той познава много добре киберпространството.

— Съгласен съм — отбеляза Бакстър.

— Според вас той може да е избрал произволно името на Робърт от списъка с детективите в отдел „Обири и убийства“, така ли? — попита капитан Блейк.

Денис повдигна рамене.

— Възможно е.

— Странна случайност, не мислите ли? — добави Барбара. — Като се има предвид, че такъв случай на насилие и без това ще бъде възложен на Робърт.

Хънтър беше служител на специално подразделение в отдел „Обири и убийства“. Специалната секция „Убийства“ беше създадена да разследва само серийни, тежки убийства, които изискват много време, богат опит и компетентност. Робърт обаче имаше още по-специализирана задача. Поради изследванията му по психология на престъпното поведение винаги му възлагаха случаи, в които извършителят е използвал брутален садизъм и жестокост. Отделът наричаше такива случаи „ултра насилие“.

— Може би не е било случайно — обади се Бакстър. — Може би той иска Робърт да работи по случая и по този начин се е погрижил това да стане.

Капитан Блейк отвори още по-широко очи, докато чакаше Денис да продължи.

— Името на Робърт често се появява във вестниците и по телевизията — добави Бакстър. — Той е разследвал повечето трудни случаи в отдела… не знам колко години и обикновено залавя извършителите.

Тя не можеше да оспори думите му. Името на Хънтър се беше появило отново във вестниците само преди няколко месеца, когато двамата с Гарсия бяха приключили разследването за серийния убиец, когото репортерите бяха нарекли Скулптора.

— Може би непознатият е избрал Робърт заради славата му — предположи Денис. — Вероятно е прочел името му в „Ел Ей Таймс“ или е видял лицето му по вечерните новини. — Той посочи монитора на капитана. — Видяхте кадрите и чухте записа на телефонния разговор, нали? Този човек е самонадеян и предизвикателен. Остана на линията толкова дълго, защото е знаел, че няма да можем да проследим обаждането и излъчването. — Бакстър млъкна и се почеса по носа. — Принудил е Робърт да избира как да умре жертвата, за бога, и после е включил нещо кошмарно. Все едно играе някаква игра. И не иска да играе с който и да е детектив. Търси предизвикателство. Иска онзи, за когото пишат във вестниците.

Капитан Блейк се замисли върху думите му.

— Страхотно — каза. — Само това ни липсваше. Поредният психопат, който си играе на „Хвани ме, ако можеш“.

— Не — възрази Хънтър. — Той си играе на „Хвани ме, преди да убия отново“.

9.

Кабинетът на Хънтър и Гарсия беше бетонна стая с площ двайсет и два квадратни метра в дъното на етажа на отдел „Обири и убийства“. Вътре имаше само две бюра, три старомодни шкафа и голяма бяла магнитна дъска, на която закачаха снимки от разследванията, но пространството пак беше тясно.

Двамата детективи се върнаха на бюрата си и отново изгледаха кадрите от интернет и изслушаха записа на телефонния разговор. Бакстър ги беше снабдил със софтуерно приложение, което им позволяваше да разглеждат видеозаписа кадър по кадър. И точно това правеха от четири и половина часа, анализираха всеки сантиметър от всеки кадър и търсеха някаква улика, колкото и да е дребна.

Камерата се беше съсредоточила главно върху стъкления контейнер и мъжа вътре и от време на време показваше в едър план лицето на жертвата или нещо, плаващо в окървавената вода. Беше нарушила тази схема само веднъж, когато се отклони надясно, за да покаже стенния часовник и днешния брой на „Ел Ей Таймс“.

Стената беше изградена от червени тухли и хоросан. Можеше да е къде ли не — в мазе, барака в заден двор, стая в къща или дори малък гараж някъде.

Часовникът на стената беше кръгъл, с батерия, с диаметър трийсетина сантиметра и черна рамка. Имаше бял циферблат с арабски цифри, черни стрелки за минутите и часовете и червена стрелка за секундите. Името на производителя не беше написано. Хънтър изпрати снимки на часовника на изследователския екип, но знаеше, че вероятността да го свържат с определен магазин и после да идентифицират купувача, е равна почти на нула.

Подът не се отличаваше с нищо особено и беше бетонен. Можеше да е къде ли не.

Разпечатката на образа на жертвата, която направи Хънтър, беше идеална. Мъжът в стъкления контейнер гледаше право в камерата. Робърт вече я беше изпратил по електронната поща на отдел „Изчезнали лица“. Агентът, с когото разговаря по телефона, му каза, че заради кърпата, завързана плътно на устата на жертвата, софтуерът за лицево разпознаване ще може да анализира само ограничен брой точки за сравняване. Ако за човека беше съобщено, че е изчезнал, това щеше да е достатъчно, за да го идентифицират, но трябваше да чакат. Хънтър каза на агента да търсят изчезнали хора само от една седмица. Имаше чувството, че непознатият по телефона е отвлякъл и държал жертвата не повече от един-два дни и после я бе затворил в стъкления контейнер. Жертвите, държани в плен, показваха признаци за това — изтощени и безизразни лице и очи от липса на сън или блуждаещи очи от упояване. Личната хигиена също страдаше значително и винаги имаше непогрешими знаци на недохранване. Жертвата в аквариума не показваше такива симптоми.

— Тук няма нищо — заяви Гарсия, облегна се назад на стола си и потърка уморените си очи. — В стаята не е имало нищо друго, освен контейнерът, жертвата, часовникът, вестникът и камерата, която е предавала. Извършителят не е глупав, Робърт. Знаел е, че ще запишем видео картината и ще я разгледаме под лупа.

Хънтър въздъхна и също потърка уморените си очи.

— Знам.

— Аз лично не мога да гледам повече записа. — Карлос стана и се приближи до малкия прозорец на западната стена. — Отчаяният, умоляваш израз в очите на жертвата… — Той поклати глава. — Всеки път, когато ги погледна, чувствам как страхът му пълзи по кожата ми като огнена стоножка. И не мога да направя нищо, освен да го гледам как умира отново и отново. Направо се побърквам.

На Робърт също му се гадеше от кадрите. Онова, от което наистина му се гадеше, беше да гледа как лицето на мъжа засиява от надежда, когато разбира, че водата е спряна. А после, само минута по-късно, как очите му горят от ужасяващ страх, докато течността около тялото му започва да изгаря и да разяжда кожата и плътта му. Хънтър можеше да определи точния момент, когато мъжът се отказва от борбата, когато най-после осъзнава, че няма да излезе жив оттам. Убиецът си играеше с него.

— Разбра ли нещо от тона на гласа му? — попита Гарсия.

— Не. Той беше спокоен по време на целия разговор с изключение на мига, когато ми изкрещя да избера. Иначе нямаше гневни изблици или прекалено вълнение. Той контролираше чувствата си и разговора. — Робърт се облегна назад на стола си. — Но има нещо, което ме безпокои.

— Какво?

— Когато му казах, че не е необходимо да го прави.

Карлос кимна.

— Той отговори, че знае това, но иска да го направи. Добави, че щяло да бъде забавно.

— Точно така. И това може би показва, че жертвата е избрана произволно.

— Тогава този тип е поредният проклет психопат, който убива хора за удоволствие.

— Още не знаем дали е така. Проблемът е, че когато му казах, че не мога да взема решение, защото не знам защо е пленена жертвата, той отвърна, че трябва сам да разбера това.

— И?

— И това показва, че жертвата не е избрана съвсем произволно и че има точно определена причина да е избрана, но похитителят не пожела да ни я каже.

— Тогава той буквално си играе с нас.

— Още не знаем дали е така — повтори Хънтър, отблъсна се от бюрото, погледна часовника си и пораженчески въздъхна. — Но и аз приключих с това. — Той изключи компютъра си. Същото чувство на безпомощност, което го обземаше, докато гледаше предаването на живо, се завърна и остави празнота в гърдите му. Нямаше какво повече да изцедят нито от видеозаписа, нито от аудио записа. В момента можеха само да се надяват за някакво развитие в отдел „Изчезнали лица“.

10.

Хънтър седеше в тъмното и гледаше през прозореца на дневната на малкия си едностаен апартамент в Хънтингтън Парк. Живееше сам. Нямаше съпруга, деца или приятелки. Не се беше женил и любовните му връзки никога не продължаваха дълго. Работата му като детектив в специалната секция „Убийства“ в един от градовете с най-много насилие в Америка се отразяваше на връзките му, колкото и да бяха несериозни.

Робърт отпи още една глътка от силното кафе и погледна часовника си — 4:51. Беше успял да поспи само четири часа, но това беше блаженство в сравнение с повечето нощи.

Битката му с безсънието беше започнала на много ранен етап в живота му, причинена от смъртта на майка му, когато той беше едва седемгодишен. Кошмарите бяха толкова мъчителни, че като защитен механизъм мозъкът му правеше всичко възможно да го държи буден нощем. Вместо да спи, Хънтър четеше ненаситно. Книгите се превърнаха в негово убежище, крепост, безопасно място, чиито порти ужасяващите кошмари не можеха да разбият.

Робърт винаги беше различен от другите. Още като малък можеше да разкрива загадки и да решава задачи по-бързо от повечето възрастни. Мозъкът му работеше на изключително бързи обороти. За учителите нямаше съмнение, че Хънтър не е като повечето ученици. На дванайсет години, след като положи серия от изпити и тестове, предложени от доктор Тилби, училищния психолог, Робърт беше приет в училище „Мирман“ за надарени деца в осми клас, две години по-рано от обичайната възраст.

Специалната програма в „Мирман“ не забави напредъка му. Преди да навърши петнайсет, премина цялата програма на обучение, събирайки четири години гимназия в две. С препоръки от всички учители и специално споменаване от директора на „Мирман“ Робърт беше приет за студент „при особени обстоятелства“ в университета Станфорд. Хънтър реши да учи психология. Дотогава безсънието и кошмарите му бяха относително под контрол.

Оценките му в университета бяха също така внушителни и той получи докторска степен по анализ на престъпното поведение и биопсихология точно преди двайсет и третия си рожден ден. Ректорът на факултета по психология в Станфорд, доктор Тимъти Хийли, даде ясно да се разбере, че ако Хънтър проявява интерес към преподавателската работа, винаги ще има място за него. Робърт учтиво отказа, но обеща, че ще има предвид предложението. Доктор Хийли също така изпрати докторската дисертация на Хънтър, озаглавена „Авангардно психологично изследване на престъпното поведение“, на шефа на Националния център за анализ на престъпления, извършени с особено насилие към ФБР. И до ден-днешен дисертацията на Робърт беше задължително четиво в Центъра и отдел „Поведенчески анализ“.

Два дни след като получи докторската степен, светът му се разтърси за втори път. Баща му, който по онова време работеше като пазач във филиал на „Банк ъв Америка“ в центъра на Лос Анджелис, беше застрелян по време на обир, ескалирал в престрелка като в Дивия запад. Кошмарите и безсънието на Хънтър се завърнаха с още по-голяма натрапчивост и оттогава не го напуснаха.

Робърт изпи кафето си и остави чашата на перваза на прозореца.

Колкото и силно да стискаше очи или да ги търкаше с юмруци, той не можеше да прогони образите, които го измъчваха от вчера следобед. Все едно беше запаметил всяка секунда от кадрите и някой беше включил бутон за безкрайно повторение в главата му. От всеки ъгъл на съзнанието му изскачаха въпроси и засега не беше измислил отговор на нито един от тях. Някои го тормозеха повече от други.

— Защо са изтезанията? — прошепна той.

Много добре разбираше, че някои хора са способни да изтезават друго човешко същество, преди да го убият. Може и да звучеше елементарно, но когато дойдеше моментът, малцина можеха да го направят. За това се изискваше ниво на безразличие и безчувственост към обичайните човешки емоции, което малко хора можеха да постигнат. Онези, които можеха, се наричаха психопати от психолозите и психиатрите.

Психопатите не знаеха какво е съчувствие, състрадание, угризения, обич или някое друго чувство, свързано със загрижеността за друг човек. Понякога липсата на емоции в тях е толкова крайна, че те не показват чувства дори към себе си.

Вторият факт, който безпокоеше Хънтър, беше изборът на игра. Защо убиецът си беше направил огромния труд да създаде камера за мъчения, устроена за два ужасяващи начина на умъртвяване — огън или вода? И защо му се беше обадил по телефона, за да го накара да избира?

За убиеца и дори за психопата не беше нещо необичайно да се съмняват в решението си да убият някого до последния момент, но това, изглежда, не беше проблем за този извършител. Той не се съмняваше, че жертвата ще умре, само не можеше да реши кое е по-лошо — изгаряне или удавяне, до известна степен две противоположности. Два от начините да умреш, от които хората се страхуват най-много. Но колкото повече мислеше по този въпрос, толкова по-глупав се чувстваше Хънтър. Той беше сигурен, че са го измамили.

Знаеше, че няма как убиецът да разполага с такова голямо количество натриев хидроксид без причина. Всичко беше част от играта. Беше го казал самият извършител. Той очакваше, че Хънтър ще избере вода поради причините, които изброи по телефона — Това беше по-милостив, по-бърз и не толкова садистичен начин да се сложи край на страданията на жертвата. Но водата запазва състоянието на тялото и в случая, ако го намереха скоро, криминалистите щяха да имат по-голям шанс да открият някоя улика, ако извършителят беше оставил нещо. Огънят, от друга страна, би унищожил всичко.

Хънтър стисна зъби от гняв и се опита напразно да се пребори с вината, която изпитваше. За него нямаше съмнение, че убиецът го е изиграл. И Робърт се ненавиждаше, че не го е предугадил.

Иззвъняването на мобилния му телефон го изтръгна от мислите му. Хънтър примига няколко пъти, сякаш се събуждаше от кошмар, и огледа тъмната стая. Мобилният телефон беше върху старата, издраскана дървена маса, която му служеше и за бюро, и изтрака още веднъж върху твърдата й повърхност, преди да го вземе. На екранчето беше изписано името на Гарсия. Преди да отговори, Хънтър погледна часовника си — 5:04. Каквото и да беше, знаеше, че новината не е добра.

— Карлос, какво става?

— Открили са трупа.

11.

В пет и четирийсет и три сутринта задната уличка в Мишън Хилс, Сан Фернандо Вали, щеше още да е обвита в мрак, ако не бяха сините лампи на три патрулни коли и монтиран на поставка прожектор от криминалистите.

Хънтър спря стария си автомобил „Буик Ле Сабре“ до единствената лампа в началото на уличката. Слезе от колата и се протегна. Металически синята хонда сивик на Гарсия вече беше паркирана на отсрещната страна на улицата. Преди да влезе в задната уличка, Робърт се огледа наоколо. Старата крушка на уличната лампа беше жълтеникава и слаба. Нощем, ако не я търси, човек лесно би подминал уличката, която се намираше зад редица притихнали магазинчета, далеч от главните улици.

Хънтър вдигна ципа на коженото си яке и бавно тръгна по уличката. Показа значката си на младия полицай, който стоеше до жълтата лента за ограждане на местопрестъпление, и после се наведе и мина под нея. Видя лампи на някои от задните врати на магазините, но никоя не беше запалена. Наоколо бяха разпръснати найлонови и книжни пликове, празни тенекиени кутии от бира и газирана вода, но освен тях уличката беше по-чиста от повечето, които беше виждал в центъра на Лос Анджелис. От двете страни на втората половина на уличката бяха наредени четири големи метални контейнера за отпадъци. Карлос, двама криминалисти и трима униформени полицаи се бяха събрали до третия контейнер. На бетонно стъпало в края на уличката седеше раздърпан и мръсен чернокож мъж на неопределена възраст, чиято къдрава коса сякаш експлодираше от главата му във всички посоки, и като че ли си мърмореше нещо под носа. На няколко крачки вдясно от него стоеше друг полицай. Беше запушил носа си с ръка, сякаш се предпазваше от зловонието. Никъде нямаше камери за наблюдение.

— Робърт — каза Гарсия, когато забеляза партньора си, който вървеше към него.

— Кога дойде? — попита Хънтър, като видя зачервените му очи.

— Преди десетина минути, но и без това бях буден, когато ми се обадиха.

Робърт учудено повдигна вежди.

— Не съм мигнал — обясни Карлос и посочи главата си. — Тук все едно има кино. И познай кой филм се въртя на екрана ми цяла нощ.

Хънтър не отговори. Вече гледаше покрай рамото на партньора си към суматохата около третия контейнер.

— Това е нашата жертва — каза Гарсия. — Няма съмнение.

Робърт пристъпи по-наблизо. Тримата полицаи мълчаливо му кимнаха за поздрав.

Майк Бриндъл, шефът на криминалистите, беше клекнал до контейнера и събираше нещо от земята с малка пинцета. Той спря и се изправи, когато видя Хънтър.

— Робърт — каза Бриндъл и кимна. Двамата бяха работили заедно по много случаи.

Хънтър му върна жеста, но вниманието му беше насочено към голото мъжко тяло на земята. Човекът лежеше по гръб между третия и четвъртия контейнер. Краката му бяха изпънати. Дясната му ръка беше до тялото, прегъната в лакътя, а лявата беше отпусната небрежно върху корема.

Робърт почувства, че гърлото му се свива, когато погледна лицето на мъжа.

Лицето нямаше нищо — нито нос, нито устни или очи. Дори зъбите му бяха изгнили и разядени. Очните ябълки все още бяха в орбитите си, но приличаха на спукани, полупълни силиконови торбички. Кожата на цялото му тяло беше изстъргана като с шкурка, но оголената плът не беше кървава и влажна, а имаше сивкаворозов оттенък. Макар че беше шокиращо, това не изненада много Хънтър. Алкалната баня беше сварила плътта на жертвата.

Робърт се приближи още.

Трупът нямаше нокти на ръцете и краката.

Въпреки пълното обезобразяване, Хънтър не се съмняваше, че това е същият мъж, когото бяха видели вчера на компютърните си екрани. Когато човекът най-после беше умрял, безжизнената му глава бе клюмнала на гърдите, потапяйки лицето в алкалната смес, но не и цялата глава. Късата му кестенява коса беше почти непокътната.

— Мъртъв е от няколко часа — каза Майк. — Трупът е напълно вкочанен.

— В петнайсет и двайсет и шест вчера следобед — уточни Робърт.

Бриндъл се намръщи.

— Умрял е в петнайсет и двайсет и шест вчера следобед — повтори Хънтър.

— Познаваш ли го?

— Не съвсем. — Робърт вдигна глава. Тримата полицаи се бяха преместили обратно до лентата. Хънтър накратко разказа на Майк какво се беше случило предишния ден.

— Господи — възкликна Бриндъл, когато Робърт приключи. — Това обяснява гротескното обезобразяване на тялото и странната промяна на цвета на плътта. — Той поклати глава, все още стъписан от разказа на Хънтър. — Значи не само те е накарал да гледаш, но и те е принудил да избереш начина на смъртта?

Робърт кимна мълчаливо.

— И си записал всичко?

— Да.

Майк отново погледна изтезаваното тяло.

— Вече не разбирам този град, нито хората в него, Робърт.

— Мисля, че никой от нас не ги разбира — отвърна той.

— Как можеш да намериш логика в такова нещо?

Робърт се наведе, за да огледа по-добре трупа. Всеки детайл се виждаше на силната светлина на прожектора. Тялото вече миришеше на развалено месо. Хънтър запуши носа си с лявата си ръка и забеляза малки вдлъбнатини на краката и ръцете на жертвата.

— Какво е това?

— Ухапвания от плъхове — отговори Бриндъл. — Изгонихме няколко от трупа, когато дойдохме. В контейнерите има доста храна. На тази уличка има пекарна, месарница и закусвалня.

Робърт кимна.

— Ще прегледаме боклука в четирите контейнера в случай, че убиецът е изхвърлил нещо — добави Майк. — Но след историята, която ти ми разказа, извършителят не ми се вижда нехаен.

Хънтър отново кимна и отмести поглед към чернокожия мъж в края на уличката. Човекът беше облечен със скъсани и мръсни дрехи и старо, избеляло дълго палто, което имаше такъв вид, сякаш беше оцеляло от атака на глутница гладни вълци.

— Името му е Кеон Луис — каза Бриндъл. — Той е открил трупа.

Робърт се изправи, готов да зададе няколко въпроса.

— Желая ти успех — рече Майк. — Знаеш колко много обичат да говорят с полицаите бездомниците.

12.

Кеон Луис все още седеше на бетонното стъпало в края на уличката. Беше висок метър и деветдесет и тънък като върлина. Рошавата му черна брада, изглежда, непрекъснато дразнеше лицето му, защото той я чешеше на всеки няколко секунди. Ноктите на ръцете му бяха мръсни, изпочупени и пълни с нечистотии. Ръцете му бяха покрити с белези и мазоли. Единият се беше възпалил и кожата около дълбоката кафеникава коричка беше подпухнала. Погледът му често се насочваше към местопрестъплението, но той бързо го отместваше и се втренчваше в ръцете си.

Хънтър се приближи до Кеон и полицая, който стоеше до него. Чернокожият бездомник вдигна глава, но после бързо отмести очи и потърка ръце като готвач, който стрива подправки в ястие.

Устните му бяха сухи и напукани и той непрекъснато мигаше, сякаш носеше стари, изсъхнали лещи. Физическите знаци сочеха пристрастяване към метамфетамин кристал. Трудно беше да се определи възрастта му. Робърт се съмняваше дали самият Кеон знае на колко години е.

— Кеон? — попита той. — Аз съм детектив Робърт Хънтър от отдел „Убийства“.

Чернокожият кимна напрегнато и пак сведе поглед.

Полицаят се отдалечи.

— Виж — каза Робърт. — Не е необходимо да си нервен. Никой няма да те тормози, обещавам. За жалост не ти е провървяло, когато си намерил труп на жертва на убийство. Работата ми е да ти задам няколко въпроса, това е всичко. След това си свободен да си вървиш.

Кеон отново почеса брадата си.

Хънтър видя, че някога лицето му е било привлекателно, но злоупотребата с наркотици, алкохолът и тежкият живот са го преобразили.

— Може ли да седна?

Чернокожият се дръпна до ръба на стъпалото. Дрехите му воняха на застояла пот и отпадъци.

Робърт седна и въздъхна дълбоко.

— Гадна работа, а?

— Мамка му, пич, шибана история. — Гласът на Кеон беше прегракнал, сякаш го болеше гърлото. — Какво му се е случило? Някой го е одрал?

— Не ти трябва да знаеш — отвърна Хънтър.

Бездомникът захапа кожичка на ръката си и я изви болезнено, сякаш се опитваше да я откъсне.

— Хей, пич, имаш ли цигара? Целият се треса.

— Ще ти намеря. — Робърт направи знак на полицая да се приближи и прошепна нещо в ухото му. Ченгето кимна и тръгна към другия край на уличката.

— Тази уличка е много тиха — продължи Хънтър. — Често ли идваш тук?

— Понякога. Ако съм наблизо — отвърна Кеон, като кимаше отривисто. — Точно затова идвам тук, чат ли си? Защото е тиха. Не трябва да се бориш, за да си намериш място за спане. И от време на време намираш хубава храна в контейнерите. Няма да повярваш какви неща изхвърлят хранителните магазини. — Кеон се усмихна, разкривайки развалени зъби. — Е, трябва да изгониш плъховете, но нали храната е безплатна.

Робърт кимна съчувствено.

— Можеш ли да ми разкажеш какво се случи, когато дойде тук?

— О, пич, вече казах всичко на ченгетата.

— Разбирам и знам, че е досадно, но трябва да го направиш, Кеон.

Полицаят се върна с пакет цигари и кутия кибрит и ги даде на бездомника. Кеон бързо извади цигара, запали я и дръпна толкова продължително, че полицаят си помисли, че ще я изпуши на един дъх.

Хънтър го изчака да изпусне дима.

— Може да задържиш пакета.

Без да губи време, чернокожият пъхна цигарите в десния джоб на палтото си.

— Е, ще ми разкажеш ли как откри трупа?

Кеон повдигна рамене.

— Добре.

— Знаеш ли колко беше часът, когато дойде тук?

Бездомникът пак повдигна рамене, а после надигна левия си ръкав и показа на Робърт голата си китка.

— Ролексът ми е в магазина.

Детективът изкриви устни.

— Ще предположиш ли? Бяха ли затворени магазините?

— О, да, всичките. Беше късно, пич. Отдавна минаваше полунощ. Вървях чак до Панорама Сити и ми отне известно време, защото кракът ми е зле, чат ли си? — Той посочи левия си крак. Носеше мръсна стара кожена маратонка „Найки“. В лявата страна имаше голяма дупка, през която се виждаха два от пръстите му. Обувката на десния му крак беше черна „Конвърс Ол Старс“. — Ченгетата не идват тук, чат ли си? Затова никога не те удрят или ритат, докато спиш, и не те карат да се махнеш. Тук можеш да поспиш няколко часа и никой да не те безпокои.

Робърт кимна.

— Е, какво се случи?

Кеон отново дръпна от цигарата, издиша дима през носа си и нервно се вгледа как се разсейва пред лицето му.

— Видях го чак когато се приближих. Уличката беше тъмна, чат ли си? Отидох до първия контейнер и проверих вътре. Обикновено там е най-хубавата храна, защото от пекарната изхвърлят в него огризките. Намерих парче чудесен царевичен хляб. — Коремът на Кеон изкъркори шумно. Той не му обърна внимание и отново дръпна от цигарата. — Но преди да отхапя залък, видях, че иззад единия контейнер се подават два крака. Помислих си, че е някой друг брат, легнал да поспи, чат ли си? Тук има достатъчно място.

Хънтър внимателно наблюдаваше движенията и изражението на бездомника. Ръцете на чернокожия отново се разтрепериха, когато започна да разказва историята. Гласът му стана още по-прегракнал. Очите му не можеха да се съсредоточат върху нищо твърде дълго — симптом на наркотична зависимост, но нервното им стрелкане насам-натам изразяваше страх.

— Реших, че е Тоби или Тайрик — продължи Кеон. — И те идват да спят тук от време на време. Но когато се приближих… — Той почеса брадата си, сякаш пареше лицето му. — Мамка му, пич, какво му се е случило? — Уплашените му очи се вгледаха в Робърт. — Той няма лице. Нито кожа. — Чернокожият изпуши цигарата с едно силно дръпване и я стъпка с маратонката си. — Виждал съм много шантави неща през живота си. Виждал съм и трупове, но това… — Врътна глава към контейнерите, — това е дяволска работа, пич.

— Беше ли покрит с нещо? — попита Хънтър. — С вестници или плат?

— Не. Лежеше там като голямо парче лигаво месо, чат ли си? Уплаши ме до смърт. Дори плъховете се стреснаха.

— Видя ли някой друг наоколо?

— Не, по дяволите. В уличката нямаше никого.

— А имаше ли някакви коли, спрели наблизо, може би в началото на уличката?

Кеон се намръщи и прокара език по напуканите си устни.

— Имаше ли кола наблизо?

— Ами, когато завих зад ъгъла, от уличката излизаше на заден ход камион.

— Камион?

— Да, по-скоро нещо като пикап. Но не беше отворен отзад. Имаше покрив.

— Забеляза ли каква марка беше?

— Не, пич, не бях толкова близо. Както казах, тъкмо бях завил зад ъгъла, когато видях, че камионът излиза на заден ход и потегля.

— Какъв цвят беше?

Бездомникът се замисли.

— Тъмен. Може би черен или син. Трудно е да се каже от разстояние. Осветлението тук не е добро, чат ли си? Но на задната броня имаше голяма вдлъбнатина. Спомням си това.

— Вдлъбнатина? Сигурен ли си?

— Аха. Видях я, докато камионът излизаше от уличката. От страната на шофьора.

— Колко голяма беше вдлъбнатината?

— Достатъчно голяма, за да я видя толкова отдалеч.

Хънтър си водеше записки.

— А видя ли шофьора?

— Не. Стъклата бяха тъмни.

— Можеш ли да кажеш дали камионът беше стар или нов?

Чернокожият поклати глава.

— Не, но мисля, че не беше стар.

Робърт кимна.

— Добре, да продължим по-нататък. Какво направи, когато видя тялото на земята? Докосна ли го?

— Да го докосна? — Кеон отвори широко очи. — Да не си друсан, пич? Може ли да ми дадеш малко? Кеон не е глупак. Не знаех от какво е умрял. Можеше да е някоя болест, нещо странно като СПИН на кожата или нова болест, създадена от правителството, чат ли си? Някакъв експеримент. Или това, или че дяволът се разхожда по улиците, одира кожата на нещастни копелета, изтрива лицата им и ги хвърля до контейнерите. — Бездомникът посегна да извади друга цигара. — Не, пич, изобщо не съм го пипал. Хвърлих всичко и избягах оттук. Намерих телефонен автомат на улицата и се обадих на 911.

— Обадил си се на 911 веднага щом си видял трупа?

— Точно така.

Коремът на Кеон отново изкъркори. Той запали цигарата, отново дръпна продължително и после на лицето му се изписа колебание. Хънтър го забеляза.

— Нещо друго, Кеон?

— Ами, помислих си, че може би… чат ли си… дали няма някаква награда. Направих каквото трябва, нали? Обадих се. Запомних камиона.

Това обясняваше защо бездомникът съдействаше с такава готовност.

— Да, Кеон, направил си каквото трябва, но няма награда. Съжалявам.

— Я стига, пич. Съвсем нищо ли?

Робърт поклати глава.

— Мамка му, пич. Не е честно. Не можеш ли да ми помогнеш с нещо? Нуждая се от помощ, чат ли си?

Коремът му отново изкъркори силно.

— Откога не си ял свястна храна, Кеон?

— Искаш да кажеш първо, второ и трето?

Хънтър кимна.

Чернокожият прехапа устни.

— Отдавна, пич.

— Добре, виж, няма да ти дам пари, но ако си гладен — посочи с глава към корема му, — а аз чувам, че си гладен, ще те черпя една закуска. Какво ще кажеш?

Кеон почеса брадата си от двете страни и отново прехапа устни.

— Хайде, дай само двайсет кинта, пич. Двайсет кинта са нищо за теб.

— Няма да ти дам пари, Кеон, съжалявам.

— Тогава десет. Можеш да отделиш десет кинта за мен, нали?

— Закуска, Кеон. Това е най-доброто, което мога да направя за теб.

Бездомникът се втренчи в ръцете си и се замисли.

— Може ли да си поръчам горещи палачинки?

Хънтър се усмихна.

— Да, може да си поръчаш горещи палачинки.

Кеон кимна.

— Да, закуска е добре.

13.

Въпреки че намериха трупа, Хънтър и Гарсия не можеха да установят самоличността му. Кожата му се беше разложила от алкалния разтвор и това означаваше, че няма пръстови отпечатъци, нито отличителни татуировки или рождени белези и абсолютно никакви черти на лицето. Анализът на ДНК щеше да отнеме няколко дни, но дори тогава щяха да имат съвпадение само ако ДНК на жертвата беше архивирана в CODIS, комбинираната индексова система за ДНК на ФБР, а това можеше да се случи, ако жертвата беше осъждана за углавно престъпление като сексуално нападение или убийство — много малка вероятност. И още чакаха новини от отдел „Изчезнали лица“.

До разсъмване Майк Бриндъл и екипът му от криминалисти бяха събрали пликче с косми, влакна и остатъци, които можеше да се окажат интересни, но в уличка с четири големи контейнера за отпадъци, всичките претъпкани догоре с боклуци от няколко дни от няколко магазина, никой не се надяваше на пробив.

Хънтър каза на Бриндъл за камиона, излизащ на заден ход от уличката, който беше видял Кеон Луис. Майк отвърна, че вече са открили две следи от автомобилни гуми. Първата, и по-ясната, била от големи, тежки гуми. Най-хубавите отпечатъци били до първия контейнер. Според Бриндъл следите бяха оставени от един или два градски боклукчийски камиона в деня за събиране на отпадъци. Робърт предположи, че Майк е прав, но от лабораторията трябваше да потвърдят това.

Екипът на Бриндъл беше извадил късмет в средата на уличката, където бяха намерили втори, много неясен, частичен отпечатък от автомобилна гума, благодарение на малка дупка, пълна с достатъчно мръсна вода, за да намокри част от гумата. Частичният отпечатък не беше от голямо и тежко превозно средство като боклукчийски камион. Проблемът беше, че когато го бяха открили, по-голямата част от влажния отпечатък се беше изпарила, но с помощта на специален прах и голяма черна желатинова лепенка успяха да получат следи от него. Надяваха се, че от лабораторията ще могат да им кажат нещо за отпечатъка.

Хънтър провери в Централния оперативен отдел. Обаждането на Кеон до телефон 911 беше регистрирано малко преди един часа след полунощ. Робърт изчака два часа преди и след този момент, свърза се с Транспортния отдел в Бюрото във Вали и ги помоли да му изпратят записите от пътните камери в района на произшествието от двайсет и три до три часа. Все още ги чакаше.

— Добре — каза Гарсия и щракна на иконата „Принтирай“ на компютъра си. Хънтър седеше зад бюрото си и разглеждаше снимките от местопрестъплението. Той ги остави и погледна партньора си. — Натриевият хидроксид или содата каустик може да се купи в четири основни състояния — обясни Карлос. — Пелети, перли, в твърдо или в течно състояние. Тъй като една от основните й употреби е като почистващ препарат, може да се намери лесно и да се купи свободно и в интернет в различен вид и размери на опаковките. Много търговци я продават на всеки, без да проверят самоличността му. — Гарсия стана и се приближи до принтера в ъгъла на кабинета. — Можеш да намериш шишета със сода каустик дори в някои супермаркети. Има я и в състава на различни почистващи препарати, включително за отпушване на канали и почистване на фурни. — Той даде разпечатката на Робърт. — Лесно е да се снабдиш със сода каустик. Тази улика води да задънена улица.

Хънтър взе листа и в същия миг телефонът на бюрото му иззвъня.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“ — каза той и се заслуша няколко секунди. — Идваме. — Остави слушалката и кимна на Карлос. — Да тръгваме.

— Къде?

— В моргата. Доктор Хоув е готова с аутопсията.

14.

Пътуването до лосанджелиския Институт по съдебна медицина на Норт Мишън Роуд им отне по-малко от двайсет минути. Хънтър и Гарсия изкачиха пищните стъпала, водещи към главния вход на внушителната в архитектурно отношение сграда, и се приближиха до рецепцията. Секретарката, дебела чернокожа жена с добродушно лице, им отправи съчувствена усмивка, предназначена за всеки, който прекрачва прага на старата болница, превърната в морга.

— Добър ден, детективи — каза тя със заучен тон.

— Как си, Сандра? — усмихна се Робърт.

— Добре, благодаря. — Тя отдавна се беше научила да не пита никого, който влиза в моргата как е. — Доктор Хоув ви чака в Зала 1 за аутопсии. — Сандра посочи с глава люлеещите се двойни врати вдясно от рецепцията.

Хънтър и Гарсия минаха през тях и продължиха по дълъг, безупречно чист бял коридор. В дъното завиха по по-къс коридор, където санитар буташе количка, покрита с бял чаршаф. Едната от двете флуоресцентни лампи на тавана не работеше добре и примигваше на неравномерни интервали. Сцената напомни на Робърт на някакъв нискобюджетен филм на ужасите.

Той стисна с пръсти носа си, сякаш се готвеше да кихне. Миризмата на това място винаги му въздействаше. Беше като в болница, но с различна острота. Нещо сякаш дращеше в гърлото му и бавно изгаряше ноздрите му като киселина. Днес обаче парливият мирис на дезинфектанти и почистващи препарати раздразни стомаха му още повече. Сякаш долавяше миризмата на натриевия хидроксид в тях. Съдейки по изражението му, Карлос, изглежда, също беше усетил мириса.

Те отново завиха наляво и стигнаха до вратата на Зала 1 за аутопсии.

Робърт натисна звънеца на стената и от малкия високоговорител се разнесе статичен шум.

— Доктор Хоув? — попита той.

Тежката врата забръмча и се отключи със свистене като херметизиран люк. Хънтър я бутна и двамата с Гарсия влязоха в голяма и студена стая. Стените бяха с искрящо бели плочки, а подът беше с винилова настилка. Три маси за аутопсии от неръждаема стомана се подаваха от дълъг плот с големи умивалници покрай източната стена. На тавана над всяка маса имаше хирургични лампи, наредени в кръг. На две от стените имаше метални чекмеджета, които приличаха на големи шкафове с огромни дръжки. Главният съдебен лекар на лосанджелиския Институт по съдебна медицина стоеше в отсрещния край на помещението.

Доктор Каролин Хоув беше висока и слаба, с проницателни зелени очи и дълга кестенява коса, която обикновено завързваше на опашка, но днес беше прибрала на кок. Хирургичната маска беше спусната на врата й и разкриваше устни с бледорозово червило, изпъкнали скули и малък, изящен нос. Беше пъхнала ръце в джобовете на бялата лабораторна престилка.

— Робърт, Карлос — поздрави ги тя и кимна на всеки. Гласът й беше кадифен, но твърд, и винаги под контрол.

Детективите мълчаливо отвърнаха на поздрава.

— Майк ми разказа цялата история — добави доктор Хоув. — Убиецът се е обадил в кабинета ви и ви е накарал да гледате, така ли? — Тя пристъпи към масата за аутопсии най-близо до нея. За щастие на другите две нямаше трупове.

Двамата мъже я последваха.

— Накара ни да избираме как да умре жертвата — отговори Карлос.

— Имате ли представа защо?

— Работим по въпроса.

— Майк ми каза, че убиецът бил направил нещо като… камера за мъчения.

— Да, нещо такова — отвърна Робърт.

— Може да изгледаш видеозаписа, ако искаш, докторе — рече Гарсия. — Възможно е да видиш нещо, което ние сме пропуснали.

Тя кимна колебливо.

— Разбира се. Ще го изгледам, ако ми го изпратите.

Настъпи кратко мълчание, а после вниманието им се насочи към трупа на масата от неръждаема стомана. Жертвата без кожа и без лице лежеше там като същество с неопределен пол. Нищо повече от деформирано парче месо. Прословутият V-образен разрез, украсен с дебели, черни шевове, добавяше още един пласт гротескност към тялото.

Доктор Хоув надяна ръкавици, запали лампите над масата и погледна жертвата.

— Толкова много години съм съдебен лекар и пак не проумявам как може някой да направи такова нещо на друго човешко същество.

— Някои хора са способни на още по-лоши неща, докторе — отбеляза Гарсия.

— Ако говорим за болка, няма по-лошо, Карлос — каза тя и той почувства, че по гърба му запълзяха ледени тръпки от тона й. — Натриевият хидроксид е силна основа — обясни Каролин. — Намира се в срещуположния край на pH скалата от силните киселини като сярната и солната. Всеки знае какво могат да причинят силните киселини, когато влизат в пряк контакт с човешката кожа, но малцина са наясно, че силните основи като натриевия хидроксид са четирийсет пъти по-болезнени и пагубни за човешкото тяло от силните киселини.

Карлос отвори широко очи.

— Четирийсет?

Доктор Хоув кимна.

— Сярната киселина е като хладка вода в сравнение с натриевия хидроксид. Убиецът е приготвил алкална баня за жертвата. — Погледът й отново се отмести към трупа на масата. — За него е било така, сякаш го изгаря жив, но мозъкът му е продължил да работи по-дълго… много по-дълго, затова е почувствал всяка изгаряща болка, причинена на тялото му. Разтворът е разял първите два пласта на кожата му за нула време.

— И после е започнала истинската болка — промълви Хънтър.

— Да — съгласи се Каролин.

Гарсия, изглежда, се съмняваше.

— Главната причина натриевият хидроксид да се използва в толкова много индустриални почистващи препарати е невероятната му способност да разтваря мазнини, масла, тлъстини и протеин — обясни съдебният лекар. — Третият пласт на човешката кожа, хиподермата, е съставен предимно от тлъстини. Когато изчезнат, остава мускулна тъкан, която е изградена главно от протеин. Сега започна ли да ви се изяснява картината?

Карлос изтръпна.

— Добавете към това и факта, че алкалозата в разтвора поддържа превъзбудени нервите и ги възпалява ужасяващо, и ще разберете, че всеки нерв в тялото му е крещял от агония. Болката кара всички главни мускули да се гърчат конвулсивно, да блокират и да се схващат. Ако не е бил завързан в седнало положение, той вероятно е щял да счупи гръбначния си стълб. А мозъкът му все още е работел и е регистрирал всичко, докато тялото му се е разлагало пласт по пласт.

— Мисля, че картината вече ми е ясна. Благодаря, докторе. — Лицето на Гарсия беше станало зеленикаво.

— Не достатъчно рано — обади се Хънтър. — Той е бил в алкалната баня единайсет минути, преди да умре.

Доктор Хоув се съгласи, накланяйки глава на една страна.

— И все пак сърцето му е отказало по-бързо, отколкото би трябвало. Идентифицирахте ли го вече?

— Още не — отвърна Робърт.

— Може би това ще помогне. — Каролин взе някакъв документ от плота зад нея и го даде на Хънтър. — Причината сърцето му да спре по-рано е, че е страдал от митрална стеноза, стесняване на отвора на митралната клапа на сърцето. Заболяването принуждава сърцето да работи по-усилено, за да изтласква кръвта от лявото предсърдие в лявата камера. При изключително силната болка, на която е бил подложен, сърцето му е трябвало да увеличи скоростта, за да снабдява тялото с повече кръв, но поради състоянието му сърцето се е претоварило фатално по-скоро.

— Колко по-скоро? — попита Карлос.

— Бих казала четирийсет-петдесет процента.

— Можел е да живее два пъти по-дълго, отколкото е издържал?

Съдебният лекар кимна.

— Някой по-здрав човек като теб вероятно би останал жив по-дълго.

Гарсия потрепери, отърсвайки се от смразяващото усещане, което полази по гърба му.

— Човек в неговото състояние вероятно е ходел на преглед при кардиолог на всеки няколко месеца — добави Хоув.

— Благодаря, докторе — каза Хънтър. — Веднага ще започнем да проверяваме.

— За жалост трупът е черна дупка за криминалистичен анализ — приключи Каролин. — Ако е имало нещо за намиране, натриевият хидроксид го е разложил. Не са оцелели дори бактериите. — Тя се прокашля, за да изчисти гърлото си. — Ако смятате да го погледнете от ъгъла на наркотиците, мога да ви кажа, че той не е употребявал дрога и дори да е употребявал, това е било с чисто медицинска цел, и не е докосвал нищо най-малко от една седмица.

Робърт знаеше, че случаят ще е такъв, но долови леко колебание в поведението на съдебния лекар.

— Има ли още нещо, докторе?

— Озадачена съм от нещо. Въпреки че сърцето на жертвата е спряло по-бързо, отколкото на здрав човек, разтворът на натриевия хидроксид би трябвало да продължи да разяжда тъканите и да разлага тялото му, докато не остане нищо, но не е станало така. Спрял е, когато е стигнал до мускулната тъкан.

— Точно когато е умрял — отбеляза Хънтър.

— Да. Това предполага, че убиецът е изпразнил контейнера и е извадил жертвата веднага щом е умряла.

— Вероятно именно това е направил — съгласи се Робърт.

— Но защо? И защо е изхвърлил трупа в онази уличка? Ако го беше оставил в контейнера, тялото на жертвата щеше да се разложи напълно и проблемът с веществените доказателства щеше да бъде решен. Защо ще дава на полицаите нещо, върху което да работят?

— Защото убиецът иска да се увери, че го приемат на сериозно — отговори Хънтър. — Без труп ние няма да имаме доказателство, че кадрите по интернет не са визуален трик.

— Или че някой е играл роля — добави Гарсия. — Водата в аквариума се окървави много бързо, докторе. Виждахме само лицето на жертвата, нищо друго. Предположихме, че изпитва нечовешка болка и че тялото му се разлага, но можеше да играе ролята, за да измами полицията.

— Освен това намерението на убиеца е било трупът да бъде намерен бързо — допълни Робърт. — Затова е избрал мястото, където го е изхвърлил — задна уличка с няколко магазина. Днес рано сутринта е трябвало да приберат боклука. Сигурен съм, че убиецът е знаел това.

— Дава ви трупа, за да докаже, че цялото нещо не е било инсценирано — отбеляза доктор Хоув.

— Това е идеята — потвърди Хънтър. — Защото сега знаем, че той наистина съществува.

15.

Кристина Стивънсън отвори вратата на едноетажната си къща в Санта Моника и запали лампите. Ярката светлина, която обля дневната, я накара да трепне, и тя бързо използва димера, за да намали силата. Главоболието й беше започнало следобед и след няколко дълги часа пред компютърния екран сега бе станало мъчително.

Кристина остави чантата си на пода до вратата и потърка уморените си сини очи. Имаше чувството, че мозъкът й се разтапя. Хапчетата против главоболие не й бяха подействали. Нуждаеше се от дълъг душ, голяма чаша вино и много почивка.

„Всъщност шампанско би било много по-подходящо“ — размисли тя. В края на краищата усилията, които беше положила в работата си през последните няколко седмици, най-после я бяха възнаградили.

На вече слабата светлина в дневната, очите й се спряха на портрета на майка й върху лъскавото черно шкафче до прозореца и Кристина се усмихна тъжно.

Тя не познаваше баща си и не искаше да го познава. Беше зачената в мъжката тоалетна на нощен клуб в Западен Холивуд. Майка й била пияна, а мъжът, с когото правила секс — друсан. Запознали се същата вечер. Той бил хубав и очарователен, а тя била самотна. След като излезли от тоалетната, не го видяла повече.

Когато Кристина беше достатъчно голяма, за да разбере, майка й, й разказа цялата история. Добави, че дори не си спомня името на мъжа. Но майка й не беше лош човек. Въпреки съветите на всичките й приятелки тя бе решила да не прави аборт. Родила дъщеря си и я отгледала сама по най-добрия начин, който могла да си позволи. Спестявала всеки цент и когато Кристина завърши гимназия, майка й беше събрала достатъчно пари, за да я изпрати в университет. Когато четири години по-късно Кристина получи дипломата си, на тържеството по случай завършването нямаше по-горд човек от майка й.

Същата нощ майка й умря в съня си от мозъчен аневризъм. Това се случи преди седем години, но на Кристина все още й липсваше безумно.

Тя отиде в кухнята и отвори хладилника. Имаше бутилка „Дом Руинар“ от 1998 година, която пазеше за специални случаи. Е, сегашният повод безспорно беше специален и Кристина се замисли дали да я отвори.

Жалко, че нямаше с кого да сподели виното. Тя не беше омъжена и въпреки че бе имала много любовни връзки и флиртове, в момента не се срещаше с никого. Помисли още малко и накрая реши, че и без това няма никого, с когото би искала да сподели шампанското. Извади бутилката и я отвори.

Много пъти й бяха казвали, че хубавите вина трябва да дишат. Кристина нямаше представа дали същото важи и за шампанското, но и не я интересуваше. Наля си чаша и отпи голяма глътка. Виното беше божествено. Главоболието й започна да отслабва.

Тя изхлузи обувките си, прекоси дневната и тръгна по коридора, който водеше към спалнята в дъното. Стаята беше голяма и момичешка и Кристина не искаше повечето хора да знаят това. Бледо прасковените стени се допълваха от светлорозов таван. Дълги завеси на цветя закриваха плъзгащите се стъклени врати, които водеха към задния двор и плувния басейн. В ъгъла на спалнята имаше розова тоалетка с огледало и лампи като в гримьорна. Голямото легло до северната стена беше отрупано с възглавници и плюшени играчки.

Кристина остави чашата и бутилката шампанско на нощното шкафче, включи МП3 плейъра си към преносимата стереоуредба на тоалетката и започна да танцува, като се събличаше. Първо свали ризата, а после — джинсите. Върна се при шампанското, отново напълни чашата си, изпи я до половината и застана пред огледалните врати на гардероба. Шампанското започваше да постига желания ефект и тя отново затанцува, докато разкопчаваше сутиена си и смъкваше лилавите си бикини. Вече гола, Кристина прокара ръце по гърдите си, изви тяло в прелъстителна поза, изпрати си въздушна целувка в огледалото и избухна в смях.

Разкопча часовника си с диаманти „Таг Хоер“, подарък от бивш любовник, и докато го сваляше от китката си, часовникът падна на пода, удари я по крака и се плъзна под леглото.

— По дяволите, заболя ме — каза тя и се наведе да разтърка дясното си стъпало, а после, без да гледа, бързо пъхна ръка под леглото. Пръстите й не намериха нищо.

— Мамка му! — Кристина коленичи и доближи лице на два-три сантиметра от пода. — Аха, ето те.

Часовникът беше до стената, близо до таблата на леглото. За да го достигне, трябваше да се вмъкне до половината под леглото. Направи го и погледът й неволно се плъзна по пода към другата страна, чак до плъзгащите се врати и долния край на завесите на цветя. И тогава ги видя.

Черни мъжки обувки с токовете притиснати плътно до остъклената врата.

Шокът и страхът накараха очите й бавно да се плъзнат нагоре по завесите и тя забеляза, че точно на това място гънките не стоят както трябва. За Кристина следващите няколко секунди преминаха като на забавен каданс. Погледът й се премести още малко нагоре и после спря.

През пролуката между завесите в стаята й някой гледаше право към нея.

16.

След като успя да спи четири и половина часа без прекъсване, фантастично по неговите стандарти, Хънтър отиде на работа в осем и десет сутринта. Гарсия вече беше зад бюрото си и четеше имейлите, пристигнали през нощта, но не откриваше нищо интересно.

Робърт съблече якето си и включи компютъра, когато телефонът на бюрото му иззвъня.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“.

— Робърт, обажда се Майк Бриндъл. Имам резултата от частичния отпечатък от автомобилна гума, който открихме в уличката.

— Добра ли е новината?

— Имаме съвпадение.

— Слушам.

— Отпечатъкът е от гума „Гудиър АТС Ранглър“, по-точно Р265/70R17.

— Какво означава това?

— Обикновена гума за камион — обясни Бриндъл. — Гумите АТС се използват от няколко производителя на камиони като оригинални за нови превозни средства. Въпросната гума е използвана от „Форд“ за камионите им F-150 и F-250 през последните четири години и от „Шевролет“ за техния „Силверадо“ от три години.

— По дяволите!

— Да. Помолих да проверят. Въпреки рецесията в целите Съединени щати „Форд“ са продали сто и двайсет хиляди камиона F-150 и F-250 само през миналата година. „Шевролет“ са продали сто и четирийсет хиляди „Силверадо“. Какъв процент от тези камиони са тъмни на цвят или са купени в Калифорния е нещо, което трябва да разберете ти и екипът ти.

— Ще се заловим с това. Предполагам, че тези гуми се намират лесно.

— Това е вторият проблем. Има ги навсякъде и това означава, че всеки с по-стар или друга марка камион може да отиде в магазина и да сложи на камиона си тези гуми. Но са скъпи и затова повечето хора предпочитат по-евтини, ако купуват гуми за по-стар камион.

Хънтър кимна мълчаливо.

— Както си спомняш, задната уличка беше асфалтирана — продължи Майк. — Това прави много по-трудно намирането на неща като отпечатъци от стъпки, но с помощта на специално осветление успяхме да открием няколко. Принадлежат на най-малко осем души.

„Не съм изненадан“ — помисли си Робърт, като имаше предвид, че в уличката има няколко магазина.

— Но два от тях са много интересни — добави Бриндъл.

— Защо?

— Намерени са до пространството между третия и четвъртия контейнер, където е открит трупът. Отпечатъците са от обувки номер четирийсет и пет. Кеон Луис, единственият друг човек, който знаем, че е обикалял там, носи номер четирийсет и осем. Левият отпечатък от обувка е по-ясен от десния. Това може би показва, че човекът е вървял леко накриво, например е накуцвал, отпускайки по-голяма тежест на левия крак.

— Или че е носел нещо тежко — предположи Хънтър.

— И аз това си помислих.

— Вероятно на лявото си рамо. Не в ръцете.

— Именно — съгласи се Майк. — Изважда трупа от колата, мята го на лявото си рамо и го занася на мястото между контейнерите. — Бриндъл си пое дъх. — Жертвата е била едър мъж.

— Сто и осем килограма — уточни Робърт.

— Не всеки може да носи сто и осем килограма на едното си рамо. Човекът, когото търсите, е едър и силен.

Хънтър не отговори.

— Освен това много е внимавал в уличката — продължи Майк. — Въпреки че намерихме отпечатъци от стъпки, не научихме нищо за подметките. Няма никакви грайфери.

— Увил е с нещо обувките си — заключи Робърт.

— Да. Вероятно с найлонови торбички. Имам и токсикологичния анализ.

— Брей, бързо стана.

— Ние сме най-добрите, приятелю мой.

— Била ли е упоена жертвата?

— Анестезирана. Открихме следи от интравенозна упойка — феноперидин. Това е силен анестетик и ако потърсиш малко, ще откриеш няколко нелегални дрогерии, които са готови да ти го продадат по интернет.

„Чудесата на модерната ера“ — помисли си Хънтър и попита:

— Следи ли каза?

— Да, почти незабележими. Предполагам, че убиецът е използвал упойката само за да усмири жертвата за кратък период вероятно по време на отвличането. След като е затворил мъжът на сигурно място, убиецът не му е дал повече анестетик.

Робърт записа нещо на листче от купчината пред него.

— Имаме и резултатите от анализа на гласа, направен по време на телефонния ти разговор с убиеца — добави Бриндъл. — Той, изглежда, е филтрирал гласа си няколко пъти, само леко променяйки височината на тона. Понякога по-висок, друг път по-нисък. Ето защо въпреки електронните вариации гласът пак звучи нормално и човешки, но няма да го познаеш, ако случайно се заговориш с убиеца на улицата.

Хънтър не каза нищо. С периферното си зрение забеляза, че лицето на Гарсия засия, когато прочете нещо на екрана на компютъра си.

— Както и да е, изпращам ти по електронната поща всички резултати, с които разполагаме досега — каза Майк. — Ако от влакната и космите излезе нещо, ще ти се обадя.

— Благодаря, Майк — рече Хънтър и затвори.

Гарсия щракна на „Разпечатай“.

— Какво има, Карлос?

Гарсия взе разпечатката и я показа на партньора си. Беше черно-бяла снимка на бял мъж между двайсет и пет и трийсет години. Светлокестенявата му коса беше къса и разрошена. Лицето му беше кръгло с пухкави бузи и имаше изпъкнало чело и тънки вежди. Очите му бяха черни и с формата на бадеми. Изражението му беше малко унесено.

Робърт отвори широко очи. Той би познал това лице навсякъде. Беше го гледал часове наред, наблюдавайки го как умира отново и отново. Нямаше съмнение, че гледа снимка на жертвата.

17.

Хънтър най-сетне примигна.

— Откъде я намери?

Карлос му беше дал разпечатката и вече се беше върнал при компютъра си, и четеше имейла, който току-що бе получил.

— От отдел „Изчезнали лица“. Току-що я изпратиха.

Робърт отново насочи поглед към снимката.

— В сряда са съобщили, че е изчезнал — продължи Гарсия. — Програмата им за лицево разпознаване чак тази сутрин е открила частично съвпадение със снимката, която им изпратихме ние.

— Кой е бил той?

— Името му е Кевин Лий Паркър, двайсет и осем годишен, от Стантън, Ориндж Каунти. Живеел в Джеферсън Парк със съпругата си Анита Лий Паркър. Тя съобщила за изчезването му. Работел като управител на магазин за видеоигри в Хайд Парк.

— От колко време е бил изчезнал?

Карлос придвижи надолу прикрепения файл, който беше пристигнал с имейла.

— От понеделник. Тогава го е видяла за последен път съпругата му. В понеделник сутринта, когато тръгнал за работа. Вечерта не се прибрал.

— Но е съобщила за изчезването му едва в сряда, преди два дни.

Гарсия кимна.

— Така пише тук.

— Знаем ли дали е отишъл на работа в понеделник?

Карлос отново превъртя надолу текста.

— Според жена му, да. Обадила се в магазина във вторник сутринта и те й казали, че той е бил на работа предишния ден.

— Но не и във вторник?

— Не.

— Имал ли е мобилен телефон?

— Да. Госпожа Лий Паркър му звъняла от понеделник вечерта, но той не отговорил.

Хънтър погледна часовника си.

— Добре, да кажем на изследователския екип да провери господин Лий Паркър. Обичайните неща — всичко, което могат да изровят за него.

— Те вече работят по въпроса — отвърна Гарсия.

— Чудесно. — Робърт взе якето си. — Тогава да отидем да поговорим с госпожа Лий Паркър.

18.

Джеферсън Парк е малък район в Югозападен Лос Анджелис, застроен с едноетажни къщи и ниски жилищни блокове. В началото на двайсети век кварталът беше започнал като един от най-богатите в града. С разрастването на Лос Анджелис и построяването на все по-нови и модерни квартали богатството беше започнало да напуска района. Столетие по-късно Джеферсън Парк се бе превърнал в един от множеството квартали на нисшата средна класа в града, който сякаш никога не преставаше да расте.

По това време на утрото потокът от коли по магистралата „Харбър“ се влачеше бавно като охлюв и десет-петнайсетминутното пътуване се удължи на четирийсет и пет минути.

Улицата, където беше домът на Лий Паркър, изглеждаше като картичка на предградие. От двете й страни имаше построени навътре от тротоара едноетажни къщи и високи дървета, които хвърляха сянка върху улицата. Къщата беше бяла със сини прозорци и врата и полегат покрив с теракотени плочки. Оградата от бели колчета, която опасваше имота, наскоро беше боядисана. Моравата обаче се нуждаеше от окосяване. Две малки деца караха велосипеди по улицата и непрекъснато дрънчаха със звънците. Докато слизаше от колата, Хънтър забеляза, че съседката ги гледа над безупречно подкастрения си жив плет.

Късата пътека от дървената порта до външната врата на дома на Кевин Лий Паркър беше стара и покрита с плочи с цвета на цимент. Някои бяха напукани, а в ъглите липсваха няколко.

Двамата детективи стигнаха до верандата и Гарсия почука три пъти, но никой не излезе. Той се приготви да похлопа отново, когато възпълна жена на двайсет и няколко години най-после отвори вратата. Разрешената й коса беше черна и къса, а лицето й — кръгло и месесто. Държеше бебе на хълбока си. Изглеждаше изтощена и очите й бяха зачервени, сякаш бе плакала или беше спала много малко, или и двете. Тя погледна детективите, без да пророни нито дума.

— Госпожа Лий Паркър? — попита Робърт.

Жената кимна.

— Казвам се Робърт Хънтър от лосанджелиската полиция. Говорихме по телефона.

Анита Лий Паркър отново кимна.

— Това е партньорът ми детектив Карлос Гарсия. — Двамата показаха значките си.

Момиченцето в ръцете й им се усмихна и размаха дясната си ръка, сякаш искаше да ги поздрави. Хънтър погледна бебето и също се усмихна, но сърцето му се сви.

— Намерихте ли Кевин? — обезпокоено попита Анита, която говореше със силен пуерторикански акцент.

— Може ли да поговорим вътре, госпожо Лий Паркър? — предложи Робърт.

Тя остана озадачена за момент, сякаш не го беше разбрала, а после отстъпи и ги покани да влязат.

Външната врата водеше направо в малка дневна. Преносимият вентилатор в ъгъла раздвижваше въздуха, който беше натежал от мириса на бебешки неща. Триместният диван и двете кресла бяха покрити с пъстроцветни одеяла от дълбокия Юг. Голяма картина на Исус украсяваше едната стена, а из цялата стая бяха разпръснати семейни снимки. Анита беше толкова нервна, че не им предложи да седнат.

— Намерихте ли Кевин? — повтори тя с треперещ глас. — Къде е той? Защо не ми се обажда?

Жената вече беше пред нервна криза. Хънтър беше присъствал на тази ситуация много пъти и знаеше, че трябва да изтръгне от нея каквато информация може, преди тя да изпадне в истерия.

Бебето в ръцете й почувства безпокойството на майка си и се намръщи, готово да се разплаче.

— Анита — каза Робърт и посочи дивана, — нека да седнем.

Тя го погледна объркано.

— Не искам да сядам. Къде е Кевин?

Момиченцето започна да рита с крака и да размахва ръце. Хънтър отново й се усмихна.

— Как се казва?

Анита погледна нежно дъщеря си и започна да я люлее.

— Лилия.

— Красиво име — пак се усмихна Робърт. — И тя е красива, но се разстройва, защото вие сте разстроена. Бебетата усещат тези неща по-добре от всеки друг, особено от майките си. Ако седнете, Лилия ще се почувства по-удобно. Както и вие.

Домакинята се колебаеше.

— Моля ви. — Той отново посочи дивят — Опитайте и ще видите.

Анита сложи биберона в устата на Лилия.

— No llores, mi amor. Todo va a estar bien.[1]

Бебето засмука биберона и Анита най-после седна. Детективите се настаниха на креслата.

Лилия се сгуши в ръцете на майка си и затвори очи.

Робърт се възползва от възможността, за да зададе въпрос, преди Анита отново да започне да ги разпитва.

— Казали сте, че за последен път сте видели Кевин в понеделник, така ли?

Тя кимна.

— Сутринта. Той закуси и тръгна за работа както всяка сутрин.

— И вечерта не се е върнал?

— Не. Това не беше толкова странно по-рано, но откакто се роди Лилия, Кевин вече не играе до късно.

— Да играе до късно? — попита Карлос.

Тя се усмихна нервно.

— Кевин е едно голямо дете. Работи в магазин за игри, защото обича игрите. Вечно играе като децата. Преди да се роди Лилия, оставаше в магазина след работа и играеше по интернет с колегите си до сутринта. Но винаги ми се обаждаше, за да ми каже, че ще играе. Сега обаче имаме Лилия и той вече не играе до късно. Кевин е добър баща.

Гарсия кимна с разбиране.

— Не ви се е обадил в понеделник вечерта, така ли? — попита Хънтър.

— Не.

— А вие търсихте ли го?

— Да, но той не отговори. Автоматичният глас каза, че телефонът му е изключен.

— Спомняте ли си в колко часа позвънихте на съпруга си?

Анита не се замисли.

— Не беше късно. Около осем и половина. Кевин никога не закъснява. Обикновено се връща от работа до осем.

Робърт си записа това.

— Говорихте ли с някого от колегите му в магазина? Кевин бил ли е на работа в понеделник?

— Да. Обадих се в магазина в понеделник вечерта, след като не можах да се свържа с Кевин. Никой не отговори. Нямаше никого там. В единайсет се обадих на полицията, но на тях не им пукаше. Едно ченге дойде в един след полунощ, но каза, че трябвало да чакам. Може би Кевин щял да се върне сутринта. Но утрото дойде, а Кевин не се прибра. Пак се обадих в магазина. Говорих с Емилио. Той е добър приятел. Каза, че Кевин бил на работа в понеделник, но не останал да играе по интернет. Затворили магазина в седем и Кевин си тръгнал. Отново се обадих на полицията, но те пак не реагираха. Казаха, че Кевин не е дете и че трябва да изчакат един-два дни, преди да направят нещо.

Двамата детективи знаеха, че това е вярно. В Америка всеки пълнолетен човек имаше право да изчезне, ако иска. Може би не желаеше да вижда съпругата или съпруга си един-два дни. Или се нуждаеше да си почине от всичко. Това беше лична привилегия. Протоколът в калифорнийския отдел „Изчезнали лица“ диктуваше, че трябва да изчакат между двайсет и четири и четирийсет и осем часа, преди да заведат сигнал за изчезване на човек, навършил осемнайсет години.

Хънтър си записа още неща.

— С кола ли ходи на работа Кевин?

— Не, взима автобус.

— Като семейство имате ли финансови проблеми? — попита Карлос.

— Финансови?

— Проблеми с парите — поясни Гарсия.

Анита енергично поклати глава.

— Не. Плащаме всичко навреме. На никого не дължим пари.

— А Кевин? — настоя Карлос. — Играеше ли хазарт? — Той забеляза озадачения й поглед и отново поясни, преди тя да попита: — Залагаше ли? Apuesta? Залагаше ли на коне, на покер по интернет или на нещо друго?

Жената направи такава гримаса, сякаш Гарсия беше обидил цялото й семейство.

— Не. Кевин е добър човек. Добър баща. Добър съпруг. Ходим на църква всяка неделя. — Тя посочи картината на Исус на стената. — Кевин харесва видеоигри, в които се стреля по чудовища. Бум, бум, бум. — Тя сви палеца и показалеца си, за да покаже въображаем пистолет. — Стреля по войници във война. Но не залагания. El no apuesta[2]. Само обича да играе. Спестяваме всички пари, които можем — за Лилия. — Тя погледна дъщеря си, която щастливо смучеше биберона. — Сърцето му не е много добре. Кевин взима лекарство. Докторът му каза да внимава. Кевин се страхува, че няма да види Лилия да порасне, и затова спестява за бъдещето й. — Очите на Анита се насълзиха. — Нещо не е наред. Чувствам го. Кевин винаги се обажда. Не е имало катастрофа с автобуса. Проверих. Кварталът е много опасен. Градът е много опасен. Хората мислят, че Лос Анджелис е само Холивуд и хубав живот, но не е така. — По лицето й се търкулна сълза. — Страхувам се. Имам само Кевин и Лилия. Семейството ми е в Пуерто Рико. Трябва да намерите Кевин заради мен. Трябва.

Сърцето на Хънтър се сви за втори път и той почувства стягане в гърдите, защото знаеше, че не може да направи нищо. Време беше да каже истината на Анита.

19.

Двамата детективи дълго седяха в колата на Гарсия. Съобщаването на новината на уязвим човек като Анита, че съпругът й е бил отвлечен от психопат, че тялото му е било почти изцяло разложено в алкална баня и че бебето Лилия никога повече няма да види баща си, биха смутили и най-опитните детективи.

Отначало Анита се втренчи в тях, сякаш не разбра нито дума от онова, което й бяха казали. След това започна да се смее — силно и истерично, сякаш беше чула най-смешната шега на света. По лицето й потекоха сълзи, но тя продължи да се смее. После им каза да си вървят, защото съпругът й всеки момент ще се прибере у дома. Имала работа, преди той да се върне. Искала да му приготви любимото ястие и той щял да седне и да играе с дъщеря си, както правел всяка вечер. Анита трепереше, сякаш имаше треска, когато ги изпрати и затвори вратата.

Робърт излезе, без да каже нито дума повече. Беше виждал най-различни реакции на скръб — майка, която искрено вярваше, че синът й е отвлечен от извънземни, и не приемаше факта, че той е бил наръган с нож трийсет и три пъти само защото минавал през квартал, несъзнателно облечен в цветовете на противникова банда; млад лекар, току-що завършил университета, който загуби всичките си спомени за съпругата си, вместо да помни нощта, когато четирима мъже нахлули в дома им, завързали го и го накарали да гледа как безмилостно я изнасилват и убиват. Когато реалността станеше твърде безсмислена, за да има логика, човешкият мозък понякога си създаваше своя реалност.

Хънтър незабавно щеше да поиска някой психолог да се свърже с Анита, която определено се нуждаеше от помощ.

Утре или вдругиден някой от криминалистите също щеше да посети Анита. Трябваше да вземат проба ДНК от слюнката или косата на дъщеря й. Хънтър и Гарсия бяха сигурни, че жертвата е Кевин Лий Паркър, но протоколът изискваше официално, категорично потвърдено идентифициране. Тялото беше обезобразено гротескно и съпругата нямаше да го разпознае в Института по съдебна медицина. Категорично потвърденото идентифициране трябваше да бъде извършено с анализ на ДНК.

— Мамка му! — възкликна Карлос и опря глава във волана. — Пак търсим извършител, на когото не му пука кого убива.

Робърт го погледна.

— Току-що видя дома на жертвата. Семейството не е богато. Запозна се със съпругата и дъщеря му — непретенциозни, обикновени хора. Е, добре, ще трябва да изчакаме, за да видим какво ще изрови изследователският екип за Кевин Лий Паркър, но нещо в живота му, който видя досега, стори ли ти се необичайно?

Хънтър не отговори.

— Ще се изненадам, ако екипът открие, че дори са го глобявали за неправилно паркиране. Той е бил само един млад семеен мъж, който се е опитвал да си изкарва прехраната и да създаде някакво бъдеще за съпругата и дъщеря си, преди болното му сърце да спре. — Гарсия поклати глава. — Не мисля, че Кевин Лий Паркър е станал жертва заради пари, дълг, наркотици или отмъщение. Бил е избран произволно от садистичен маниак. Можело е да бъде всеки, Робърт. Озовал се е на неподходящо място в неподходящ момент.

— Знаеш, че на този етап не можем да бъдем сигурни, Карлос.

— Чувствам го инстинктивно, Робърт. Тук не става дума коя е жертвата, а убиецът иска да се перчи като Господ. Защо е направил камерата за мъчения? Защо ни се обади и предаваше екзекуцията на живо по интернет, за да я гледаме, сякаш беше някакво проклето шоу? Ти сам каза, че постановката е твърде дръзка и сложна — телефонен разговор, който се мести из целия Лос Анджелис, не по света или дори в Америка, а само в Лос Анджелис, а онлайн предаването привидно се излъчва от Тайван.

Хънтър нямаше отговор на тези въпроси.

— Той иска само да убива. За него няма значение коя е жертвата, по дяволите!

Робърт продължаваше да мълчи.

— Ти беше прав в преценката си — продължи приятелят му. — Ако не спрем скоро този психопат, Кевин Лий Паркър няма да бъде единствената жертва, която ще намерим. Онзи луд ще избере някой друг от улицата, ще го затвори в камерата за изтезания и кошмарът ще започне отново. Може би Бакстър е прав и откачалката си играе на нещо. Перчи се колко извратен може да бъде и какво богато творческо въображение има. Ти си психологът тук, какво мислиш? Трябва да кажа, че когато психопатът ти говореше по телефона, не бях чувал толкова студен и безчувствен глас. Животът на жертвата не означаваше абсолютно нищо за него.

Карлос беше доловил същата апатия в гласа на непознатия, както и Хънтър. В тона му нямаше гняв, отмъстителност, задоволство или радост. Нищо. Беше се отнесъл към живота по същия начин, както човек би пуснал чешмата и би си напълнил чаша вода. Те знаеха, че това е най-лошият вид убиец, с когото може да си има работа един детектив. Такъв, за когото нищо няма значение, и убиването е само игра.

20.

Робърт и Карлос отидоха право в магазина за видеоигри „Следващо поколение“ в Хайд Парк, където беше работил Кевин Лий Паркър. Според Анита най-добрият приятел на Кевин беше колегата му Емилио Мендоса.

Магазинът за видеоигри заемаше ъглово помещение в малък търговски център на булевард „Креншоу“. По това време нямаше много клиенти, само няколко хлапета, които разглеждаха лавиците.

— Извинете — каза Хънтър, привличайки вниманието на продавача, който подреждаше две лавици в предната част на магазина. — Бихте ли ми казали дали Емилио е на работа днес?

Погледът на мъжа се стрелна няколко пъти между двамата детективи.

— Аз съм Емилио — отговори, остави последната игра на лавицата и се усмихна развълнувано. — Какво мога да направя за вас? — Пуерториканският му акцент беше едва доловим и очарователен.

Емилио беше на трийсет и няколко години, с тежко и странно оформено тяло — кръгло и подобно на луковица около раменете и корема, малко като стиснат с ръце детски балон. Имаше къса черна коса и идеално подстригани мустаци.

— Ние сме от лосанджелиската полиция — каза Робърт и показа значката и служебната си карта. Гарсия направи същото. — Има ли тук по-уединено място, където да поговорим?

Емилио неспокойно пристъпи от крак на крак. Озадаченият му поглед се стрелна между двамата детективи.

— Става дума за Кевин Лий Паркър — поясни Хънтър, но Емилио изглеждаше смутен.

— Добре ли е Кевин?

Робърт огледа магазина и насочи поглед към Емилио.

— Може ли да поговорим на паркинга? — предложи той и посочи с глава.

— Да, разбира се. — Мъжът кимна и се обърна към високия, мършав продавач зад гишето: — Франк, ще си взема десетака минути почивка. Ще се оправиш ли?

Франк задържа погледа си върху двамата мъже с Емилио.

— Да — кимна. — Всичко наред ли е?

— Да. Ще се върна след десетина минути.

Емилио и детективите излязоха на паркинга.

— Кевин е добре, нали? — попита той, когато стигнаха до колата на Карлос. Хънтър долови страх в гласа му.

— Кога видя Кевин за последен път? — попита Гарсия.

— В понеделник — отвърна Емилио. — Той беше на работа в понеделник. Тази седмица трябваше да работи всеки ден, но не дойде във вторник, нито в сряда. Анита, съпругата му, ми се обади във вторник сутринта. Кевин не се прибрал в понеделник вечерта. Обадила се на полицията, но те не й обърнали голямо внимание.

— Знаеш ли в колко часа си тръгна Кевин от работа в понеделник? — попита Робърт.

— Да, по същото време както винаги. Затвори магазина в седем вечерта, както прави всеки ден. Обикновено вървим заедно до автобусната спирка на булевард „Хайд Парк“ и Десето Авеню, но в понеделник реших да вечерям в „Чико“, на ъгъла. — Посочи на изток. — Попитах Кевин дали иска да дойде, но той отговори, че ще се прибере вкъщи и ще играе с дъщеря си.

— Знаеш ли дали е стигнал до автобусната спирка?

— Не. — Емилио поклати глава.

— В понеделник Кевин изглеждаше ли или говореше ли по различен начин? — попита Карлос. — Нервен, притеснен, развълнуван, разтревожен или уплашен?

Емилио направи гримаса, сякаш това беше най-странният въпрос на света.

— Не. Кевин беше… — Той повдигна рамене. — Кевин си беше както винаги. Усмихнат. Щастлив. Нямаше нищо различно в него.

— Играеше ли хазарт?

Мъжът отвори широко очи и се засмя нервно.

— Кевин, комарджия? Не. Той обича видеоигрите и онлайн игрите, по-точно „Зовът на дълга — съвременна война“, „Тайни операции 2“ и „Призрачно разузнаване“, но това е всичко. Никакви игри в казина. Кевин не би прахосал пари за такова нещо.

— Откога се познавате? — попита Хънтър.

Емилио несигурно поклати глава.

— Отдавна. Повече от петнайсет години. Запознахме се в прогимназията в Гардена. Кевин ми намери тази работа преди две години, след като стана управител на магазина. Борех се да оцелявам. Съкратиха ме преди няколко години и не можех да си намеря работа. Кевин е истински приятел… Най-добрият ми приятел.

— Значи не мислиш, че може да се е забъркал в нещо? — попита Гарсия.

— Не. Вижте, ако Кевин е в беда… каквото и да е, той щеше да ми се обади, сигурен съм. Или сам щях да разбера. Той не умее да пази тайни. Много е простодушен и понякога срамежлив. Обича семейството и работата си. За него почти няма друго. Сигурно се е случило нещо. И имам предвид нещо лошо. Уверявам ви, Кевин не би изчезнал току-така. Няма причина да го прави. Не е пияница и знам, че не кръшка. — Той млъкна и се втренчи в двамата детективи, вече видимо притеснен. — Случило му се е нещо, нали? Затова сте дошли. И не сте от отдел „Изчезнали лица“.

— Не, боя се, че не сме — отвърна Карлос.

21.

Часът беше пет и двайсет и осем, когато Хънтър приключи с гледането на кадрите от пътната камера, които му изпратиха от транспортния отдел в Бюрото във Вали.

Най-близката, постоянно записваща камера до уличката в Мишън Хилс, където беше намерен трупът на жертвата, беше само на километър и половина, на пресечката между две главни магистрали — „Сан Диего“ и „Роналд Рейгън“ — мечта за бягство. Проблемът беше, че не бе необходимо убиецът да поема по някой от тези два главни пътя на това кръстовище. Изобщо не беше необходимо да тръгва по главен път. Той лесно можеше да отиде от единия до другия край на Лос Анджелис по градските улици, където повечето пътни камери се активираха само ако нарушиш ограничението за скоростта или минеш на червен светофар. Можеше да остави трупа в задна уличка и да мине през целия град, без да го засече нито една камера.

Въпреки това Робърт гледа четири часа записите на уличното движение и забеляза трийсет и седем пикапа да поемат по един от двата главни пътя на кръстовището. Двайсет и един от тях бяха тъмни на цвят, но като че ли никой нямаше вдлъбната задна броня. Даде регистрационните номера на всичките трийсет и седем превозни средства на екипа си, в случай че Кеон греши. Не искаше да оставя нищо на случайността.

— Казах ти, няма да открием нищо необикновено — рече Гарсия, който се върна в кабинета с някаква папка. — Кевин Лий Паркър е бил съвсем обикновен, незабележим човек. Обикновен човек с обикновен живот. Никога не са го арестували. Винаги си е плащал данъците навреме. Не е собственик, а наемател. Свързахме се с хазяина му. Само веднъж преди две години Кевин не могъл да плати навреме наема си. Било скоро след сватбата му и нямал пари. И закъснял само две седмици. Хазяинът каза, че Кевин е бил за пример.

Робърт кимна и се облегна назад на стола си.

— Израснал е в Уестлейк, където е ходил на училище. Оценките му са били средни, нито отлични, нито слаби. Не е учил в университет. Работил е на няколко места — сервитьор, служител в супермаркет, чиновник в склад… — Карлос махна с ръка, показвайки, че списъкът е дълъг. — Започнал работа в магазина за игри „Следващо поколение“ в Хайд Парк преди пет години и две години по-късно станал управител. Оженил се за Анита горе-долу по същото време. Били гаджета от пет години. Дъщеря му Лилия е родена преди шест месеца. — Гарсия се прокашля, когато си спомни за бебето в ръцете на майката. — Освен това, изглежда, е бил много внимателен човек. Както разбрахме, имал е болно сърце — митрална стеноза. Бил е съвестен и се е пазел. Не е правел изморителна гимнастика, не е пушел и очевидно не е употребявал наркотици. Бил е участник в програма на здравеопазването, но изглежда не е било нещо особено. Пак е трябвало да дава малко повече пари, когато ходи на лекар. И затова през последните пет години е ходил на кардиолог само два пъти — при доктор Мел Гудинг. Кабинетът му е в Саут Робъртсън. Може да отидем утре.

Хънтър кимна.

— Както каза Емилио, Кевин не е имал много приятели. Животът му бил съсредоточен около семейството и работата му. Емилио е бил най-добрият му приятел. — Гарсия прелисти страница от доклада и продължи: — До утре сутринта трябва да получим извлечение от последните му банкови трансакции. Все още нямаме информация за мобилния му телефон или интернет доставчика му, но да се надяваме, че ще получим нещо до един-два дни.

— Някакви новини за автобуса?

Той кимна.

— Кевин обикновено е пътувал с автобус 207, който се движи от Атенс до Холивуд. В понеделник вечерта по този маршрут са карали шест шофьори. Имам имената им. Четирима са на работа тази вечер. Другите двама ще бъдат на смяна утре сутринта. — Погледна часовника си и даде доклада на Робърт. — Но може да отидем в депото след час и нещо и да говорим с четиримата шофьори, които са на работа там тази вечер, и да проверим дали някой от тях е забелязал Кевин в автобуса си в понеделник вечерта.

Хънтър стана от стола.

— Да тръгваме.

Преди да стигне до вратата мобилният му телефон иззвъня. Погледна екранчето — беше непознат номер.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“.

— Здравей, детектив Хънтър — каза непознатият със същия дрезгав глас и спокоен тон като преди два дни.

Начинът, по който Робърт погледна партньора си, направи излишни думите.

— Не може да бъде — рече Гарсия, върна се при бюрото си и за секунди се свърза с Оперативния отдел. — Искам да проследите разговора до мобилния телефон на детектив Робърт Хънтър в момента — Той им каза номера.

— Откъде взе номера ми? — попита Хънтър и натисна бутона на високоговорителя, за да може да слуша и Карлос.

Мъжът се изсмя.

— Информация, информация, детектив Хънтър. Всичко е някъде там. Трябва само да знаеш как да го вземеш. Но познай! — Явно беше в добро настроение.

— Обаждаш се да ми кажеш името и адреса си ли? — попита Робърт.

Този път непознатият се изсмя още по-доволен.

— Не съвсем, но имам нещо за теб.

Хънтър зачака.

— Любимият ти уебсайт отново е онлайн.

22.

Робърт незабавно погледна телефона на бюрото си. Знаеше, че Денис Бакстър от отдел „Компютърни престъпления“ все още проследява прословутия IP адрес. Ако уебсайтът отново беше онлайн, Бакстър сигурно го бе засякъл. Лампичките на телефона на бюрото обаче не проблесваха. Нямаше обаждания.

Хънтър тръгна към компютъра си и отвори на екрана интернет търсачката. Помнеше IP адреса. Написа го в лентата и натисна ENTER.

„ГРЕШКА 404 — СТРАНИЦАТА НЕ МОЖЕ ДА БЪДЕ НАМЕРЕНА.“

Робърт се намръщи.

— Този път реших да направя нещо малко по-различно, детектив — каза мъжът по телефона. — Ти не беше забавен първия път и отказваше да избереш, докато аз не избрах огън. И дори тогава се опита да ме измамиш. Това не ми хареса много. Затова се замислих. Вече няма да избираш. Реших да разширя нещата. — Последва кратко, изпълнено с напрежение мълчание. — Гледал ли си някое от телевизионните риалити предавания, където публиката трябва да гласува кой участник харесва най-много?

Хънтър се напрегна.

— Детектив? — настоя мъжът.

— Не съм ги гледал.

— Но знаеш, че такива предавания съществуват, нали? Хайде, детектив, мислех, че си информиран човек.

Робърт не отговори.

— Е, реших, че ще бъде много забавно, ако превърна това в уеб шоу.

Хънтър погледна Гарсия, който току-що беше написал първия IP адрес в търсачката си и бе получил същото съобщение за грешна страница.

— В кабинета ли си? — попита непознатият.

— Да.

— Добре. Искам да провериш този уебсайт. Готов ли си?

Мълчание.

— www.pickadeath.com. — Мъжът се засмя. — Страхотно име[3], а?

Детективите въведоха адреса в търсачките си.

Екранът проблесна веднъж. Уебсайтът се зареди точно за три секунди.

На екрана нямаше нищо. Беше напълно тъмен. Робърт провери уебадреса, за да види дали не е сбъркал, но го беше написал правилно.

Карлос отмести поглед от екрана си, погледна партньора си, разочаровано вдигна длани и поклати глава. И неговият екран беше тъмен.

— Гледаш ли? — попита мъжът по телефона.

— Няма нищо, освен тъмен екран — отвърна Хънтър.

— Търпение, детектив. На вярната страница си.

Изведнъж в горния ляв ъгъл на екрана се появиха три малки бели букви — ВШУ.

— Какво е това, по дяволите? — въздъхна Карлос.

Робърт присви очи и напрегнато се загледа в буквите.

Търсеше някакво значение в тях. Погледна Гарсия и поклати глава.

— Мисля, че този път не е химична формула.

След това в горния десен ъгъл на екрана се появиха три малки бели цифри — 678.

— Сега виждаш ли? — попита непознатият.

— Виждам — спокойно отговори Хънтър. — Какво означава това?

Мъжът се засмя.

— Сам ще трябва да разбереш, детектив. Но това е второстепенно. Ето я главната атракция.

Мракът на екрана изведнъж се разпръсна и се появи познатият зеленикав оттенък на образ, предаван с обектив за нощно виждане.

Хънтър и Гарсия очакваха да видят същия стъклен контейнер като преди два дни и нова жертва, съблечена гола и завързана за метален стол. Очакваха, че убиецът ще играе същата садистична игра като първия път — избор между удавяне или изгаряне на жива жертва.

Но не видяха това.

Онова, което видяха, смрази кръвта им.

23.

Мишел Кеш, шефът на отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР — Лос Анджелис, седеше пред екрана на компютъра си и трескаво пишеше на клавиатурата. Зад нея стоеше Хари Милс, агент от отдел „Киберпрестъпност“ и инженерен гений, и четеше всяка дума, която тя пишеше. Той беше постъпил в отдела преди три години, след като бе получил докторска степен с отличие по електроинженерство и компютърни науки от Масачузетския технологичен институт в Кеймбридж.

От няколко месеца двамата работеха по операция за „ужилване“. Те следяха сериен педофил, който от години прелъстяваше десет-тринайсетгодишни деца в стаите за чат в интернет. Мъжът беше истинска отрепка. Знаеше как да разпознава самотни деца. Онези, които имаха чувството, че не се вместват никъде. Низвергнатите. Уязвимите. Беше много търпелив. Бъбреше с тях в продължение на месеци и печелеше доверието им. Отначало им казваше, че е на тринайсет години, но когато виртуалната им връзка укрепнеше, разкриваше, че е на двайсет и няколко и че е студент, но всъщност наближаваше четирийсетте.

Винаги беше очарователен, отзивчив, състрадателен и голям ласкател, а за всяко подрастващо момиче, което мислеше, че никой не го разбира, включително родителите, това действаше като мощен вълнолом. Имаше успех всеки път и скоро те се влюбваха в човек, когото не познаваха. След това беше почти невъзможно да откажат да се срещнат с него.

Доколкото знаеха, засега той беше прелъстил и беше правил секс с шест момичета. Две от тях бяха едва на десет години.

Но хищникът съвсем не беше глупав. Освен това много го биваше с компютрите. Вечно беше в движение. Използваше лаптоп и чатеше само от места с безплатен интернет като кафенета, барове и хотелски фоайета. Никога не си купуваше парола за връзка с интернет и или крадеше от други потребители, или хакваше системата. Повечето места с безплатен интернет не са известни с абсолютна сигурност.

Освен това педофилът прескачаше от една стая за чат в друга и понякога си създаваше своя. Използваше различни имена и никога не чатеше повече от десет-петнайсет минути на включване.

Преди четири месеца почти случайно Мишел го откри да бъбри в стая за чат, създаден в Гватемала. Отделът й беше провеждал стотици такива операции. Всички знаеха, че най-лесният начин да хванат на въдицата такива психопати, е да ги заблудят да мислят, че бъбрят с потенциална жертва. Мишел се възползва от шанса и за нула време се превърна в „Луси“, тринайсетгодишно момиче от Кълвър Сити. Той се хвана на въдицата и оттогава разговаряха почти всеки ден. Педофилът използваше името „Боби“.

„Боби“ наистина беше очарователен и отзивчив. Мишел много лесно разбра как едно момиче с ниско самочувствие може да бъде омаяно от „Боби“.

„Луси“ и „Боби“ от няколко седмици говореха за среща и вчера сутринта „Луси“ най-после се съгласи. Каза му, че може да избяга от училище в понеделник. Била го правила и преди. Можело да се срещнат някъде и да прекарат заедно деня, но трябвало да внимават. Ако родителите й разберели, щяла да има големи неприятности. „Боби“ обеща, че те няма да разберат.

В момента бъбреха от седем минути и се уговаряха къде и кога да се срещнат в понеделник.

„Може да се срещнем на Венис Бийч — написа Мишел. — Знаеш ли го?“

„Да, разбира се, че го знам (усмихнато личице)“ — отговори „Боби“.

От Кълвър Сити до Венис Бийч се стигаше с автобус. Пространството беше голямо и открито и ФБР лесно можеха да поставят камери за наблюдение от разстояние с мощни обективи и да напълнят района с агенти под прикритие и кучета.

„(Усмихнато личице) Може да се срещнем там в десет — написа Мишел. — Знаеш ли къде е паркът на скейтърите?“

„Да. Паркът на скейтърите звучи страхотно. Нямам търпение.“

„(Усмихнато личице с изплезен език) Но трябва да се върна у дома до четири, иначе здраво ще загазя.“

„Не се тревожи, Луси. Никой няма да разбере. Това ще бъде нашата малка тайна (личице със затворени с цип уста).“

„Добре. Ха-ха. Чао, Боби. Ще се видим в понеделник.“

„(Четири усмихнати личица) До понеделник, Луси. Целувки.“

Те прекъснаха чата.

— Пфу — възкликна Мишел, отмести стола си от бюрото и размаха ръце във въздуха, сякаш получаваше пристъп. Правеше го винаги, когато приключеше разговор с „Боби“. — Проклет извратеняк.

Хари се усмихна.

— Добре ли си?

Тя кимна.

— Да. Радвам се, че скоро всичко ще свърши.

— Абсолютно.

— Искам да бъда там в понеделник, да го погледна в очите и да му сложа белезниците на ръцете.

— И аз.

— Искам да видя изражението му, когато разбере, че аз съм „Луси“.

— Хей, шефке, може ли да дойдеш да видиш нещо? — попита друг агент от отдела, който следеше някои от краулерите им.

— Какво има, Джейми?

— Не съм сигурен, но съм убеден, че ще искаш да го видиш.

24.

Жената изглеждаше на двайсет и няколко години, с дълга, права, изрусена коса, която беше влажна, вероятно от пот. Имаше овално лице, пълни устни и дълбоки сини очи. Несъмнено беше плакала. Имаше малка черна бенка под долната си устна. Беше средна на ръст и само по лилави бикини и същия на цвят сутиен.

Гарсия почувства, че сърцето му ускори ритъма си.

Жената беше абсолютно вцепенена. Очите й бяха широко отворени и непрекъснато се стрелкаха насам-натам, сякаш търсеха нещо. Тя постоянно въртеше глава наляво и надясно, опитвайки се да разбере къде се намира и какво й се случва. Устните й трепереха и, изглежда, й беше трудно да диша. Лежеше, но движенията й бяха ограничени, но не защото беше завързана, а защото беше затворена в нещо като прозрачна кутия от стъкло или от пластмаса, или подобен материал, но много по-малък от контейнера, който беше използвал убиецът за първата си жертва. Жената имаше само дванайсет-тринайсет сантиметра пространство от всяка страна и може би седем-осем сантиметра над главата.

— Това стъклен ковчег ли е? — Гарсия погледна партньора си, който едва забележимо повдигна рамене.

Хънтър отвори екрана на приложението за запис, което беше помолил да му инсталират от отдел „Информационни технологии“, и започна да записва предаването.

Ако стъкленият ковчег беше поставен на пода, камерата, предаваща образа, беше точно над него, сложена леко диагонално. Но детективите виждаха жената само до кръста. Краката й бяха извън кадър.

Жената изпадна в паника и като обезумяла започна да удря с юмруци и да рита стъклените стени, които обаче бяха твърде дебели. Тя се разпищя с всички сили. Вените на врата й сякаш щяха да се пръснат, но двамата детективи не чуваха звук.

— Какво е това? — попита Хънтър и посочи екрана.

Едва тогава Карлос забеляза края на нещо, което приличаше на голяма черна тръба, дванайсет-тринайсет сантиметра в диаметър, прикрепена за едната страна на стъкления ковчег.

Карлос присви очи и се втренчи в екрана.

— Не знам. Може би отдушник.

— Добре — каза мъжът по телефона. Гласът му прогърмя от високоговорителя и изпълни стаята с още по-голямо напрежение. — Какво ще кажеш, детектив? Да започнем ли шоуто? Този път обаче правилата са променени. Гледай екрана.

Изведнъж най-отдолу на картината се появи думата ВИНОВНА, написана с главни букви. Секунда по-късно на половината разстояние от долния десен ъгъл се появи думата ПОГРЕБАНА, последвана от нула и зелен бутон. Точно под нея се изписа думата ИЗЯДЕНА, също последвана от нула и втори зелен бутон. Буквите ВШУ и поредицата от числа 678 в горната част на екрана проблеснаха два пъти като предупреждение и после изчезнаха.

— Какво става, по дяволите? — зачуди се Гарсия.

Робърт беше затаил дъх.

— Това е гласуване.

— Какво?!

Мъжът по телефона се засмя. Чуваше ги, докато разговарят.

— Брей, бързо схващаш, детектив. Напълно заслужаваш славата си. Да, гласуване е. Защото този път сме на живо по интернет.

Карлос неспокойно прокара пръсти по дългата си коса.

— Много мислих — продължи непознатият — и реших, че ще бъде много по-забавно, ако позволим и на други да участват, не смяташ ли? Ето защо днес всеки, който гледа, може да гласува. Трябва само да натисне бутона. — Той млъкна за ефект. — И ето как ще го направим, детектив. Печели първият метод на умъртвяване, който получи хиляда гласа. Звучи забавно, нали?

— Защо го правиш? — попита Хънтър.

— Току-що ти казах. Защото звучи забавно, не си ли съгласен? Но ето какво ще ти кажа, детектив. За да го направим още по-забавно, ще й дам шанс да живее. Нека бъде надпревара с времето, какво ще кажеш? Ако не получа хиляда гласа за единия метод… да речем за… десет минути, обещавам, че ще я освободя невредима. Как ти звучи?

Робърт изпусна затаения си дъх.

— Аз мисля, че звучи справедливо, а ти?

— Моля те, не го прави — каза Хънтър, но мъжът не му обърна внимание.

— Искаш ли да гласуваш пръв, детектив Хънтър? — Непознатият се засмя и не дочака отговор. — Не мисля. Но за нея все още има надежда. Сайтът току-що излезе онлайн. Може би няма да го види никой или дори да го видят, няма да гласуват. Кой знае? Но поне ще изживеем десет много вълнуващи минути.

В долния ляв ъгъл на екрана се появи електронен часовник, който започна да отброява времето — 10:00, 9:59, 9:58…

Изведнъж нулата под ПОГРЕБАНА се превърна в единица и после много бързо в двойка.

Мъжът по телефона се засмя гръмогласно:

— О, не бях аз. Кълна се. Не лъжа. Предполагам, че надпреварата започна.

И после линията прекъсна.

25.

Хънтър веднага вдигна телефона на бюрото си и се обади на Денис Бакстър от отдел „Компютърни престъпления“. Бакстър отговори след второто позвъняване.

— Денис, обажда се Робърт Хънтър от специалния отдел „Убийства“. Уебсайтът отново е онлайн.

— Какво?

Робърт чу забързано шумолене, последвано от тракане по клавиатура.

— Не е — отвърна Бакстър.

— Той не използва същия IP адрес. Този път има уеб домейн.

— Шегуваш се.

— www.pickadeath.com.

Денис отново затрака по клавиатурата и тежко въздъхна.

— Кучи син — каза. — Какво е това на екрана, по дяволите?

Хънтър му обясни каквото знаеше.

— Значи, ако получи хиляда гласа за десет минути, тя ще бъде или ПОГРЕБАНА жива, или ИЗЯДЕНА жива?

— Доколкото разбрах, да.

— Какво ще я изяде?

Цифрата до думата ПОГРЕБАНА стигна до 22. ИЗЯДЕНА имаше деветнайсет гласа.

— Сега не мисли за това — отвърна Хънтър. — Направи каквото трябва и проследи предаването или намери начин да го прекъснеш, за да не могат да гласуват хората. Обади се на приятелите си от отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР, ако трябва, но направи нещо.

— Ще сторя всичко, което мога.

Часовникът в долния ляв ъгъл на екрана показваше: 8:42,8:41,8:40…

ПОГРЕБАНА — 47.

ИЗЯДЕНА — 49.

— Извратена работа — възкликна Гарсия и прокара пръсти през косата си.

Жената в ковчега ридаеше толкова силно, че въздухът не й достигаше. Беше престанала да удря с юмруци и крака по стъклените стени и бе започнала да дращи с нокти като обезумяло животно. Стъклото се оцвети в кървави дири.

Миг по-късно тя се отказа и допря до лицето си окървавените си, треперещи ръце. Устните й се раздвижиха и въпреки че Хънтър умееше да чете по устните, всеки, който гледаше, лесно можеше да разбере какво казва жената.

— Помогнете ми. Помогнете ми.

— Хайде — процеди Робърт през стиснати зъби. — Дръж се. — Ръцете му бяха свити в юмруци.

ЧАСОВНИК — 7:05,7:04,7:03…

ПОГРЕБАНА — 189.

ИЗЯДЕНА — 201.

— Как е възможно това? — попита Карлос и размаха ръце във въздуха. — Как хората попадат толкова бързо на уебсайта?

Хънтър само поклати глава. Очите му бяха приковани в екрана. Лицето му беше мрачно.

Без да почука, капитан Барбара Блейк отвори вратата на кабинета на двамата детективи и влезе вътре.

— Получихте ли… — Тя млъкна, като видя, че Хънтър и Гарсия са се втренчили в екраните на компютрите си.

— Какво става? — Барбара тръгна към бюрото на Робърт.

Никой не й отговори.

— Боже мой! Пак ли е той?

Карлос кимна и набързо й обясни какво става.

— Отдел „Компютърни престъпления“ правят каквото могат — добави Робърт. — Казах на Бакстър да се свърже с отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР и да види дали ще помогнат. — Той не отмести поглед от екрана и не видя, че капитан Блейк се намръщи. Не беше необходимо, защото го почувства. — В момента се нуждая от всякаква помощ, за да спра това. — Посочи екрана на компютъра си.

ЧАСОВНИК — 5:375,5:36,5:35…

ПОГРЕБАНА — 326.

ИЗЯДЕНА — 398.

Жената в стъкления ковчег се беше отказала от усилията си да се освободи и сега само плачеше. Устните й изведнъж се размърдаха отново и за част от секундата всички затаиха дъх. Барбара се приготви да помоли Робърт да й преведе какво казва, но не се наложи. Всички разбраха, че жената се моли.

26.

Телефонът на бюрото на Хънтър иззвъня и изненада всички като електрически шок. Лампичката, която проблясваше на апарата, показа, че обаждането е вътрешно.

Хънтър незабавно грабна слушалката. Търсеше го Денис Бакстър.

— Робърт, няма да повярваш, но от отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР вече са засекли уебсайта. Опитваха се да разберат какво е това, когато им позвъних.

— Могат ли да помогнат?

— На линията съм с Мишел Кели, шефа на отдела. Можеш ли да направиш конферентен разговора?

— Разбира се. — Хънтър натисна необходимите бутони. — Готово. — Включи високоговорителите.

— После ще ви запозная официално — рече Бакстър.

— Засега — детектив Робърт Хънтър от специалния отдел „Убийства“, запознай се с Мишел Кели, специален агент и шеф на отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР.

— Госпожице Кели — припряно каза Хънтър, — предполагам, че Денис ви е обяснил с какво си имаме работа. Можете ли да помогнете?

— Опитваме се, но засега само се сблъскваме с тухлени стени. — Гласът й беше женствен, но силен, на човек, който определено е свикнал да командва. — Онзи, който прави това, се е погрижил за всичко.

— Госпожице Кели, аз съм капитан Барбара Блейк, шеф на отдел „Обири и убийства“ на лосанджелиската полиция. Какво имате предвид под „погрижил се е за всичко“?

— Единият от триковете в арсенала ни е, че можем да затваряме всяко уеб предаване на територията на Съединените щати.

— Тогава затворете го.

Мишел Кели нервно се изсмя.

— Опитахме се, но пак се появи.

— Какво? Как?

— Не знам до колко разбирате от уебтехнологии и не искам да ви засипвам с технически термини, но IP адресът на сайта непрекъснато се променя.

— Както се прехвърля телефонно обаждане? — попита капитан Блейк.

— Точно така. Всеки нов IP адрес е използван сървър, който представлява огледален образ на истинския. Все едно гледаш нечие отражение в стая, пълна с огледала. Виждаш стотици еднакви образи, но не можеш да определиш откъде идва истинският образ. Разбирате ли ме дотук?

— Да.

— Добре. Сървърът използва изключително ниско време на живот, което диктува кога компютърът ви ще опресни свързаната със системата на имената на домейните информация.

— Извинете…

— Това означава, че компютърът ви постоянно иска от сървъра адреса на уебсайта и всеки път, когато го поправи, сървърът насочва компютъра ви към друго огледало. Затова дори ако успеем да го затворим, ще е без значение, защото сървърът ще покаже на компютъра ви същия уебсайт чрез друго огледало. Това е технически сложно, но означава, че онзи, който го прави, е адски добър закодировач, програмист с фантастични познания за киберпространството.

ЧАСОВНИК: 3:21,3:20,3:19…

ПОГРЕБАНА — 644.

ИЗЯДЕНА — 710.

— Регистрацията на името и домейна са в Тайван — продължи Мишел. — Това добавя още едно ниво на сложност в уравнението с неизвестните. Както вероятно знаете, след като Китайската народна република изяви претенции към островната държава, Съединените щати не признават Тайван като независима страна и това означава, че нямаме дипломатически отношения с тайванците.

— Как така толкова много хора намират уебсайта толкова бързо? — попита Гарсия. — Pickadeath.com не е адрес, който хората биха написали неволно.

— Вече проверихме това — отговори Мишел. — Той използва социалните мрежи. Откраднал е регистрациите на други хора и е поставил съобщение в някои много популярни страници в Туитър и Фейсбук. Тези страници са посещавани от неколкостотин хиляди души на ден. Хората виждат съобщението и ги обзема любопитство, затова влизат да проверят. Причината да гласуват сигурно е, защото мислят, че това не е реално. Вероятно го смятат за някакъв измамнически сайт или игра. — Мишел млъкна, за да си поеме дъх. — Освен това по света има много садисти. Някои от тях с удоволствие биха яли пуканки и пили бира, докато гледат как изтезават до смърт американски граждани. И ако им позволят да участват, още по-добре.

— Има ли нещо, което пречи на хората да гласуват повече от веднъж? — попита Карлос.

— Да — отговори Мишел. — Щом щракнеш на някой от двата бутона, и двата се дезактивират. Никой не може да гласува втори път.

— Откъде знаете? — попита капитан Блейк.

— Защото опитахме.

— Гласували сте за единия от двата метода на смърт?

— За жалост да — обясни Мишел, но в тона й не прозвуча извинение. — Попаднахме на уебсайта, преди да ни се обади Денис. Не знаехме с какво имаме работа и се опитвахме да разберем за какво става дума.

Жената от екрана махна ръце от лицето си. Кръвта и сълзите бяха очертали странни фигури върху страните й, но очите й вече не се стрелкаха насам-натам, търсейки нещо, а бяха изпълнени с неизмерима тъга. Хънтър беше виждал този поглед и имаше чувството, че голяма черна дупка изсмуква стомаха му. Като първа жертва, сякаш беше надарена с шесто чувство, жената бе осъзнала, че никой няма да й помогне и че няма да излезе жива от ковчега.

Всички изпитаха чувство на пълна безпомощност, докато гледаха екрана.

ЧАСОВНИК — 1:58,1:57,1:56…

ПОГРЕБАНА — 23.

ИЗЯДЕНА — 999.

27.

Всичко стана само за част от секундата, но те имаха чувството, че продължава цяла вечност. Първо се промени ПОГРЕБАНА. В бърза последователност се изписаха три цифри — 924,925,926.

Всички в кабинета на Хънтър затаиха дъх.

И после се случи.

ИЗЯДЕНА — 1000.

Веднага щом се смени, цифрата започна да проблясва на екрана, показвайки на всеки, че има победител.

Никой не помръдваше. Никой не мигаше.

Мишел Кели и Денис Бакстър също мълчаха по телефона.

Жената на екрана все още плачеше. Ръцете й трепереха и кървяха.

Секундите минаваха.

Всички чакаха.

Изведнъж от черната тръба, прикрепена за стъкления ковчег, която беше забелязал Хънтър, изскочи нещо малко и черно и полетя над тялото на жената.

— Какво беше това, по дяволите? — попита капитан Блейк. — Видяхте ли го?

— Да — отвърна Карлос, — но нямам представа какво е.

Робърт се беше съсредоточил върху екрана.

И после от черната тръба с огромна скорост изскочи още нещо.

Жената трепна, сякаш рязко я бяха разтърсили и изтръгнали от унес, и погледна към краката си. Беше очевидно, че не може да види нищо, но онова, което влезе при нея в стъкления ковчег, отначало я накара да изпадне в паника. Тя пак потрепери, този път много по-отчаяно, и прокара ръце по тялото си, като го пляскаше, сякаш като обезумяла се мъчеше да прогони нещо от него.

През тръбата влязоха още три, четири, пет черни неща.

— Това някакви летящи насекоми ли са? — попита Барбара.

— Не съм сигурен — отговори Хънтър, — може би.

— Могат ли насекоми да изядат жив човек?

— Да, някои биха могли. Някои видове мравки и термити се хранят с плът, но трябва да вкараш там няколко хиляди и никой от тях не се движи толкова бързо, нито е толкова голям.

Лицето на жертвата се изкриви от мъчителна болка. Очите й се затвориха, а устните й се отвориха, за да издаде писък, който никой нямаше да чуе и само може да си представя.

— Боже мой! — възкликна капитан Блейк и вдигна ръце към устата си. — Каквито и да са тези неща, те я изяждат жива. Не може да е истина.

Жената изгуби контрол, когато надделя ужасът. Отчаяно риташе с крака и размахваше ръце и въпреки тясното пространство, правеше каквото може, за да предпази тялото и лицето си.

В стъкления ковчег наведнъж влетяха петдесет насекоми.

— Исусе! — извика Мишел по телефона.

Камерата показа в едър план едното летящо насекомо и всички се вцепениха.

Беше дълго около пет сантиметра, със синьо-черно тяло и черни крила. Назъбените му, тънки крачета бяха дълги колкото тялото. От главата му стърчаха две черни антени.

— Мамка му! — извика Гарсия и по гърба му полазиха ледени тръпки. Той непохватно направи крачка назад, сякаш беше видял нещо, което другите не забелязват, и придоби такъв вид, сякаш щеше да повърне.

28.

Очите на Хънтър и капитан Блейк за миг се отместиха от екрана и се приковаха в Гарсия.

— Карлос, какво има? — попита Барбара.

Той си пое дълбоко дъх и преглътна с усилие, а после се овладя и посочи екрана.

— Онова насекомо — все още уплашен каза. — Това е тарантулова оса.

— Какво?

— Тарантулова оса — отговори Хънтър, който също беше разпознал вида.

— Онова огромно нещо е проклета оса? — изуми се капитан Блейк.

Карлос кимна.

— Наричат ги тарантулови оси, защото убиват паяци тарантула, за да ги ядат и да снасят яйцата си.

— Мили боже. Нима ядат човешка плът?

— Не. Никоя оса не яде човешка плът.

Барбара изглеждаше озадачена.

— Но жилото им е едно от най-болезнените ухапвания на насекоми в света — поясни Гарсия. — Все едно забиват осемсантиметрова игла с 300 волта електричество в плътта ти. Повярвайте ми, тези ужилвания са толкова болезнени, та имаш чувството, че откъсват парчета плът от тялото ти.

Не беше необходимо Хънтър да пита, защото изражението му красноречиво поставяше въпроса.

— В Бразилия има един много често срещан вид тарантулови оси, наречени Маримбондо — продължи да обяснява Карлос. — Има ги навсякъде. Когато бях малък, четири ме ужилиха и ме прибраха в болница. Едва не умрях. Болката продължава само няколко минути, но е непоносима. Може да изпаднеш в делириум. Не знам много за тях, но те стават агресивни само ако ги раздразниш. — Той посочи екрана. — Паниката на жертвата и размахването на ръце ги дразнят достатъчно. Най-добре е да лежиш неподвижно.

Хънтър и останалите знаеха, че това е невъзможно. Те не чуваха, но съзнаваха, че бръмченето само на една оса в затворен ковчег е достатъчно, за да изпълни повечето хора с безумен ужас. А при жената вече имаше стотина оси.

— Знам, че тарантуловите оси не могат да изяждат жив никого — добави Карлос, — но отровата от едно ужилване може да парализира тарантула. Ако човек бъде нападнат от цял рояк… — Той отново посочи екрана и поклати глава. — Вие ми кажете.

Жената на екрана беше престанала да се движи, парализирана от силната болка от ужилванията. Сега торсът й беше осеян с големи червени подутини. В стъкления ковчег сигурно имаше повече от сто и петдесет тарантулови оси, които жужаха около нея, но през тръбата влизаха още.

Лицето й също беше ужилено десетки пъти. Очите й се бяха подули толкова жестоко, че бяха почти затворени. Устните й също се бяха подули и бяха станали двойни, а лицето й беше напълно обезобразено, но все още не беше мъртва. Все още дишаше и с полуотворена уста си поемаше отсечено и накъсано дъх, докато тялото й потреперваше.

— Колко може да продължи това? — попита капитан Блейк, която нервно крачеше пред компютъра на Хънтър.

Никой не отговори.

Камерата показа в едър план лицето на жената, когато три тарантулови оси кацнаха на устните й и ги ужилиха отново, а после бавно се придвижиха към езика и изчезнаха в устата й.

Барбара не можеше да гледа повече и отмести очи, когато нещо започна да се преобръща в стомаха й. Тя се помъчи да не повърне в кабинета.

Няколко секунди по-късно от лявата ноздра на жертвата изпълзя тарантулова оса.

Всички мълчаха.

Жената най-после спря да диша.

След малко уебсайтът се изключи.

29.

Обезпокоителното мълчание, което настъпи в стаята, се дължеше на смесица от тъга, безпомощност и гняв. Въпреки че уебсайтът беше изключен, очите на Хънтър, Гарсия и капитан Блейк все още бяха приковани в компютърния екран.

Мишел Кели и Денис Бакстър още бяха на телефона. Мишел заговори първа:

— Детектив Хънтър, следим трафика на сайта от самото начало. През няколко минути, докато беше онлайн, сайтът беше посетен от повече от петнайсет хиляди посетители.

— Повече от петнайсет хиляди души са гледали как умира горката жена? — недоверчиво попита капитан Блейк.

— Така изглежда — отвърна Мишел.

— Госпожице Кели — обади се Хънтър, — може ли да се срещнем? Ако е, необходимо, ще подам официална молба за съвместни действия между лосанджелиската полиция и ФБР, но бих искал да започнем колкото е възможно по-скоро.

— Разбира се. Ще се включа и без официална молба. Случаят излиза извън границите на политиката на отделите. Екипът ми и аз ще направим всичко възможно, за да ви помогнем. Ще бъда в кабинета до късно, ако желаете да дойдете.

— Ще дойда. И благодаря за помощта.

Те прекъснаха разговора.

— Повече от петнайсет хиляди души? — повтори Барбара, все още стъписана. — Това нещо вече се е разчуло, Робърт. Няма как да го спрем. По-добре да се приготвим за майката на всички бури от лайна.

Мобилният телефон на Хънтър иззвъня. На екранчето се изписа непознат номер.

— Това сигурно вече са репортерите кръвопийци — каза капитан Блейк.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“ — изрече той.

— Казах ти, че ще бъде забавно — рече непознатият.

Хънтър трябваше да си поеме дълбоко дъх, преди да натисне бутона на високоговорителя.

— И останаха почти две минути. — Мъжът се засмя. — Еха, това беше нещо друго, нали? Е, добре, тя всъщност не беше изядена жива, но повярвай ми, тези ужилвания са толкова болезнени, та имаш чувството, че остри зъби разкъсват тялото ти.

Барбара погледна Карлос и прошепна:

— Извратеното Копеле ли е?

Той кимна.

Ноздрите на капитан Блейк се издуха. Тя беше готова да изсипе порой от ругатни.

Хънтър видя това и вдигна ръка, правейки й знак да запази спокойствие.

— Знаеш ли колко души гледаха онлайн, детектив? — весело попита непознатият. — Повече от петнайсет хиляди. Обществото е болно, нали? — Млъкна и изсумтя. — Разбира се, ти знаеш, че обществото е болно. Изкарваш си прехраната, като преследваш психопати, нали, детектив Хънтър? Психопати като мен.

Робърт не каза нищо.

— Проблемът е кога някой се смята за психопат, детектив Хънтър? — продължи мъжът по телефона. — Ами всички онези хора, които гледаха? Всички онези, които гласуваха? Психопати ли са? Те са обикновени хора — социални работници, учители, студенти, шофьори на таксита, лекари, медицински сестри, дори полицаи. Всичките искаха да я видят как умира. Искаха да помогнат тя да бъде убита. Искаха да натиснат бутона. Искаха да изберат как тя да умре. — Той млъкна, за да осъзнаят сериозността на думите му. — Това прави ли ги съучастници в убийство или попада в категорията „нездраво човешко любопитство“? Ти би трябвало да знаеш, детектив Хънтър. Ти си ченге и психолог по престъпно поведение, нали?

Хънтър мълчеше.

— Там ли си, детектив?

— Знаеш, че ще те хвана, нали? — убедено изрече Хънтър.

Мъжът се засмя.

— Така ли?

— Да. Ще те намеря. И ще си платиш.

— Харесва ми нагласата ти, детектив.

— Не е нагласа, а факт. Дните ти са преброени.

Непознатият се поколеба за част от секундата:

— Ще видим. Но след като си толкова уверен в способностите си, детектив, ще сключа сделка с теб.

Хънтър не отговори.

— Не се съмнявах, че десет минути са повече от достатъчни, за да получа най-малко хиляда гласа за двата начина на умъртвяване, защото обществото е твърде предсказуемо. Знаеш това, нали?

Мълчание.

— Освен това обаче знаех, че ИЗЯДЕНА ще спечели.

Дълга пауза.

— Ето каква е сделката, детектив Хънтър — продължи непознатият. — Ти ще ми кажеш как съм разбрал, че ИЗЯДЕНА ще получи повече гласове от ПОГРЕБАНА, и скоро ще намериш трупа й. Ако не познаеш, трупът й ще изчезне. След като си толкова уверен в способностите си, нека видим колко си добър.

Погледът на Хънтър се спря на капитан Блейк.

— Кажи му нещо — подкани го тя. — Трупът ни трябва.

— Хайде, детектив. Това е лесна психология. Не би трябвало да те затрудни.

Изминаха няколко секунди и после Хънтър отговори:

— Защото ИЗЯДЕНА привлича „човешкото любопитство“, а ПОГРЕБАНА не го привлича. — Гласът му беше спокоен и сдържан.

Барбара се намръщи.

— Харесва ми — каза мъжът по телефона. — Моля те, обясни.

Хънтър се почеса по челото. Знаеше, че засега трябва да се включи в играта на убиеца.

— Всеки знае какво да очаква от ПОГРЕБАНА. ИЗЯДЕНА е неизвестно. Какво би използвал? Как ще бъде направено? Какво би могло да изяде живо човешко същество? Естественото човешко любопитство би наклонило везните към неизвестното.

Настъпи мълчание, последвано от силен смях и ръкопляскане.

— Много добре, детектив. Както казах, обществото като цяло е доста предсказуемо, нали? Краят беше предопределен от самото начало.

Хънтър не каза нищо.

— Това сигурно те разяжда отвътре, детектив.

— Кое?

— Мисълта, че мнозинството от хората, които са гледали онлайн шоуто, са го харесали. Вероятно дори са викали одобрително на всяко ужилване. Достави им голямо удоволствие да я гледат как умира.

Хънтър не отговори.

— Знаеш ли какво? Обзалагам се, че с нетърпение очакват следващото шоу.

Капитан Блейк потрепери от гняв.

— Е, трябва да кажа „довиждане“ на всички ви. Имам работа.

Линията прекъсна.

30.

Следващото шоу.

Думите отекваха в кабинета цяла вечност. Хънтър, Гарсия и капитан Блейк много добре знаеха значението им и това ги изпълваше със страх.

Хънтър помоли изследователския екип да съставят списък с вероятните значения на ВШУ, трите букви, които се появиха в горния ляв ъгъл на екрана в началото на предаването, и да подготвят доклад за тарантуловите оси. Имаше ли ги в Калифорния? Можеше ли някой да ги отгледа в задния си двор или изискваха специална среда, условия и така нататък?

Гарсия отново се свърза с отдел „Изчезнали лица“ и им изпрати снимка на жената по имейла. Трябваше да я идентифицират колкото е възможно по-скоро.

От Оперативния отдел се обадиха веднага щом Хънтър приключи разговора с убиеца. Този път извършителят не беше прехвърлял обаждането из целия Лос Анджелис, а бе използвал мобилен телефон с предплатена карта без джипиес. Но обаждането не беше продължило достатъчно дълго, за да засекат точно откъде идва. Беше някъде от района на Студио Сити.

Предаването на живо и телефонният разговор с Хънтър потресоха всички, но Робърт знаеше, че трябва да запази хладнокръвие. Двамата с Карлос излязоха от Главното управление на полицията и се отправиха към автобусното депо в Атенс в Южен Лос Анджелис. Трябваше да разберат дали Кевин Лий Паркър, първата жертва, се е качил на автобус 207 в понеделник вечерта. Така щяха да установят дали жертвата е била отвлечена някъде в отсечката между автобусната спирка и дома му в Джеферсън Парк или по време на краткото разстояние от магазина за игри „Следващо поколение“ и автобусната спирка в „Хайд Парк“.

Тази вечер бяха дежурни четирима от шестимата шофьори, които бяха карали автобуси по маршрут 207 в понеделник вечерта. На Хънтър и Гарсия им провървя с третия шофьор, когото разпитаха. След като му показаха снимка на Кевин Лий Паркър, високият, слаб мъж кимна и каза на двамата детективи, че помни Кевин, защото е редовен пътник — винаги се качвал на спирката на булевард „Хайд Парк“ и Десето Авеню, обикновено около деветнайсет часа. Според шофьора Кевин бил учтив човек и винаги го поздравявал, когато се качвал в автобуса. Не можа да си спомни дали Кевин е слязъл на обичайната си спирка на булевард „Уест Джеферсън“.

Детективите напуснаха депото и отидоха на кръстовището между „Креншоу“ и булевард „Уест Джеферсън“. Домът на Кевин Лий Паркър беше на десет минути пеш от автобусната спирка там. Те паркираха колата и извървяха пътя два пъти. Ако Кевин беше минал по булеварда и после бе завил наляво по Саут Виктория Авеню, траекторията от автобусната спирка до дома му би го отвела по добре осветени и оживени улици, но би му отнела три минути повече. Най-бързият маршрут беше през паркинга на църквата „Уест Анджелис“, покрай бензиностанцията „Шеврон“ на ъгъла на „Креншоу“ и „Уест Джеферсън“, и после по задните улички зад Саут Виктория Авеню.

Църквата „Уест Анджелис“ нямаше охранителни камери отвън и паркингът й се намираше зад сградата, добре скрит от улиците. Според графика, закачен на вратата на църквата, в понеделник вечерта нямаше богослужения. Тогава паркингът е бил празен и скрит в сенките около трите много ярки улични лампи. Отвличането на Кевин от там или от задните улички по пътя му за дома би било детска игра. Няма да има свидетели, които да видят нещо.

31.

Централата на ФБР в Лос Анджелис на булевард „Уилшър“ беше седемнайсететажна сграда от бетон и стъкло, която приличаше повече на затвор, отколкото на федерална правораздавателна институция. Имаше малки прозорци със специални еднопосочни тъмни стъкла, вградени между високи и тънки бетонни колони и й липсваха само дебели метални решетки и стражеви кули по периметъра. Накратко, изглеждаше като всяка друга сграда на ФБР в страната — безлична и загадъчна. Наближавате осем вечерта, когато Гарсия спря колата си на паркинга точно зад сградата на ФБР. Паркингът не беше празен. Карлос избра свободно място до лъскав черен кадилак с тъмни стъкла и хромирани джанти.

— Еха — възкликна той. — Учуден съм, че регистрационната табела не е „Аз съм ФБР“.

Преди да стигнат до главния вход, трябваше да изкачат бетонни стъпала и да минат по зелена градина без покрив и по коридор, наблюдаван с камери. Те бутнаха тежките, дебели стъклени врати и влязоха в добре осветено и приятно охладено с климатик фоайе.

Зад плота от черен гранит на рецепцията седяха две привлекателни и консервативно облечени секретарки, които се усмихнаха, когато двамата детективи влязоха в сградата. Стана само едната.

Хънтър и Гарсия се представиха и дадоха служебните си документи. Секретарката бързо написа нещо на компютъра си и зачака приложението да отговори. Това стана след по-малко от пет секунди и имената и рангът им в лосанджелиската полиция бяха потвърдени. На екрана се появиха и снимки на двамата детективи. Удовлетворена, секретарката им върна документите и им даде два синьо-бели пропуска за посетители.

— Някой от агентите ще ви придружи вътре — каза.

Минута по-късно към тях се приближи висок мъж с черен костюм.

— Детективи Хънтър и Гарсия от лосанджелиската полиция. — Той кимна за поздрав, но не се ръкува с тях. — Моля, елате с мен.

Те минаха през две охранявани врати, дълъг коридор и трета врата и се качиха в асансьор, който се спусна един етаж надолу, до отдел „Киберпрестъпност“. Слязоха в облицован с ламперия коридор, с месингови лампи и няколко портрета в позлатени рамки на стените. Хънтър и Гарсия не познаваха хората на снимките.

Двойните стъклени врати в дъното на коридора се отвориха, преди те да стигнат до тях.

— Аз ще ги поема от тук, благодаря — каза женски глас.

Придружителят й кимна и после кимна на Хънтър и Гарсия, завъртя се и тръгна обратно към асансьора.

Детективите познаха гласа на Мишел Кели от конферентния разговор по телефона по-рано днес, но самата тя съвсем не беше такава, каквато си я бяха представяли.

Мишел Кели изглеждаше на около двайсет и осем години. Беше висока метър и седемдесет и имаше дълга черна коса. Бретонът й беше изтънен и падаше над челото й в пънкарски стил. Дълбоките й зелени очи бяха очертани с дебела очна линия и бледозелени сенки. Пълните й устни бяха дискретно подчертани с червено червило. На лявата си ноздра имаше тънка сребърна обица и още една в десния край на долната устна. Носеше черни ботуши „Док Мартенс“ и тесни черни джинси. Тениската й беше в черно и червено, с рисунка на летящ череп и надпис „Авенджед Севънфолд“.

— Детектив Хънтър — каза и протегна ръка. И двете й ръце бяха с татуировки чак до китките, които бяха отрупани с различни гривни. Ноктите й бяха с маникюр и с черен лак. Мишел изглеждаше напълно спокойна, отпусната и самоуверена.

Първата мисъл, която мина през главата на Хънтър, беше, че Мишел Кели не е станала агент на ФБР по свой избор. Робърт неведнъж беше ходил в Академията на ФБР в Куонтико, Вирджиния, и бе имал работа с много агенти и шефовете им. Беше чел правилника им. Федералното бюро за разследване все още се ръководеше с класическите методи на старата школа. Там строго се налагаха и съблюдаваха правила за обличане, прически и правила за поведение, особено вътре в официалните сгради. Пиърсингът на лицето и татуировките изобщо не бяха разрешени. Разбира се, изключения се правеха за агентите, работещи под дълбоко прикритие, които се внедряват в банди, секти, престъпни организации и други, но хората, които кандидатстваха в Академията и бяха нашарени с татуировки, бяха връщани още на вратата. Хънтър стигна до заключението, че Мишел Кели вероятно е длъжница на федералното правителство. Може да е била гениален хакер в предишния си живот. Човек с киберспособности, какъвто ФБР нямаха и не можеха да подминат. Най-после я бяха заловили и й бяха предложили сделка — дълга присъда в затвор или работа в отдел „Киберпрестъпност“ — и тя бе избрала второто.

Хънтър се ръкува с нея.

— Госпожице Кели, благодаря ви, че се съгласихте да се срещнете с нас. — Ръцете й бяха меки, но ръкостискането й беше твърдо. — Това е партньорът ми, детектив Карлос Гарсия.

Те си стиснаха ръцете.

— Моля, наричайте ме Мишел — каза тя и ги покани да влязат в голяма и доста студена стая.

За разлика от отдел „Компютърни престъпления“ в лосанджелиската полиция, който приличаше на голям високотехнологичен нюзрум без прегради, отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР беше уникален. Първото, което се набиваше на очи, беше, че наподобяваше мостика на междузвездния кораб „Ентърпрайз“. Навсякъде проблесваха лампички. До източната стена бяха наредени шест огромни монитора, всеки от които показваше карти, образи и редици данни, които детективите не разбираха. Из помещението бяха разпръснати шестнайсет бюра, отрупани с монитори и високотехнологично компютърно оборудване. Нямаше прегради, отделящи различните кабинети, нито видима йерархия на служителите. В тази стая всички бяха равни.

Мишел ги поведе към бюрото до северната страна.

— Денис Бакстър ми каза много малко подробности. Обясни, че е по-добре вие да ми разкажете цялата история. — Тя придърпа два стола от съседните бюра и ги сложи пред нейното бюро.

Към тях се приближи мъж на около двайсет и пет години с къдрава коса с цвят на ръжда, тънки устни, дълги вежди и големи, кръгли, черни очи. Приличаше на замислен бухал — пълно копие на технологичен факир в представите на повечето хора, само че без очила с дебели стъкла.

— Това е Хари Милс — представи го Мишел. — Той е член на нашия екип и е компютърен гений с куп дипломи, които го доказват.

Милс се ръкува с двамата детективи и седна. Хънтър им разказа всичко, което се беше случило досега. Мишел и Хари слушаха, без да го прекъсват.

— Успели сте да запишете по-голяма част от предаването на първото убийство? — попита Мишел, когато Робърт приключи.

Той извади флашка от джоба си и й я даде.

— Всичко е тук.

Тя бързо я включи в компютъра на бюрото си и през следващите седемнайсет минути всички мълчаха.

32.

Когато записът свърши, Мишел натисна клавиша ESCAPE на клавиатурата си. Хънтър забеляза, че ръцете й леко треперят.

Хари изпусна дъха си и възкликна:

— Господи! До днес следобед не бях виждал никого да умира. Виждал съм снимки на трупове… и съм присъствал на аутопсия, не съм гледал как някой умира, още по-малко изтезаван и убит. А сега видях два такива случая.

Хънтър обясни подробностите на първия си телефонен разговор с убиеца и как се е стигнало до алкалната баня.

— Мислиш, че те е подвел? — попита Мишел.

Робърт кимна.

— Той знаеше предварително, че ще избера водата. Това беше част от шоуто.

Мишел най-после примигна.

— Да ви донеса ли кафе или нещо друго? Аз лично се нуждая от нещо за пиене. Гърлото ми е пресъхнало като пустинята в Невада.

— Кафе би било чудесно, благодаря — отвърна Хънтър.

— Да, и за мен също — обади се Гарсия.

— Аз ще ги донеса — рече Хари и стана.

— Казваш, че убиецът е използвал IP адрес за това предаване, а не уебадрес като този днес? — попита Мишел.

— Да — отговори Хънтър. — Според Денис IP адресът вероятно е бил откраднат.

Тя кимна.

— Изобщо не бих се изненадала, но е странно.

— Кое? — попита Хънтър.

Хари се върна с четири кафета, каничка мляко, кутия с кафява и бяла захар на бучки и пликчета подсладител.

— Фактът, че първото убийство е било излъчено само за вашите очи — обясни Мишел, а второто е било разпространено по втората мрежа.

Хънтър наклони глава на една страна.

— Според мъжа, който се обади, причината да направи по-публично второто излъчване е, защото аз не съм бил забавен първия път. Не съм играел, както той искал.

— Но ти не вярваш на това — каза Хари и даде на детективите по чаша кафе.

Хънтър поклати глава.

— Той беше добре подготвен.

— Да — съгласи се Мишел. — И именно затова е странно, че още първия път не е направил публично излъчването. Имал е всичко. Проверихме. Домейнът www.pickadeath.com е бил регистриран преди двайсет и девет дни в сървър в Тайван. Не мисля, че го е направил за всеки случай. Знаел е, че ще излъчва пред голяма аудитория и това е вторият огромен проблем.

— Какъв? — попита Гарсия.

— Днешното излъчване е било предавано на живо точно двайсет и една минути и осемнайсет секунди. Имало е повече от петнайсет хиляди посетители, докато е било онлайн. Но сега живеем в ерата на социалните мрежи и всеки споделя всичко.

— Записът е бил клониран — отбеляза Хънтър, който разбра накъде бие Мишел.

— Точно така — потвърди тя. — Две минути след края на излъчването, откъси от него бяха качени в няколко видеосайта и социални мрежи като Ю Тюб, Дейлимоушън и Фейсбук.

Двамата детективи не казаха нищо.

— За жалост това беше неизбежно — добави Хари. — Щом нещо толкова странно се появи, може да се разпространява като вирус в световната мрежа. За наш късмет този потенциал не се материализира. Видеозаписът се е разпространил в интернет, но не с мащабите на вирус, защото ние се заловихме за работа, след като свърши, и успяхме да ограничим разпространението.

— Ние следим хиляди видео уебсайтове и социални мрежи по цял свят — обясни Мишел. — Веднага щом се появи откъс от записа, обръщаме се към администраторите да го затворят. Засега всички съдействат.

— Убиецът е знаел много добре, че това ще стане — каза Карлос. — Имам предвид, че по интернет ще се разпространяват откъси или дори цялото автентично излъчване. Сигурен съм, че е разчитал на това. Той се забавлява, като изтезава и убива жертвите си. И колкото повече хора гледат, толкова по-добре.

Никой не каза нищо.

Мишел щракна на няколко икони на компютъра си и големият монитор вдясно от нея се изпълни с образа на жената в стъкления ковчег. Първата жертва, мъжът в стъкления резервоар, беше на монитора вляво от нея.

— Ние автоматично записваме всяко излъчване по интернет, което преценим като подозрително — каза тя. — Започнахме да записваме това веднага щом попаднахме на него. Мисля, че успяхме да го хванем отначало. — Мишел пусна видеозаписа.

Хънтър кимна, докато гледаше образите.

— Да, успели сте.

— Съдейки по устройствата, които е създал — обади се Хари и посочи стъкления контейнер и прозрачния ковчег на двата екрана, — този човек е много добър майстор и разбира от инженерство.

— Не се и съмнявам — съгласи се Гарсия.

— Провървя ли ви да проследите обаждането му? — попита Хари.

Карлос поклати глава и обясни, че първия път убиецът е местил обаждането из целия Лос Анджелис.

— Но не и втория път?

— Не. Този път използва мобилен телефон с предплатена карта без джипиес. Обаждането беше от Студио Сити, но не продължи достатъчно дълго, за да засечем точните му координати.

Хари се замисли.

— Разпознахте ли вече жената? — попита Мишел и посочи втората жертва.

— Работим по въпроса — отвърна Гарсия.

— Ами първата жертва?

Карлос кимна и й разказа накратко за Кевин Лий Паркър.

Вниманието на Мишел отново се насочи към сцената, разиграваща се на монитора вдясно и жената в стъкления ковчег.

— Тези неща се появиха на екрана само за шейсет секунди. — Тя посочи буквите и числата горе вляво и в десните ъгли на картината — ВШУ и 678. — Знаете ли какво означават?

— Още не.

— Имате ли представа коя е жертвата? — попита Хари.

Гарсия повдигна рамене.

— Това не е ли техническо съкращение? Нещо, свързано с компютрите?

— Нищо, което би имало смисъл в дадения контекст — отговори Мишел и погледна Хари.

— Не се сещам за нищо в областта на компютрите — каза той.

— Случи ли се същото по време на първото излъчване? — попита Хари и насочи поглед към монитора вляво, който показваше Кевин Лий Паркър завързан и със запушена уста в стъкления аквариум. — Виждам, че не сте започнали да записвате отначало. Появи ли се същата или друга комбинация от букви и числа?

— Не, нищо — отговори Хънтър. — Появиха се само буквите, които образуват химичната формула на натриевия хидроксид.

— Това „ВШУ 678“ е нещо, свързано с жената — предположи Хари.

— Може би — каза Хънтър. — Ще знаем повече, когато я идентифицираме.

— Бихте ли ни оставили записа с първата жертва? — попита Мишел. — Искам да го анализирам по-добре и да го сравня с днешното излъчване.

— Няма проблем.

Тя наблюдава още няколко секунди образите на двата монитора и после ги спря. Изражението й представляваше смесица от гняв, отчаяние и отвращение. Устните й се разтвориха, сякаш се готвеше да каже нещо, но се колебаеше и първо обмисли думите си.

— Който и да е този човек, той е надарен програмист, със задълбочени познания за киберпространството. Покрил е всеки ъгъл — времетраенето, използваните сървъри, начините да се скрие, регистрирането на сайтовете в Тайван, прехвърлянето на телефонните разговори и така нататък. Когато излъчването свърши, уебсайтът му изчезна, сякаш никога не е съществувал. Безследно. Крие се експертно под няколко електронни пласта защита. За да стигнем до него, трябва да ги обелим един по един. Няма друг, заобиколен път. Проблемът е, че всеки пласт действа и като предупреждение за натрапник. Успеем ли да обелим някой пласт, той веднага ще разбере, ще има повече от достатъчно време да реагира и ще създаде още пластове, ако е необходимо.

Хънтър си пое дълбоко дъх. Беше пределно ясно, че разследването им трябваше да се съсредоточи върху компютърни програмисти със задълбочени знания за киберпространството, но в Лос Анджелис те бяха навсякъде — публични и частни организации, училища, университети, в собствените си гаражи… Накъдето и да погледнеш, ще откриеш компетентен човек с интернет. Трябваше им нещо повече, за да ги насочи.

Мишел погледна Хънтър в очите.

— Този убиец е толкова самоуверен, защото знае, че е непроследим в киберпространството. Той е кибер призрак. Ако стои там, не можем да стигнем до него.

33.

Рано на следващата сутрин капитан Блейк стоеше пред голямото табло със снимки до южната стена в кабинета на Хънтър, когато той пристигна. Гарсия стоеше до нея.

На таблото вече бяха закачени снимки на втората жертва, която лежеше в стъкления ковчег. Някои показваха ужасеното й лице в различни фази на отчаяние, а други — кадри на тарантулови оси, докато влизаха в ковчега и после отново, когато бяха покрили цялото тяло и жилеха почти всеки сантиметър от него.

Карлос вече беше разказал на Барбара какво се беше случило на срещата им с Мишел Кели и Хари Милс в отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР предишната вечер.

— Все още няма нищо от отдел „Изчезнали лица“ — съобщи Гарсия, докато Хънтър събличаше якето си и включваше компютъра си. — Този път убиецът не беше запушил устата на жертвата, затова софтуерът им за лицево разпознаване не би трябвало да има проблеми да сравни ключови точки, но преди малко говорих с тях, и засега няма съвпадения.

Хънтър кимна.

— Изследователският екип изпрати доклада за тарантуловите оси снощи — добави Карлос и се върна до бюрото си.

Робърт и капитан Блейк се обърнаха към него.

Гарсия взе синята папка до клавиатурата си и я отвори.

— Както подозирахме, убиецът е знаел точно какво прави и как да причини невероятна болка. За разлика от пчелите, които могат да ужилят жертвите си само веднъж, осите жилят много пъти, влагайки едно и също количество отрова и свирепост във всяко ужилване. И ужилването им наистина е свирепо. В индекса за болки от ужилвания на Шмид тарантуловите оси са на първото място.

— В кое? — прекъсна го Барбара.

— Това е скала на болката, капитане — поясни Хънтър.

— Определя болката, причинена от ужилването на големи насекоми.

— Точно така — кимна Гарсия. — Скалата е от 0 до 4, като 4 е най-болезненото ужилване. Само две насекоми достигат четвъртата степен — тарантуловата оса и мравката — куршум.

— Често ли се срещат? — попита капитан Блейк.

— В Америка доста често. — Карлос прелисти страница от доклада и направи гримаса. — Всъщност тарантуловата оса е официалното насекомо на щата Ню Мексико.

Барбара го погледна недоумяващо.

— Американските щати имат ли официални насекоми?

— Очевидно.

— Тогава какво е официалното насекомо на Калифорния?

Карлос повдигна рамене.

— Пеперудата Zerene eurydice — отговори Хънтър и направи знак на Гарсия да продължи.

— В Калифорния се срещат малко видове, главно в района на пустинята Мохаве и в части от Южна Калифорния. Според ентомолога, с когото говорихме, един от тези видове е сред най-интересните — Pepsis Menechma. — Той посочи таблото със снимките. — Използваният от убиеца.

— Какво толкова им е интересното? — попита Хънтър.

Карлос затвори папката и се върна при бюрото си.

— По природа тарантуловите оси са единаци — обясни той. — Не живеят в гнезда или на рояци, нито в някаква общност и не се движат на групи. — Гарсия леко повдигна рамене. — С изключение на няколко вида.

— Убиецът е използвал един от тях — заключи капитан Блейк. Тя дори не се опита да произнесе научното название, което Карлос прочете преди няколко минути.

— Точно така — потвърди Гарсия. — Този вид е много сходен с бразилския, който ме изпрати в болница, когато бях малък. Живеят на големи рояци, ловуват, нападат на групи и ужилването им е едно от най-силните, най-болезнените и отровните от всички тарантулови оси. Освен това са дневни същества, което означава, че не харесват много мрака. Ако са принудени да влязат на тъмно, много се ядосват и тогава нещата бързо стават неприятни.

Погледите на всички се отместиха към таблото със снимките. В средата имаше голяма увеличена фотография на тарантулова оса в полет.

— Тогава няма как да разберем откъде ги е взел.

— Според ентомолога — обясни Карлос, — ако намерим трупа на жертвата, преди да се е разложил, може да проследим мястото на произхода им чрез химичен анализ на отровата, останала в кръвоносната й система. Никой обаче не знае колко може да ни помогне това.

34.

Гарсия даде минута на всички да проумеят думите му и после взе две копия на другата разпечатка от бюрото си.

— С медиите малко ни провървя — каза той и даде разпечатките на Хънтър и капитан Блейк. — Големите печатни издания не са надушили нищо, но в интернет има известни спекулации. Както знаете, предаването е било клонирано и качено в няколко видео сайта.

Разпечатката показваше уебстраница за текущи събития. В долния ляв ъгъл имаше малка снимка на жената, лежаща в стъкления ковчег, нападната от тарантулови оси. Заглавието под снимката питаше: „Реалност или измама?“.

— Статията е кратка — продължи Карлос. — Разказва за процеса на гласуване на екрана и обобщава какво се е случило след това. — Той се усмихна. — В случая Холивуд ни е помогнал.

— Как така? — попита Барбара.

— В момента всички мислят, че предаването е било част от реклама за нов филм на ужасите в стил риалити. Правили са го и преди. Номерът е да вдигнеш шум, като се опиташ да накараш публиката да повярва, че това е реален документален филм, а не холивудска продукция.

Блейк върна разпечатката на Гарсия.

— Това ни устройва. Нека да си мислят, че е някоя холивудска тъпотия. — Тя се обърна и отново се вгледа в таблото със снимките. — Но те са прави до известна степен. Това наистина прилича на реклама за филм на ужасите. Ужилена до смърт жена и почти разтворен в сода каустик мъж, по дяволите!

— Най-страшните начини да умреш — вметна Хънтър.

— Какво?

— Възможностите за избор, които убиецът ни предложи — обясни Робърт. — С първата жертва — смърт чрез изгаряне или чрез удавяне, а във втория случай — погребана жива или изядена жива. Защо е избрал точно тези два метода? — Той се приближи до компютъра си, извади на екрана търсачката и отвори някаква уебстраница. — Открих, че тези методи са сред десетте най-страшни начина да умреш според гласуване в интернет.

Карлос и Барбара се преместиха на бюрото на Хънтър. Списъкът на екрана започваше от номер десет и изброяваше до номер едно. Споменатите методи на умъртвяване, които беше използвал убиецът, бяха там. Удавянето фигурираше под номер шест. Изгарянето жив беше на второ място, изяждането жив от насекоми или животни — на пето място, а погребването жив на трето място. Хората се страхуваха най-много от смърт в алкална баня, която беше поставена на първо място.

— Намерих няколко списъка — добави Хънтър. — Повечето са варианти на този. Позициите са различни, но повечето методи на умиране са същите.

— Мислиш, че убиецът кара по някакъв смахнат списък за умъртвяване, който е открил в интернет?

— Не знам какво прави той, капитане, но лесно може да е съставил списъка и сам.

Барбара изгледа гневно Робърт.

— Ако не ти бях показал този списък и те бях накарал да напишеш десетте най-лоши начина да умреш, убеден съм, че щеше да се сетиш най-малко за шест-седем от тези тук.

Капитан Блейк се замисли върху думите му.

— Погребан жив, удавен… Всички се страхуват от тези видове смърт — допълни Хънтър.

— Добре, може и да си е направил свой списък с гадни начини да умреш — съгласи се Барбара, — но въпросът ми пак остава. Кара по някакъв откачен списък само за да се забавлява?

— Възможно е — призна той след пауза, изпълнена с неловко мълчание.

— Кучи син! Ами това? — Блейк посочи едната разпечатка на таблото, която показва думата в средата на долната част на екрана по време на излъчването. — ВИНОВНА. Убиецът очевидно ни казва, че с извратеното му съзнание мисли, че жената е виновна за нещо.

— Възможно е — обади се Гарсия. — Но проблемът е, че ако извършителят наистина е психопат, тогава тя може да е виновна за всичко. Не е било необходимо дори да го познава. Може неволно да го е настъпила в претъпкано влакче на метрото или да е отказала ухажването му в бар, или той просто не е харесал прическата й или как го е погледнала. За психопата всичко може да бъде причина.

Карлос беше прав. Психопатите имаха много изкривено виждане за действителността. Те бяха толкова предубедени, че и най-обикновеното нещо можеше да ги афектира по непредсказуеми начини и да отключи реакция на изключително насилие. Смятаха се за по-висши от всички останали. По-интелигентни. По-привлекателни. По-талантливи — във всяко отношение. Не понасяха отказите и ги смятаха за посегателство срещу превъзходството им. Обиждаха се много лесно и често се отвращаваха от еднообразието на живота на другите хора. Общо взето, психопатите бяха импулсивни, липсваше им самоконтрол и престъпленията им бяха решени на мига, но някои бяха способни да кроят сложни планове. Други бяха способни да обуздават чудовището в тях, докато дойдеше време да го пуснат на свобода.

— Или може би си играе с доверието на хората — отбеляза Хънтър.

Капитан Блейк го стрелна с поглед, който сякаш казваше: „Това пък какво означава, по дяволите?“

— Манипулирането на мнението или казано на по-прост език, слуховете — обясни Робърт и заби показалец на думата ВИНОВНА на една от разпечатките на таблото. — На някои хора им трябва само това, за да си съставят мнение по някой въпрос или за някой човек. Това е психологически трик. Начин да насочиш нечие мнение в една или друга посока. Най-силното оръжие на медиите. Използват го всеки ден.

— Манипулиране на мнението? — попита Барбара.

— Да. Случва се на всеки от нас, независимо дали го разбираме или не. Затова е толкова силно въздействащ номер. Ако видиш нечия снимка във вестника или по телевизията и отдолу с големи букви пише виновен, подсъзнателно мозъкът ти започва да клони към предубедено, насила втълпено мнение за този човек. „Щом така пише, тогава трябва да е истина.“ Не е нужно да четеш статията, нито да знаеш името на човека. Не е необходимо да знаеш дори какво е направил. Това е силата на слуха. И тази сила е огромна.

— И днешното общество е свикнало да живее, като гласува, за да реши съдбата на други хора — добави Карлос.

Капитан Блейк се обърна към него.

Той изпука кокалчетата на пръстите си и обясни:

— Включиш ли телевизора, засипват те с риалити предавания за хора в някаква къща, джунгла, на остров, в лодка, на сцена и така нататък. Искат зрителите да гласуват за всичко, от това какво да ядат или дали изобщо да ядат, къде да спят, с кого да се чифтосват, да се изпълняват разни глупави задачи, дали да останат, или да си тръгнат. Списъкът е безкраен. Убиецът само го е издигнал на друго ниво.

— Но го направи по много хитър начин — намеси се Хънтър. — Не поиска зрителите да гласуват дали жената да живее, или да умре. Това вече беше решено. Психологически това е достойно, за да изчисти съвестта на повечето хора.

Капитан Блейк се замисли върху думите му.

— Искаш да кажеш… Защо хората да се чувстват виновни? — Тя се вгледа в разпечатката на жената в стъкления ковчег. — Вината не е тяхна, че тя е в онзи ковчег. Те не са я затворили там. Тя и без това ще умре. Те само участват в играта и избират как.

Робърт се съгласи.

— Проблемът е причината защо телевизионните риалити предавания са толкова успешни и защо са толкова много. А това е, защото са създадени, за да дадат на хората фалшиво чувство за власт. Властта да контролират какво да се случи в определена ситуация. Властта да решават съдбата на другите, така да се каже. А тази власт пристрастява най-силно от всички чувства, които съществуват. И това те искат още и още.

35.

Хънтър и Гарсия не искаха да седят и да чакат програмата за лицево разпознаване на отдел „Изчезнали лица“ да открие съвпадение.

По-рано сутринта Хънтър бе разговарял с психолога, когото беше помолил да помогне на Анита Лий Паркър, съпругата на първата жертва, да се справи със скръбта.

Според доктор Грийн Анита понасяше нещастието по възможно най-лошия начин. Тя все още не можеше да повярва. Съзнанието й отказваше да проумее какво се е случило със съпруга й. През последните два дни Анита бе седяла в дневната и беше чакала Кевин да се върне у дома. Изпадаше в силна депресия. Най-тъжното нещо беше, че вследствие на това тя беше започнала да пренебрегва дъщеричката си Лилия. Доктор Грийн й беше дала рецепта за антидепресанти, но ако Анита не се оправеше скоро, щяха да се намесят организациите за психично здраве и за грижи за децата.

Първоначалното намерение на Хънтър беше да покаже на Анита снимка на втората жертва и да провери дали тя познава жената. Може би Кевин я бе познавал. Може би тя беше приятелка на семейството. Ако можеха да установят, че двете жертви са се познавали на някакво ниво, това поне щеше да насочи разследването в определена посока. Произволността, с която те смятаха, че убиецът е избрал жертвите си, няма да изглежда толкова случайна. В момента обаче Анита Лий Паркър не беше в състояние да отговаря на въпросите им. Подсъзнанието й блокираше всичко, което я принуждаваше да понесе смъртта на съпруга й. Вероятно дори нямаше да познае Хънтър и Гарсия. Няма да е изненада, ако споменът за срещата им — само преди два дни — беше напълно изтрит.

Докато Анита беше в шок, най-добрият им шанс беше Емилио, колегата й най-добрият приятел на Кевин.

Събота беше най-оживеният ден за „Следващо поколение“ и в 12:28 часа на обяд магазинът беше пълен с хора, които разглеждаха и пробваха най-новите видеоигри. Емилио помагаше на клиент да избере между две заглавия, когато Робърт и Карлос влязоха в магазина. Щом Емилио ги видя, поведението му се промени.

— Може ли да поговорим набързо, Емилио? — попита Хънтър, приближавайки се към него, когато той приключи с клиента.

Мъжът кимна нервно и ги заведе в стаята за почивка на персонала в задната част на магазина.

Емилио изглеждаше уморен и нервен и имаше тъмни сенки под очите.

Никой не седна. Емилио застана до стара пластмасова маса в средата на стаята, а Хънтър и Гарсия — до вратата.

— Всичко наред ли е? — попита Карлос, имайки предвид забележимото му безпокойство, нещо, което липсваше първия път, когато се видяха.

Емилио кимна бързо два пъти.

— Да, разбира се — отговори, без да поглежда детективите в очите. — Не, нищо. Вече ви казах всичко.

— Е, случило се е нещо — рече Гарсия, — защото, честно казано, лицето ти те издава.

Емилио най-после го погледна в очите.

— Каквото и да е, ще разберем по един или друг начин, затова може да ни кажеш и да спестиш на всички малко време.

Мъжът си пое дълбоко дъх и наведе глава.

Те чакаха.

— Предложиха ми да стана управител на магазина, длъжността на Кевин.

— Е, и? — Карлос все още чакаше нещо друго.

— Това е — отвърна Емилио и нервно прокара ръка по мустаците си.

— И какъв е проблемът?

Емилио се засмя неспокойно.

— Знам какво ще стане. Ако приема работата, вие ще си помислите, че имам нещо общо със случилото се с Кевин. Това е мотив, нали? Аз взимам длъжността му. Но повярвайте ми, нямах представа, че ще ми предложат да стана управител. Аз дори не съм най-старият служител тук. Трябваше да предложат на Том. Той би станал добър управител. — Гласът му прегракна. — Кевин беше моят най-добър приятел. Беше ми като брат…

Гарсия му се усмихна съчувствено и вдигна ръка, за да му направи знак да млъкне.

— Емилио, позволи ми да те прекъсна. Гледаш прекалено много „От местопрестъплението“ или „Престъпни намерения“, или други криминални филми.

Емилио погледна двамата детективи.

Хънтър кимна.

— Партньорът ми е прав. За наше съжаление нещата не са толкова елементарни. Приемането на длъжността управител няма да те постави на първото място в списъка на заподозрените, Емилио.

— Наистина ли? — От раменете му сякаш падна тежък товар.

— Наистина — увери го Карлос. — Дойдохме, защото искаме да видиш нещо.

Детективите му показаха разпечатка на жената в стъкления ковчег. Снимката беше направена в началото на предаването и отдолу все още не се беше появила думата ВИНОВНА, нито бутоните за гласуване, но буквите ВШУ и поредицата от числа 678 се виждаха ясно в горните ъгли на изображението.

Емилио я гледа дълго, като се почесваше по брадичката.

— Не… съм сигурен — най-после каза, — но в лицето й има нещо познато.

— Мислиш ли, че си я виждал? Може би с Кевин?

Мъжът гледа разпечатката още няколко секунди и сетне поклати глава.

— Не, не мисля, че е била с Кевин. Той нямаше много приятели. Винаги беше вкъщи с Анита, тук, на работа или играеше онлайн, след като затворехме магазина. Не ходеше в барове или нощни клубове. Не се срещаше с много хора.

— Може би е била клиентка и си я виждал в магазина — настоя Карлос.

Емилио се замисли.

— Възможно е. Може ли да покажа снимката и на другите момчета в магазина? Ако е клиентка, може би някои от тях ще я помнят по-добре.

— Моля те, направи го — отвърна Гарсия. — Но искам да те питам още нещо. Тези букви и цифри тук горе. — Посочи на разпечатката. — Говорят ли ти нещо? ВШУ и 678?

Емилио се замисли.

— Сещам се само за „Военен шпионски удар“.

— Какво?

— „Военен шпионски удар“, видеоигра.

— Видеоигра?

— Да. Играта е от няколко години. Беше пусната през… 2010 година. Аз успях да премина през всички нива и да стигна до края. Хубава игра.

— Кевин играеше ли я? Имам предвид онлайн, с други хора?

Емилио поклати глава.

— „Военен шпионски удар“ няма опция за много играчи. Това е игра за един. Играеш срещу компютъра.

Карлос кимна.

— Ами цифрите. Може би са точки за играта?

— Не и за „Военен шпионски удар“. В нея няма точки. Свършваш едно ниво и преминаваш на следващото, докато приключиш с всичките.

Гарсия погледна партньора си и двамата поклатиха глави едновременно. Никой от тях не вярваше, че ВШУ или 678 има нещо общо с някоя видеоигра.

Тримата се върнаха в магазина и Емилио показа разпечатката на тримата други дежурни служители. Карлос и Робърт ги наблюдаваха, докато те един по един се втренчваха в снимката на жената, намръщваха се, почесваха се по носа и после бавно поклащаха глава. Ако жената беше клиентка в магазина, изглежда, никой не я помнеше.

— Продължавам да си мисля, че в лицето й има нещо познато — повтори Емилио, докато гледаше разпечатката.

Двамата детективи му дадоха още няколко минути, но той не можа да си спомни нищо.

— Няма проблем, Емилио. — Гарсия му даде визитната си картичка. — Задръж снимката. Не мисли за нея известно време и я поглеждай от време на време през деня. Така паметта работи по-добре. Ако си спомниш нещо, колкото и да е дребно, обади ми се по всяко време. Телефоните ми са написани на визитката.

36.

Въпреки че откакто беше започнало разследването, бяха изминали само седем дни, Хънтър и Гарсия работеха без почивка. Капитан Блейк им заповяда да си вземат свободен ден в неделя.

Те го направиха.

Карлос си допи кафето и се усмихна на съпругата си Ана, която седеше срещу него до малката им маса за закуска. Двамата бяха заедно от последния клас на гимназията и той беше убеден, че тя е ангел, защото не познаваше човешко същество, което би го разбрало и търпяло като нея.

Ана беше до него от самото начало, още преди той да реши да стане ченге. Тя видя колко усилено работи Карлос и колко е всеотдаен. Но най-важното от всичко беше, че Ана разбираше всеотдайността и жертвите, които придружават професията му, и ги приемаше без оплаквания и гневни упреци. Тя разбираше и защо Гарсия никога не говори за работата си, нито за разследванията, с които се занимава. Не го и питаше. Знаеше, че той не иска да внася лудостта на професионалния си живот в дома им и му се възхищаваше заради това. Обаче Ана се страхуваше, че нещата, които Карлос вижда всеки ден, го променят психически. Чувстваше, че е така.

— Е, какво искаш да правиш през свободния си ден? — попита тя и също му се усмихна. Ана притежаваше необикновена красота — изящно, сърцевидно лице, поразителни светлокафяви очи, къса черна коса и усмивка, която може да разтопи мъжкото сърце. Кожата й беше бяла и гладка, а тялото й — стегнато като на професионална балерина.

— Какво искаш ти — отговори Гарсия, — имаш ли предвид нещо?

— Мислех да потичам след закуска.

— В парка ли?

— Аха.

— Звучи страхотно. Може ли да дойда с теб?

Ана направи гримаса. Той знаеше много добре какво означава това.

В училище Гарсия беше отличен лекоатлет, особено в бягането на дълги разстояния. След като завърши училище и стана ченге, формата му дори се подобри. Беше участвал по три пъти в Бостънския и Нюйоркския маратон и винаги финишираше за по-малко от два часа и четирийсет минути.

— Обещавам, че ще тичам с твоето темпо — каза той. — Ако дори само веднъж те изпреваря, имаш разрешението ми да ме спънеш и да ме ритнеш, докато съм на земята.

Градският парк „Монтебело“ се намираше само на две преки от апартамента им. От запад повяваше лек ветрец и нито един облак не помрачаваше ясното синьо небе. Паркът беше пълен с хора, които бягаха за здраве, караха велосипеди или ролкови кънки, разхождаха кучетата си или се излежаваха мързеливо и се наслаждаваха на слънцето.

Въпреки че не беше спортувала, Ана не беше слаб съперник и тичаше ритмично и равномерно. Карлос спазваше обещанието си и бягаше до нея или крачка по-назад. Двамата бяха завършили две от трите планирани обиколки на парка, когато Гарсия чу изтракване зад тях. Бързо се обърна и видя мъж на около петдесет и пет години, който беше паднал на земята. Велосипедът му беше захвърлен на пътеката на няколко крачки от него. Човекът не помръдваше.

— Ана, почакай — извика Карлос.

Тя спря и се обърна. Очите й се приковаха в мъжа на земята.

— Боже мой. Какво се случи?

— Не знам. — Съпругът й вече тичаше към мъжа.

Друг, по-млад велосипедист беше спрял на няколко крачки от падналия човек.

— Какво стана? — попита Карлос и коленичи до мъжа.

— Не съм сигурен — отговори велосипедистът. — Той караше пред мен и изведнъж започна да криволичи, а после пусна колелото и падна по лице на земята.

Около тях започнаха да се събират хора.

— Познаваш ли го? — попита Гарсия.

Велосипедистът поклати глава.

— Нямам представа кой е, но със сигурност е местен, защото съм го виждал няколко пъти да кара колело в парка.

Карлос обърна човека по гръб. Гърдите му не се повдигаха. Беше престанал да диша — сигурен признак, че сърцето му спира.

— Получил е сърдечен удар — каза той, поглеждайки Ана.

— Мили боже! — Тя допря до устата си треперещата си ръка. — С какво мога да помогна?

— Извикай линейка, веднага.

— Телефонът ми е вкъщи.

Карлос бързо бръкна в джоба си, извади мобилния си телефон и й го даде.

Около тях се беше събрала тълпа любопитни. Всички стояха и гледаха с широко отворени очи. Никой друг не предложи помощ.

През последните седем дни Гарсия беше видял как двама души умират пред очите му, без да може да направи нещо, за да им помогне, и нямаше намерение да стои безучастно като хората наоколо. Беше твърдо решен да направи всичко възможно, за да помогне на този човек.

Започна да му прави сърдечен масаж, опитвайки се да накара сърцето да изпомпва кръв в тялото.

— Какво се е случило? — попита мъж, облечен в екип за бягане и с изпотено лице, който се приближи до групата.

— Мисля, че е получил сърдечен удар — отговори една жена.

— Пуснете ме да мина — извика той. — Аз съм лекар.

Хората веднага се отдръпнаха и му направиха път.

Мъжът коленичи до Гарсия.

— От колко време е в това състояние?

— По-малко от минута. — Карлос вдигна глава, за да потърси потвърждение от по-младия велосипедист, но той беше изчезнал.

— Линейката ще дойде след пет минути, дори по-малко — с треперещ глас каза Ана.

— Добре, ще се нуждая от помощта ти — обърна се към Гарсия лекарят. — Трябва да му правим изкуствено дишане, докато дойде линейката.

Карлос кимна.

— Ти продължавай да масажираш сърцето, а аз ще се заема с изкуственото дишане. Постарай се да правиш стотина компресии в минута. Аз ще броя. Направи десет, преди аз да съм започнал.

Гарсия започна да натиска гърдите на мъжа твърдо и ритмично и с всяко натискане в паметта му изплуваше нов произволен образ на жертвите в интернет, докато умираха пред очите му.

— И десет — каза лекарят, изтръгвайки го от транса. Той запуши носа на мъжа, за да не излиза въздухът, пое си дълбоко дъх и го издиша в устата на пострадалия в продължение на две секунди. Очите му бяха приковани в гърдите на човека, които леко се повдигнаха, показвайки, че в тях е вкаран достатъчно въздух. Лекарят повтори процедурата още два пъти.

Човекът все още не дишаше самостоятелно.

— Този път направи трийсет компресии — каза лекарят.

В далечината се чуха сирени.

— На две и половина минути са — отбеляза Гарсия и отново започна да прави сърдечен масаж.

Лекарят го погледна.

— Ченге съм и мога да преценя.

Когато Карлос направи трийсет компресии на гърдите, лекарят вкара още два пъти въздух през устата на мъжа, който обаче не започна да диша.

Двамата повториха процеса още два пъти и после чуха шум, когато линейката мина по тревата и покрай дърветата, за да стигне до тях.

— Ние ще го поемем — каза медикът и коленичи до главата на пострадалия.

Гарсия отдръпна ръце от гърдите на мъжа. Въпреки че по природа беше спокоен човек, беше разтревожен.

— Ти се справи добре — каза лекарят. — Направихме всичко възможно при дадените обстоятелства. Никой не би могъл да направи повече.

Карлос не откъсваше очи от мъжа, докато медиците слагаха кислородна маска на лицето му.

— Трябва да му направим електрошок — каза единият.

— Изпускаме го.

Очите на Ана се напълниха със сълзи.

— Господи!

Гарсия я прегърна. Медиците изнесоха преносим дефибрилатор.

— Дръпнете се — извика единият и после изпрати контролиран, двеста джаула електрошок в гърдите на мъжа.

Нищо.

Медикът увеличи енергията на триста джаула и отново изпрати електрошок.

Пак нищо.

Триста и шейсет джаула.

Мъжът не помръдна.

Двамата медици се спогледаха. Нямаше какво друго да направят. Усилията на всички бяха напразни.

Ана притисна лице до гърдите на Карлос и се разрида, докато той се бореше с огромната вина, която го завладя.

37.

— Всичко наред ли е? — попита Хънтър, когато на другата сутрин влезе в кабинета им и веднага забеляза, че нещо измъчва партньора му.

Гарсия му разказа какво се е случило в парка предишния ден.

— Съжалявам, че Ана е трябвало да види това — каза Робърт.

— Напоследък смъртта сякаш ме преследва навсякъде и не мога да направя нищо, за да помогна на тези хора.

— От онова, което ми разказа, ти си направил всичко възможно вчера, Карлос, и знаеш, че правим всичко възможно в разследването. — Хънтър се подпря на ръба на бюрото си. — Именно това иска убиецът. Ако позволим да ни завладее отчаяние, тогава ще започнем да правим грешки и да не виждаме разни неща.

Гарсия си пое дълбоко дъх и въздъхна.

— Да, знам. Само съм малко изнервен от цялата история вчера. Мислех, че ще успея да спася онзи човек и ми се иска Ана да не го беше видяла как умира. — Той стана и се огледа наоколо, сякаш търсеше нещо. — Слизам долу до автомата. — Провери колко монети има в джоба си. — Нуждая се от напитка, зареждаща с енергия. Ти искаш ли?

Робърт поклати глава.

— Не, благодаря.

Гарсия кимна, прибра монетите в джоба си и излезе от кабинета.

Двайсет минути по-късно Хънтър и Гарсия получиха два доклада. Първият беше разпечатка на всички входящи и изходящи разговори на мобилния телефон на Кевин Лий Паркър през последните две седмици. Нямаше нищо необичайно. Всички разговори бяха или със съпругата му, или с Емилио. Както беше казал Емилио, Кевин не бе водил активен социален живот.

Вторият доклад беше за вероятното значение на ВШУ, трите букви, които се бяха появили в горния ляв ъгъл на екрана по време на второто предаване на живо. Беше разделен на пет категории — Информационни технологии (26 справки), Военни и правителство (22 справки), Наука и медицина (32 справки), Организации, училища и други (24 справки) и Бизнес и финанси (18 справки).

Те дълго ги четоха и обмисляха.

— Някое от тях говори ли ти нещо? — попита накрая Гарсия.

Хънтър бавно поклати глава, докато за стотен път четеше списъка с абревиатурите. Нищо не изглеждаше свързано със случая.

Карлос се намръщи, докато четеше първите две справки в категорията „Организации, училища и други“. Той прелисти страницата и погледна справките в категорията Военни и правителство.

— В нищо не виждам смисъл. Това е пълно безумие.

В забележка в края на доклада пишеше, че не е открито нищо за ВШУ 678 или 678 ВШУ. Бяха опитали всичко, дори бяха въвели цифрите като координати на географската карта. 6,78 се оказа място на югозапад от Шри Ланка, в Лакадивско море, а 67,8 също беше във вода на няколко километра от Норвегия в Норвежко море.

Робърт остави доклада и потърка очи. Засега нищо нямаше смисъл. Както беше казала Мишел Кели, стигаха до задънена улица. И в отдел „Изчезнали лица“ все още не бяха открили съвпадение за жената.

Погледът му се отправи към таблото със снимките и се спря на разпечатката на кадър, заснет в първите етапи на предаването. Тогава съдбата на жената още не беше решена. Тя лежеше в стъкления ковчег, вцепенена и объркана, и се молеше за чудо. На лицето й все още беше изписана надежда. ПОГРЕБАНА имаше 325 гласа, а ИЗЯДЕНА — 388.

Карлос най-после остави списъка с абревиатурите и го сложи на бюрото си, когато телефонът му иззвъня.

— Детектив Гарсия, специален отдел „Убийства“ — каза той.

— Детектив, обажда се Емилио Мендоса. — Последва кратко мълчание. — Жената на снимката, която ми даде… Сетих се къде съм я виждал. Гледам я в момента.

38.

Мишел Кели и Майкъл Милс бяха преговорили стотина пъти всяка стъпка на операцията по залавянето на „Боби“, педофила в интернет, и все пак знаеха, че има един милион вероятности нещо да се обърка. Само се молеха всичко да мине гладко.

Освен това Мишел гореше от желание да приключи с това разследване на ФБР, защото двете убийства онлайн бяха започнали да я обсебват. Безпокоеше я арогантността на убиеца. Тя искаше да вложи всичките си усилия в случая на лосанджелиската полиция.

„Луси“, ученичката, за която се представяше Мишел по интернет, седеше на пейка във Венис Бийч и гледаше парка със скейтърите, когато „Боби“ се приближи зад нея.

— Луси? — предпазливо попита той, макар че вече знаеше отговора, защото от двайсетина минути наблюдаваше от разстояние. Тя се обърна и го погледна. На лицето й се изписа смущение.

— Аз съм, Боби.

В действителност Луси беше Софи Брук, двайсет и една годишна актриса от Източен Лос Анджелис, която ФБР бяха използвали в три предишни случая. Тя беше отлична актриса, но за ФБР истинската й дарба беше, че има вида, тялото, гласа и кожата на тийнейджърка. Облечена в подходящи дрехи, тя безпроблемно минаваше за тринайсетгодишна ученичка. И точно тази снимка беше изпратила Мишел Кели на Боби по интернет — мила и наивна Софи, облечена като Луси, ученичката от стаята за чат, и Боби се хвана на въдицата.

Тази сутрин обаче те не трябваше да полагат големи усилия, за да превърнат Софи в тринайсетгодишна, защото всяко момиче на тази възраст, което се опитва да впечатли по-голямо „момче“, би се постарало да изглежда по-зряло. Бяха я облекли в синя джинсова пола, ниски обувки като на балерина, модна бяла блуза и късо джинсово яке. Русата й коса беше разпусната и падаше на раменете. Беше си сложила лек грим, характерен за момиче, което се опитва да изглежда по-голямо.

Софи беше обучавана за тази роля няколко седмици и дори премина интензивен курс по самоотбрана с инструктор от ФБР. В десния джоб на якето си носеше малък флакон с лютив спрей за всеки случай.

Агентите забелязаха Боби веднага щом той тръгна по Ийст Маркет Стрийт по посока на парка със скейтърите. Беше с тъмносиня качулка на главата, сини джинси, бели маратонки „Найки“ и носеше червена раница. Странното беше, че Луси беше облечена като по-голяма, а Боби — като по-млад.

Всички движения на Боби се заснемаха от камера, поставена на стратегическо място на върха на една от рампите за скейтъри, и всяка негова дума се записваше от подслушвателното устройство, което Луси носеше под блузата си. Агентът под прикритие се преструваше, че играе на топка с кучето си на плажа, докато наблюдаваше Боби от безопасно разстояние.

Изненадата на Луси беше престорена. Двете с Мишел бяха репетирали сценария десетки пъти.

„Не забравяй, че го мислиш за двайсет и една годишен. Когато го видиш, стъписай се. Направи се на обидена, че той те е излъгал. Разсърди се, че е злоупотребил с доверието ти.“

— Брей — широко се усмихна Боби и свали качулката си. — Още по-хубава си на живо. Виж ти, изглеждаш изумително.

— Боклук — отбеляза Хари от наблюдателния си пост в началото на Ийст Маркет Стрийт.

Очите на Луси се насълзиха.

— Това някаква шега ли е?

— Не. Аз съм, Боби.

Боби беше на трийсет и пет години, с къса руса коса, четвъртита челюст, мъжествени устни, голям нос и подкупващи сини очи. Съвсем не изглеждаше зле. Вероятно нямаше проблем да привлече вниманието на жените. Проблемът беше, че предпочита малки момиченца.

Той седна на пейката.

Луси се отдръпна.

— Птичето е в гнездото — каза Хари по микрофона. — Може да го приберем.

— Още не — отговори Мишел, която стоеше само на няколко метра от Луси и Боби и се преструваше, че слуша айпода си и гледа как хлапетата се пързалят със скейтбордове. — Нека поговорят още малко.

— Ти не си на двайсет и една — с треперещ глас каза Луси.

— О, моля те, не се разстройвай. — Боби направи физиономия на тъжно кученце. — Дай ми възможност да обясня, Луси. Пак съм аз, Боби, когото познаваш. Боби, с когото разговаря четири месеца. Боби, в когото каза, че се влюбваш. Аз… не знаех как да ти го кажа в стаята за чат.

По лицето на Луси се търкулна сълза.

— Адски е добра — промълви Хари.

— Забрави за възрастта — каза Боби с нежен глас. — Това не би трябвало да е важно. Спомняш ли си как се свързахме? Как разговаряхме? Как се опознахме и започнахме да се разбираме много добре? Нищо не се е променило. Аз съм същият човек по душа. Хайде, Луси, не мислиш ли, че когато връзката между двама души е силна като нашата и когато те намерят сродната си душа, нищо друго няма значение? Знам, че си достатъчно зряла, за да разбереш това.

Луси не отговори.

— Мисля, че си невероятна и красива — продължи Боби. — Влюбен съм в теб, Луси. Не проумявам защо възрастта трябва да промени това.

— Чуваш ли какви ги бръщолеви този лайнар? — попита Хари по микрофона.

— Да, всяка дума — отвърна Мишел. — Извратен мазник.

Луси не казваше нищо. Седеше и изглеждаше обидена.

— Може ли да се разходим и да поговорим още? — попита Боби. — С такова нетърпение очаквах да те видя.

— Добре, достатъчно — каза Мишел и погледна часовника си. — Слагам край на тази простотия сега.

Само едно от шестте малки момичета, с които ФБР знаеше, че е правил секс Боби, се беше съгласило да съдейства. Тя беше на дванайсет. Но не им трябваха повече. Момичето трябваше да го посочи на очна ставка и той беше в ръцете им. Освен това Мишел знаеше, че щом арестуват Боби и една от жертвите съдейства, ще се обадят и други и ще го разобличат.

Мишел извади слушалките от ушите си, приближи се до пейката, на която седяха Луси и Боби, застана пред Боби и се втренчи в него.

Той я погледна и се намръщи.

— Мога ли да ви помогна с нещо?

Тя се усмихна.

— Дали ти можеш да помогнеш на мен? Не — каза като жестикулираше. — Дали аз мога да помогна на теб? Не. Дали ти можеш да помогнеш на себе си? Не. Дали си извратен негодник, който заслужава да гние в затвора? Определено да. — Извади значката си. — ФБР, мръснико. Трябва да поговорим с теб за онлайн дейността ти в стаите за чат.

За секунда всички останаха неподвижни, а после Боби светкавично се оживи. Скочи и заби глава в брадичката на Мишел. Главата й отхвръкна назад, сякаш я бяха простреляли. Челюстта му се удари в черепа й с такава сила, че зрението й се замъгли. От разцепената й устна бликна кръв. Тя се запрепъва назад. Тялото й отмаля, а краката й не я държаха изправена. Мишел се свлече на земята като кукла с прерязани конци.

Боби прескочи пейката и хукна по посока на Оушън-фронт Уок.

39.

— Какво? — извика Гарсия по телефона. Думите на Емилио го изненадаха. — Чакай малко, Емилио. Ще те включа на високоговорител. — Той натисна копчето и сложи слушалката на вилката. — Хайде, говори. Повтори какво каза.

Хънтър погледна партньора си.

— Жената на снимката, която ти ми даде в събота, когато дойде в магазина, сетих се къде съм я виждал. Всъщност я гледам в момента.

Сега беше ред на Робърт да се озадачи:

— Какво? Емилио, аз съм детектив Хънтър. Как така я гледаш в момента? Къде си?

— У дома. И искам да кажа, че гледам друга нейна снимка.

— Друга снимка? — попита Гарсия.

— Да. Снимка във вчерашния вестник.

Карлос се намръщи.

— Пресата се е сдобила с видеото? — обърна се той към Робърт.

— Доколкото знам, не е.

Капитан Блейк щеше да е бясна, ако пресата беше надушила това.

— Видял си я във вчерашния вестник? — Гарсия отново насочи вниманието си към телефона. — В кой вестник?

— „Ел Ей Таймс“.

Погледите на детективите инстинктивно се стрелнаха към единия прозорец в кабинета им. Редакцията на „Ел Ей Таймс“ беше на отсрещната страна на улицата срещу Главното управление на полицията. Това беше първата сграда, която виждаха, когато погледнеха през прозореца.

— Но тя не е в новините — добави Емилио. — Статията не е за нея.

Двамата детективи се спогледаха озадачено.

— Тя е репортерът.

— Какво?

— Затова ми се стори позната. Приятелката ми обича да чете развлекателната притурка на „Ел Ей Таймс“ в неделя, главно клюките за знаменитостите. Харесва такива неща. Понякога и аз я прелиствам. Все едно, тази жена води рубрика в развлекателното приложение. Над колонката й винаги има нейна снимка. И затова ми изглеждаше позната. Виждал съм снимката няколко пъти преди това.

Карлос си записваше нещо на листче от купчината пред него.

— Вчера не погледнах вестника. Работех — обясни Емилио. — Днес имам почивен ден. Преглеждах набързо вчерашния вестник, преди да го изхвърля, и я видях.

— Как е името й? — попита Робърт.

— Кристина Стивънсън.

Хънтър написа името й в интернет търсачката и след няколко секунди видя снимката й на екрана. Емилио беше прав. Без съмнение Кристина Стивънсън беше втората жертва, освен ако няма близначка двойничка или клонинг, която работи в „Ел Ей Таймс“.

— Браво, Емилио. Ще поддържаме връзка — каза Гарсия и затвори.

Робърт четеше информацията на една от страниците, които беше отворил на екрана.

— Какво научи? — попита Карлос.

— Не много. Кристина Стивънсън, двайсет и девет годишна. Работила е в „Ел Ей Таймс“ от шест години. През последните две е била в развлекателния отдел, който мнозина наричат „клюкарската яма“. Това е цялата лична информация за нея тук.

— Била е клюкарски репортер?

— Така изглежда.

— По дяволите, никой няма повече врагове от тях, дори ние.

Гарсия беше прав. В град като Лос Анджелис, където за много хора да бъдат в светлината на прожекторите беше толкова важно, колкото да дишат въздух, клюкарските репортери правеха или разрушаваха кариерите на всеки. Лесно можеха да съсипят нечия връзка, да разбият семейство, да изложат на показ мръсни тайни, да намерят почти всичко, което поискат. И най-лошото беше, че нищо от това не трябваше да е истина. В Лос Анджелис и най-малкият слух можеше напълно да промени нечий живот, за добро или за лошо. Известно беше, че клюкарските репортери имат фалшиви приятели и истински врагове.

Хънтър се поколеба за секунда, обмисляйки няколко неща.

Карлос знаеше много добре за какво мисли партньорът му. Ако започнеха да задават въпроси в редакцията на „Ел Ей Таймс“, вече нямаше как да потулят историята, която засега не беше надушил никой вестник или новинарски телевизионен канал. Това беше все едно да дадеш сурово месо на глутница гладни вълци, дори месото да е един от техните. Нямаше да получат информация, защото репортерите обичаха да я получават, но мразеха да я дават.

— Е, какво искаш да направим? — попита Гарсия. — Да започнем да разпитваме в „Ел Ей Таймс“?

— Налага се. Щом жертвата е била репортер там, няма как да го избегнем, но няма да го правим. — Робърт взе телефона и се обади на изследователския екип. Помоли ги да намерят каквото могат за Кристина Стивънсън, но най-много от всичко му трябваше домашният й адрес. Веднага. Можеха да започнат оттам.

Минута по-късно телефонът му иззвъня.

— Знаем ли вече адреса? — попита Хънтър.

— Детектив Робърт Хънтър? — попита мъжки глас.

— Кой се обажда?

— Детектив Мартин Санчес от полицията на Санта Моника.

— С какво мога да ви услужа, детектив Санчес?

— Рано сутринта една от патрулните ни коли, реагирайки на обаждане на телефон 911, откри труп на жена на частен паркинг близо до Марийн Парк в Санта Моника. — Санчес млъкна, за да прочисти гърлото си. — Някой е оставил бележка върху трупа. Там е написано вашето име.

40.

След няколко секунди зрението на Мишел се проясни, но дори тогава сякаш навсякъде експлодираха ярки светли петна. Главата я болеше, сякаш я стискаха в менгеме. Устната й пулсираше толкова ожесточено, сякаш всеки момент щеше да се спука като балон.

— Добре ли си? — попита Софи, която беше коленичила до нея и държеше главата й. Всичко се беше случило толкова бързо, че тя не бе имала време да реагира.

Мишел я погледна замаяно. Явно не я позна. Съзнанието й все още не регистрираше много неща.

— Мишел добре ли си? — чу се гласът на Хари през слушалките, висящи на врата й. Хари вече тичаше по Ийст Маркет Стрийт към паркинга със скейтърите. Положението се беше променило драстично.

— Мишел? — отново извика Софи.

Изведнъж, сякаш се събуди от кофа студена вода, плисната в лицето й, мозъкът й се активира. Очите й се фокусираха върху лицето на Софи и за части от секундата Мишел си спомни всичко. Ръката й се стрелна към устната и тя трепна, когато пръстите й я докоснаха. Мишел дръпна ръката си и я погледна.

Кръв.

Объркването й мигновено се замени с гняв.

— О, не, той няма да избяга — каза и бързо пъхна слушалките в ушите си.

— Птичето се опитва да излети — съобщи Хари.

— Няма да стане — отговори тя.

— Мишел добре ли си? — попита Хари. Беше задъхан, но явно изпитваше облекчение.

— Ще живея — ядосано отвърна тя.

— Ударът с глава беше жесток.

— Престани да се тревожиш за мен, по дяволите! Някой да хване Боби.

— Работим по въпроса.

Веднага щом Боби бе ударил с глава Мишел и бе побягнал, агентът под прикритие на плажа коленичи до немската си овчарка и посочи Боби, който тичаше на известно разстояние от тях.

— Събори го, момче. Събори го.

Боби беше бърз, но не достатъчно. Кучето го настигна за няколко секунди.

Заповедта „събори го“ инструктира кучето да използва тежестта на тялото си и да събори човека на земята. Кучето, набрало инерция, докато бяга, поваляше човек със сила, равна на удар с мотоциклет със скорост четирийсет километра в час.

Боби беше блъснат напред и тежко се стовари на дъсчената пешеходна алея.

Петнайсет минути по-късно седеше на задната седалка на джип с тъмни стъкла и без опознавателни знаци, паркиран на задна уличка около Венис Бийч. Ръцете му бяха оковани в белезници зад гърба. От лявата му страна седеше агент на ФБР, а пред него Мишел Кели и Хари Милс.

Боби беше навел глава и се беше втренчил в коленете си.

— Извратено копеле — каза Мишел и отново докосна подутата си устна.

Той не вдигна глава.

— Но всичко свърши добре — продължи тя. — Защото познай какво? Спипахме жалкия ти задник и дълго време няма да ходиш никъде.

Той мълчеше.

Мишел взе раницата му, смъкна ципа и изсипа съдържанието й на пода между тях. Нямаше много неща — няколко шоколада, различни пакетчета дъвки, три бутилки газирана вода, квадратна кутийка за подарък с червена панделка, карта на района и ключ на ключодържател. Нямаше портфейл, нито шофьорска книжка или друг документ за самоличност. Боби вече беше претърсен. Не носеше нищо в себе си.

— Я да видим какво има тук. — Мишел започна да проверява всичко.

Очите на Боби следяха ръцете й.

— Не ви ли трябва съдебна заповед? Това е частна собственост.

Агентът го сръга с лакът в ребрата и каза:

— На твое място бих се ограничил с отговорите на въпросите, които ти задаваме, иначе нещата може много бързо да загрубеят… За теб, разбира се.

Мишел взе шоколадите, пакетчетата дъвка и бутилките газирана вода и ги даде на Хари.

— Предай ги на лабораторията веднага — каза тя и погледна Боби. — Готова съм да се обзаложа на свободата ти, че в някои от тях има опиати.

Той не отговори и отново наведе глава.

Мишел се усмихна.

— А това какво е? — Взе кутията с подаръка. На етикета пишеше: „На Луси с любов.“ Мишел развърза панделката и вдигна капака.

Хари зяпна:

— Не може да бъде.

Мишел се втренчи гневно в подаръка.

— Червено дантелено бельо? Знаел си, че Луси е на тринайсет, а си й купил дантелени гащички? — Погледна Хари. — Някой да ми даде пистолет да застрелям тази отрепка в лицето.

Боби се размърда неспокойно на седалката.

— Всъщност няма значение, че не искаш да говориш или да ни кажеш истинското си име, защото имаме това. — Тя вдигна ключа и ключодържателя, които беше намерила в раницата на Боби. На ключа пише 103. — Сега знаем, че си наел стая в някой долнопробен хотел недалеч от тук. Може да ни отнеме няколко часа, но ще намерим хотела и всичко, което си оставил в стаята. Обзалагам се, че ще намерим портфейл и документ за самоличност. — Млъкна за миг. — Дори лаптоп или смартфон. — Мишел се наведе напред и доближи лице на няколко сантиметра от Боби. Долови мириса на евтиния му одеколон и ментовия му дъх и се усмихна. — Бедна ти е фантазията какво можем да измъкнем от твърдия диск на лаптоп или смартфон. През всичките тези месеци в стаите за чат ти нямаше представа, че бъбриш с мен. Аз съм твоята Луси. — Остави тежестта на думите й да се стовари върху Боби. — Шах и мат, драги. Какъвто и ход да направиш, играта свърши.

41.

Адресът, който им дадоха, ги заведе до малка двуетажна сграда с офиси на Дюи Стрийт, зад Марийн Парк в Санта Моника. Пътуването им от Главното управление на полицията продължи четирийсет и седем минута, фасадата на старата сграда беше осеяна с обяви „Продава се“ и „Дава се под наем“.

Хънтър се запита кой нормален човек би искал да купи или да наеме офис в сграда, която е толкова занемарена от години — изтъркани и избелели тухли, лошо поставени прозорци и тъмни петна от дъждовна вода, стичала се през покрива като кална глазура на торта.

Паркингът беше зад сградата, скрит от главната улица. От мрежата от пукнатини бяха избуяли плевели. Само едно от осемте места беше заето от червен форд фюжън.

До стената бяха натрупани дървени щайги на няколко метра от колата. Входът на паркинга беше отцепен от полицията на Санта Моника с жълта лента за ограждане на местопрестъпление. Пред лентата се беше събрала тълпа и въпреки че от мястото, където стояха, не се виждате нищо, никой не беше готов да отстъпи нито сантиметър. Някои дори пиеха кафе от термоси, докато чакаха.

Хънтър и Гарсия спряха пред сградата до трите полицейски коли и микробуса на криминалистите и после бавно си проправиха път през тълпата.

Когато стигнаха до жълтата лента и Хънтър заговори с двама полицаи, които пазеха входа на паркинга, висок, слаб и жилав мъж, облечен с черен анцуг с качулка и тъмносини джинси, привлече вниманието на Карлос. Мъжът стоеше най-отзад в тълпата и беше пъхнал ръце в джобовете си. За разлика от напрегнатите и развълнувани хора, той стоеше спокойно и отпуснато. Очите му се спряха на Гарсия за миг и после мъжът отмести поглед.

— Детектив Санчес е ей там — каза по-възрастният полицай и посочи нисък и пълен човек, който разговаряше с единия криминалист. Беше висок метър шейсет и пет и бе хванал ръце зад гърба си като погребален агент, който наблюдава погребение. И във външния му вид имаше нещо траурно — черен костюм с два-три сантиметра бели маншети, подаващи се от ръкавите, лъснати черни обувки и черна вратовръзка. Косата му беше тъмнокестенява, сресана назад и пригладена с гел в стил Дракула. Мустаците му се извиваха като конска подкова.

— Детектив Хънтър? — попита Санчес, когато забеляза двамата новодошли.

Робърт се ръкува с него и представи партньора си.

— Това е Томас Уеб — каза Санчес и кимна към криминалиста, с когото разговаряше. Уеб беше шест-седем сантиметра по-висок от Санчес и няколко килограма по-слаб. Екипът от криминалисти вече прибираше нещата си и се готвеше да си тръгне.

Санчес нямаше вид на човек, който си губи времето и бъбри празни приказки. Щом всички се запознаха, той бръкна в джоба си и извади тефтерчето си.

— Е, нека да кажа какво знаем — обърна се той към Хънтър и Гарсия. — В 8:52 часа диспечерът е получил обаждане от някой си господин Андрюс. — Санчес посочи червения форд фюжън. — Собственикът на онази кола. Той е счетоводител и има офис на втория етаж на тази сграда. Мястото е почти празно, както бихте предположили от множеството обяви на агенцията за недвижими имоти отпред. Една застрахователна компания заемаше целия първи етаж, но преди шест месеца фалираха. Единственият друг наемател в сградата е еднолична търговска фирма за надзор на качеството на втория етаж. Още не сме установили контакт с него — Санчес млъкна, може би очакваше забележка от Хънтър или Гарсия, но те не казаха нищо. — Все едно, на този адрес беше изпратена патрулна кола. Когато дошли тук, полицаите намерили трупа на бяла жена на земята ей там, до щайгите. — Той посочи мястото. — Трудно може да се определи възрастта й, някъде между двайсет и четирийсет години.

— Трупът беше закаран в Института по съдебна медицина преди около час — обади се криминалистът, поглеждайки часовника си. — За съжаление ще трябва да се задоволите само със снимките. — Той се огледа наоколо. — Но това не е местопрестъплението. Ако наистина е убийство, тя със сигурност не е била убита тук.

Санчес погледна Хънтър и Гарсия и продължи:

— Господин Андрюс паркирал колата си на обичайното място и когато слязъл, забелязал тялото на земята. Отначало помислил, че вероятно е някой бездомник, въпреки че не бил виждал бездомен човек да спи там. Приближил се да види по-добре и после се уплашил. Веднага се обадил за помощ. Кълне се, че не е докосвал нищо.

— Къде е той? — попита Робърт.

— Горе в кабинета си. При него има полицай. Може да го разпитате, ако искате.

— Цялото тяло беше жестоко обезобразено от стотици подутини с различна големина — обясни криминалистът. — Възпаления и отоци, вероятно причинени от ужилвания на оси, по-точно тарантулови оси.

Хънтър и Гарсия не казаха нищо.

— Извадихме три оси от устата й — добави криминалистът и им показа малък, кръгъл пластмасов контейнер с три мъртви тарантулови оси вътре. — Едната се беше заклещила в гърлото й.

— Беше ли облечена? — попита Карлос.

— Не напълно. Само по бельо, лилаво на цвят, дантелено.

— Открихте ли някакви лични вещи?

— Не, нищо. Вече проверихме контейнера за отпадъци. Празен е. Както каза детектив Санчес, сградата е почти необитаема.

— Щом сте успели да идентифицирате подутините по тялото й, предполагам, че тялото не е било подуто — каза Робърт.

Той знаеше, че в началните етапи след смъртта, особено първите три дни, ако тялото е държано в относително нормални условия, клетъчният метаболизъм се забавя, когато вътрешните системи започват да се разпадат. Липсата на кислород в тъканите задейства експлозивен растеж на бактерии, които се хранят с протеините, въглехидратите и тлъстините на тялото и възпроизвеждат газове, от които трупът се вмирисва. Тази химична реакция кара тялото да се издуе и да подпухне значително, а от устните, носа, очите, ушите и кухините в долната част изтичат секрети. Бяха минали точно три дни, откакто бяха гледали как умира жената в стъкления ковчег.

Томас Уеб поклати глава.

— Не, не беше издуто. Всъщност започваше вкочаняването. Според мен жената е умряла вчера или през нощта.

Гарсия погледна Хънтър.

— Ще трябва да изчакате резултатите от аутопсията за по-точен час на смъртта — добави криминалистът.

— В Института по съдебна медицина на Мишън Роуд ли беше закаран трупът? — попита Робърт.

— Да.

— Най-шибаното нещо е, че заедно с осите те намериха това, напъхано в устата й. — Санчес извади прозрачно найлоново пликче за веществени доказателства от джоба си и го даде на Хънтър. Вътре имаше квадратно, жълто самозалепващо се листче, на което с черен флумастер беше написано: „Забавлявай се, детектив Хънтър. Аз се забавлявах.“

42.

Хънтър и Гарсия прочетоха бележката и я върнаха на криминалиста, който щеше да я занесе в лабораторията за анализ.

— Предполагам, че случаят ще бъде прехвърлен на специалния отдел „Убийства“? — попита Томас Уеб, докато погледът му се стрелкаше между тримата детективи.

Преди Хънтър или Гарсия да отговорят, Санчес вдигна ръце с дланите напред.

— Ваш е. Извършителят е помолил за вас по име, затова, моля, заповядайте.

— Веднага щом получим някакви резултати, вие ще научите първи — обърна се криминалистът към Хънтър и Гарсия и после отиде при екипа си.

— Какво става, по дяволите? — попита Санчес, след като Уеб се отдалечи. — Наблюдавам ви, откакто дойдохте тук. Гледах реакциите ви, докато Уеб разказваше какво е открил екипът му и ви показваше осите, извадени от устата на жената, докато четяхте бележката… Нищо. Никакъв гняв, никаква изненада или възмущение. Дори не трепнахте. Добре, не можахте да видите в какво състояние беше тялото на жената, но дори да го бяхте видели, не мисля, че щеше да ви изненада. — Той продължаваше да наблюдава изпитателно лицата им. — Знам, че сте от специалния отдел „Убийства“ и сигурно сте виждали доста гадости, но според мен колкото и богат опит да имате или колкото и добре да сте обучени, в случай като този би трябвало да покажете някаква реакция.

Те не отговориха.

— Не ми казвайте, че сте виждали такова нещо. Жената, изглежда, е била убита от стотици жестоки оси, най-големите, които съм виждал. Това само по себе си е откачено. Но съдейки по бележката, човек може да си направи извода, че е била убита. Не съм от специалния отдел „Убийства“, но съм бил на много местопрестъпления и съм виждал много трупове. Ченге съм от двайсет и две години. Бог ми е свидетел, че съм виждал гадости, които могат да накарат всеки да повърне. Но не съм виждал такова нещо като това сега. Когато криминалистите извадиха първата оса от устата на жената, кръвната ми захар спадна до пода. Алергичен съм към тези насекоми. А когато извадихме бележката, топките ми се свиха. — Той млъкна и избърса с длан потта от челото и врата си. — Що за психар убива някого, използвайки оси?

Хънтър и Гарсия мълчаха.

— Но дори след като ви казахме, че тялото е обезобразено от стотици ужилвания от оси… дори когато прочетохте бележката, никой от вас не показа ни най-малка реакция. Затова вие двамата или сте най-хладнокръвните копелета, които съм срещал, или очаквахте това. Нека да ви попитам отново какво става, по дяволите? Случвало ли се е и преди?

Измина момент на напрежение.

— Не съвсем същото — най-после отговори Робърт, — но да, случвало се е и преди. И го очаквахме.

Санчес очевидно обмисляше нещо. Не беше сигурен дали иска да знае още подробности. Според обстоятелствата случаят нямаше да бъде възложен на него и той всъщност искрено се радваше. Прокара палец и показалец по мустаците си и погледна мястото, където беше намерен трупът.

— Знаете ли какво? — каза. — Нямам търпение да се пенсионирам и да се махна от този град. Миналата седмица арестувахме баща, който изхвърлил бебето си през прозореца на апартамента си на десетия етаж само защото момиченцето плачело твърде много. Когато след няколко секунди приятелката му осъзнала какво е направил и започнала да изтрезнява, той изхвърлил и нея. Разбихме вратата му, а човекът си седеше в дневната, гледаше бейзбол и ядеше пуканки. Дъщеря му умря. Приятелката му е в кома. Мозъкът й е на каша. Няма застраховка, затова лекарите казват, че ще изключат апаратите. Но на онзи тип изобщо не му пука. — Санчес оправи белите маншети под ръкавите на сакото си и после вратовръзката си. — Този град няма съвест. Няма милост. Няма да се изненадам, ако накрая установите, че извършителят го е направил само за да се забавлява.

43.

Калифорнийски дъбове хвърляха сянка на улицата, когато Хънтър зави по Лома Виста Драйв откъм Западна осма улица в Лонг Бийч. Къщата, която търсеха, се намираше в края на улицата. Беше построена навътре от тротоара и имаше бледожълта фасада, която красиво контрастираше на бялата врата и рамките на прозорците. Ниска ограда от ковано желязо опасваше имота. Отпред имаше добре поддържана морава. Тясната алея вляво водеше до гараж за една кола в задната част на къщата. Портата беше отворена. Пред гаража беше паркирана синя тойота матрикс. Регистрационният номер съвпадаше с този, който имаха за колата на Кристина Стивънсън.

Според изследователския екип Кристина беше излязла от редакцията на „Ел Ей Таймс“ в четвъртък вечерта. Взела си почивни дни в петък и събота, но очаквали да я видят в неделя. Тя не отишла на работа, но това не било изненадващо. Репортерите често изчезвали за няколко дни в зависимост от историята, върху която работели.

Хънтър спря на улицата, точно пред къщата. В понеделник следобед там беше тихо. Нямаше деца, които да играят. Никой не се грижеше за градината или моравата си, нито седеше на верандата, наслаждавайки се на деня.

Детективите влязоха в двора. Хънтър почука и после натисна дръжката на предната врата, която обаче беше заключена. Двата прозореца отпред също бяха залостени и завесите — дръпнати.

Гарсия се приближи до синята тойота. Надяна ръкавици и пробва вратите на колата и после вратата на гаража. Всички бяха заключени.

— Всичко отпред е заключено — каза Робърт, който отиде при Карлос. — Завесите са дръпнати.

— Същото е и от тази страна на къщата — отвърна Гарсия. — Колата и гаражът също са заключени. Но тя явно се е върнала в дома си в четвъртък вечерта, след като е излязла от редакцията на вестника.

Двамата тръгнаха към задната страна на къщата. Оградата вдясно от гаража не беше само за украса като онази отпред, а от солидно дърво и с висока два и половина метра, яка врата. Хънтър натисна дръжката, която изщрака и се отвори.

— Това не е добър знак — отбеляза Карлос.

Влязоха в голям вътрешен двор, където имаше правоъгълен плувен басейн. От едната страна бяха наредени четири шезлонга. Под малък навес в северния край на двора имаше скара за месо. Къщата се намираше вдясно от тях. Цялата задна фасада беше остъклена. Две плъзгащи се врати водеха към къщата. През едната се влизаше в дневната, а през другата — в спалнята. Втората врата беше широко отворена. Детективите се отправиха към нея и в същия миг от изток повя силен вятър. Завесата на цветя се развя и те видяха какво има в стаята. Двамата спряха и се спогледаха.

— Ще се обадя на криминалистите — каза Карлос и извади телефона си.

44.

Къщата на Кристина Стивънсън беше просторна, по-голяма от повечето в тази част на града, но в момента Майк Бриндъл и екипът му бяха съсредоточили усилията си да обработват спалнята.

Стаята беше голяма и удобна, пълна с момичешки неща — от розовата тоалетка до плюшените играчки, но имаше такъв вид, сякаш през нея беше преминал ураган. Играчките и възглавниците бяха разпръснати на пода. Завивките бяха смъкнати наполовина, сякаш някой ги бе сграбчил с две ръце и ги беше дръпнал от леглото. Самото легло беше разместено и таблата беше изкривена. Лампата на нощното шкафче беше разбита на десетки парченца на пода. До нощното шкафче се беше търкулнала бутилка шампанско „Дом Руинар 1998“. Газираната течност се беше изляла на пода. Една част беше попила в дъсчения под, а останалата се беше изпарила, оставяйки малка локва до гърлото на бутилката. На няколко сантиметра лежеше чаша за шампанско.

Розовата тоалетка имаше такъв вид, сякаш някой я беше ритнал в пристъп на ярост. Парфюмите и шишенцата с препарати за коса бяха съборени на пода, заедно с МП3 музикална система, сешоар и различни гримове. Огледалото на тоалетката беше напукано. Въпреки че все още не бяха забелязали кръв, беше пределно ясно, че в стаята е имало борба.

За криминалистите местопрестъпление, където е имало борба, е като да улучат шестица от тотото. Борбата означава, че жертвата се е съпротивлявала и е отвръщала на ударите по някакъв начин. Дори ако нападателят е бил подготвен, когато във вените на жертвата текат реки от адреналин, никой не може да предвиди колко дълга или напрегната ще бъде борбата. След борбата винаги остават веществени доказателства — влакна от дрехи, фоликули на косми и мигли. Ударът в нощното шкафче или тоалетката създава микроскопична резка, невидима за невъоръженото око, но оставя следа от кръв и кожа и следователно ДНК. Колкото и иронично да звучи, от гледна точка на криминалистите борбата беше страхотно нещо.

Криминалист с бял гащеризон с качулка от тайвек снимаше отпечатъци от стъклена врата, която Хънтър и Гарсия бяха намерили широко отворена. Втори криминалист бавно обикаляше стаята, поставяше етикети и снимаше всеки предмет. Майк Бриндъл обработваше леглото и площта около него.

Двамата детективи също бяха с гащеризони с качулки и сега оглеждаха дневната. Тя беше обзаведена приятно. Мебелите бяха елегантни и скъпи. В южния край на помещението имаше добре оборудвана кухня. Вдясно от предната врата бяха наредени три портрета до дълбока купа с изкуствени плодове върху стилно черно шкафче.

Дневната и кухнята бяха идеално подредени. Всичко беше на мястото си. Борбата беше станала само в спалнята.

Бяха намерили чантата на Кристина Стивънсън на пода до шкафчето. Портмонето й беше там, заедно с шофьорската книжка, кредитните карти, ключове за колата и мобилния телефон, чиято батерия се беше изтощила.

Гарсия оглеждаше кухнята, когато смартфонът му изпиука.

— Имаме данните на госпожица Стивънсън — съобщи той, докато проверяваше електронната си поща.

Хънтър се беше втренчил в трите снимки на шкафчето. Едната беше на Кристина, която седеше на някакъв плаж. На втората се усмихваше жена с добродушно лице, изразителни сини очи и пълни устни. Кристина определено беше наследила очите на майка си, правилния нос, високите скули и малката бенка. Жената на снимката имаше почти същата. Последната показваше Кристина с черно-синя коктейлна рокля за коктейли. Държеше чаша шампанско и разговаряше с група елегантно облечени хора.

— С какво разполагаме? — попита Робърт, обръщайки се към партньора си.

— Добре. Ще пропусна онова, което вече знаем. Кристина Стивънсън е родена в Лос Анджелис. Израснала е в Нортридж, където е живяла с майка си Андрея. Няма братя или сестри. Баща й е неизвестен и според доклада Кристина не е имала законен втори баща. Майка й не се е омъжила. Учила е в гимназията в Гранада Хилс и, изглежда, е била добра ученичка — добри оценки, никога не е имала неприятности. Била е мажоретка от втората до последната си година в гимназията. — Карлос превъртя надолу съобщението на телефона си. — Майка й починала от мозъчен аневризъм преди седем години, в същия ден, когато Кристина се е дипломирала със специалност журналистика от Калифорнийския университет в Лос Анджелис.

Погледът на Хънтър инстинктивно се насочи към снимката на усмихнатата жена на шкафчето.

— Смъртта на майка й, изглежда, я хвърлила в дълбока депресия — продължи Гарсия, — защото цяла година няма нищо за Кристина. След това я взели на стаж в „Ел Ей Таймс“ и оттогава е работила във вестника.

— Винаги ли е била в развлекателната секция? — попита Хънтър.

— Не. Четири години я прехвърляли от секция на секция — градски новини, международни, политика, икономика, текущи събития, престъпност, дори спорт. Започнала е да води самостоятелна рубрика преди две години. Не се е омъжвала. Няма деца. Не се споменава и за приятел. Няма данни да е употребявала наркотици. Все още проверяват финансовото й състояние, но ипотеката на тази къща е почти изплатена. Кристина е получавала много добра заплата от вестника. Вчера, в неделния брой на „Ел Ей Таймс“, е публикувана голяма статия. Вероятно репортажът, за който говореше Емилио.

— За какво е била статията?

Гарсия превъртя надолу още малко и на лицето му се изписа изненада.

— Чуй това. Сензационна новина за холивудска знаменитост, която се чукала с учителя на детето си, докато съпругът й, също звезда, не бил в града и снимал последните епизоди на телевизионния сериал, в който участва. Статията е на първа страница на развлекателната притурка, със значителна „реклама“ на първа страница на вестника. — Карлос прибра смартфона си. — Поправи ме, ако греша, но подобна статия би ти създала куп нови врагове. Такива, каквито разбиват бракове и съсипват живота на хората.

— Коя е звездата?

Преди Гарсия да отговори, Майк Бриндъл подаде глава през вратата на дневната.

— Робърт, Карлос, елате да видите нещо.

45.

Настроението в отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР беше приповдигнато. Всички в помещението си разменяха усмивки и поздравления. Дори директорът на филиала на ФБР в Лос Анджелис беше повикал Мишел Кели, за да изрази задоволството си. Той имаше две малки дъщери и не искаше дори да си помисли какво би направил, ако някоя от тях станеше жертва на педофил по интернет.

Мишел седна пред компютъра си и извади на екрана досието с разследването на Боби. Щракна с десния бутон на мишката върху празното квадратче в горния десен ъгъл на първа страница, където пишеше фото файл и избра „Добави“ от менюто. Хари Милс вече й беше прехвърлил в главния компютър на ФБР серия снимки, направени след ареста на Боби. Мишел избра една и щракна на „Добави“. След това постави курсора върху полето „име“. Истинското име на Боби беше — Грегъри Бърк.

Боби вече не беше безлика и безименна заплаха за малките момичета.

Тя премести курсора на полето „Статус на разследването“, изтри думата „текущ“ и докато пишеше „приключено — обектът арестуван“, изпита огромно удовлетворение. Знаеше обаче, че чувството няма да трае дълго.

За жалост имаше твърде много типове като Боби, които дебнеха в сайтовете на социалните мрежи, стаите за чат, уебсайтовете с игри или навсякъде в киберпространството, където хлапетата се събираха да общуват. Мишел и отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР правеха всичко възможно, но тъжната истина беше, че престъпниците ги превъзхождаха значително по брой и всяка година съотношението нарастваше в тяхна полза. Тя знаеше, че арестът на Боби е само малка победа във война, която губеха от първите дни на създаването на интернет, но въпреки това дни като днешния правеха борбата да си заслужава.

— Добре ли си? — попита Хари, който се приближи зад нея.

— Чувствам се страхотно — отвърна Мишел и щракна на иконата „Запамети“.

— Как е устата ти?

Тя допря пръсти до подутата си устна.

— Малко ме боли, но ще живея. Това беше нищожна цена, която трябваше да платя, за да изпратя в затвора още един боклук.

— Надявам се да изгние там.

Мишел се усмихна, по-скоро от облекчение, отколкото от радост.

— С онова, което имаме за него, сигурна съм, че ще изгние там.

За по-малко от два часа агентите на ФБР бяха открили малкия хотел, в който Боби беше запазил стая за един ден. Намираше се само на три преки от Венис Бийч, където беше арестуван. В стаята намериха лични документи, кредитни карти, пари, сексуални аксесоари, хапчета, алкохол и шишенце с прозрачна течност. Шишенцето вече беше в лабораторията по криминалистика на ФБР и всички се бяха обзаложили, че това е някакъв домашно приготвен опиат, с който Боби приспива момичетата, преди да ги изнасили. Истинската находка обаче беше в черно куфарче до леглото. Вътре откриха лаптопа на Боби, пълен със стотици снимки и видеоклипове, заедно с дигитална видеокамера.

За радост на Мишел той не беше имал възможността да прехвърли съдържанието на паметта на камерата на лаптопа си нередактиран, дванайсетминутен видеоклип, заснет само преди два дни. Клипът показваше Боби с момиче, което не изглеждаше по-голямо от единайсет.

— Е, нали ще дойдеш да празнуваме? — попита Хари. — Всички отиваме в „Баджа“ за няколко питиета и може би ще хапнем.

„Баджа“ беше мексикански грил-ресторант и бар само на две преки от сградата на ФБР.

Тя погледна часовника си.

— Добре, но вие отивайте. Аз ще дойда след около четирийсет минути или малко повече. Искам да видя още веднъж онези шантави кадри, които записахме в петък. Жената в стъкления ковчег… и гласуването.

Хари й се усмихна вяло. Знаеше, че са хвърлили всички усилия в предаването, докато се излъчваше на живо, но не бяха стигнали до никъде. Всяка пътека беше довела до задънена улица. Рядко блокираха отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР толкова професионално по време на онлайн излъчване и неуспехът им да намерят начин да проникнат в предаването беше ядосал Мишел, както Хари я бе виждал само веднъж. Тя не приемаше поражения.

— Какво се надяваш да откриеш, Мишел?

— Не знам. Може би нищо. — Тя избягваше да го погледне в очите. — Вероятно убиецът е по-умен от нас.

— Това не е състезание.

— Напротив, Хари. — Мишел най-после го погледна. В очите й гореше някакъв пламък. — Защото ако той е по-добър от нас… ако победи, а ние загубим, ще умрат още хора… по много грозен начин.

Хари вдигна ръце в знак, че се предава, но знаеше, че Мишел не му се сърди.

— Искаш ли помощ?

Тя се усмихна.

— Ще се оправя сама. Познаваш ме. Отивай да празнуваш с останалите. Ще дойда след малко и не се напивай без мен.

— А, това не мога да ти обещая. — Той тръгна към вратата.

— Хари — извика Мишел. — Поръчай ми „Кайпириня“. С повече лимон.

— Дадено.

— Няма да се бавя.

Той се обърна с гръб към нея, усмихна се и измърмори:

— Няма, и още как.

46.

След като всички излязоха, Мишел намали осветлението около бюрото си, наля си голяма чаша кафе и започна да гледа кадрите, които бяха записали от интернет преди три дни. Тя не беше забравила образите, но докато отново гледаше жената, затворена в стъкления ковчег, и тарантуловите оси, които бавно я жилеха до смърт, кожата й настръхна. Подутата й устна пак започна да пулсира и сърдечният й ритъм се ускори. За момент в края на записа, когато от ноздрата на жената излетя голяма черна оса, Мишел трябваше да преодолее желанието си да повърне — усещане, не много по-различно от деня, в който четирима агенти на ФБР разбиха вратата й в ранните часове на утрото, за да я арестуват.

От малка Мишел беше страхотна с компютрите — нещо, което дори самата тя не можеше да обясни. Мозъкът й сякаш беше устроен различно и създаден да чете като детски стихчета и най-сложните редици от машинни кодове.

Мишел Кели беше родена в Дойл, Северна Калифорния. Баща й почина, когато тя беше само на четиринайсет години. Той беше пушач от ранна младежка възраст, имаше слаба имунна система и се разболя от пневмония, докато се бореше с упорита простуда. Майка й, боязлива и хрисима жена, която се страхуваше да остане сама, се омъжи повторно година по-късно.

Вторият баща на Мишел беше избухлив пияница и много скоро превърна майка й в наркоманка и алкохоличка. Въпреки усилията си Мишел беше безсилна да попречи на майка си да се превърне в пълна развалина.

Късно една нощ, шест месеца след като вторият й баща се беше преместил да живее при тях, той внимателно отвори вратата на стаята на Мишел и влезе вътре. Майка й беше заспала в дневната, след като беше изпила три четвърти бутилка водка.

Момичето се стресна и се събуди, когато той стовари върху нея грамадното си, потно и голо тяло. Сърцето й заблъска като обезумяло в гърдите и дъхът й стържеше в гърлото. Очите й блеснаха от объркване и ужас. Той запуши устата й с месестата си ръка, блъсна силно главата й във възглавницата и прошепна в ухото й:

— Тихо, не се съпротивлявай, малката. Това ще ти хареса. Обещавам. Ще те науча как се чувства истинският мъж. И много скоро ще ме молиш за още.

Успя да разкъса донякъде дрехите й и когато се приготви да проникне в нея, отпусна ръката си върху устата й. Мишел отвори широко уста, но вместо да изпищи, го захапа с всичка сила. Здравите й зъби прегризаха плътта и костта, сякаш минаваха през масло, и прерязаха кутрето му. Мишел го изплю в лицето му, докато той крещеше от болка и от ръката му като водопад рукна кръв. Преди да избяга от дома си, тя грабна бейзболна бухалка и го удари между разтворените крака толкова силно и с такава точност, че го накара да повърне. Не се върна повече там.

Три дни по-късно, след като пътува на автостоп с четири превозни средства, Мишел пристигна в Лос Анджелис. Живя по улиците няколко дни, храни се от кофите за боклук, спа в кашони и използва душовете и тоалетните на плажа в Санта Моника.

На същия този плаж се запозна с Трикси и гаджето й, двама, татуирани сърфисти, които й предложиха да спи в дома им.

— Много хоро идват да спят у нас — обясниха те.

Това беше вярно. Къщата им винаги беше пълна с хора, които влизаха и излизаха.

Мишел скоро откри, че Трикси и гаджето й не са само любители на сърфа, а и част от едно от първите поколения компютърни хакери. По онова време интернет правеше първите си стъпки в света на търговията. Всичко беше ново и сигурността не беше на висота.

Не след дълго Трикси и гаджето й разбраха, че Мишел има вродена дарба с компютрите. Не, „дарба“ не беше най-точната дума. Тя беше абсолютен гений. Можеше за няколко минути да се досети и да напише правилните кодови процедури, за да преодолее проблеми, които отнемаха часове, дори дни на Трикси и гаджето й. Проникваше във всякакви уебсървъри и онлайн бази данни — университети, болници, публични и части организации, финансови институции, федерални агенции, международни компании… Нямаше нищо непостижимо. Колкото по-обезопасени бяха сайтовете, толкова по-голямо беше предизвикателството и Мишел ставаше все по-добра. Хакна дори базата — данни на ФБР и Агенцията за национална сигурност два пъти за една седмица.

Като всеки хакер в киберпространството си измисли псевдоним — Трасос, богът на смелостта от древногръцката митология. Стори й се много уместно.

Възможностите в киберпространството бяха безброй и Мишел жадуваше да се забавлява. И тогава откри, че майка й е умряла, след като е погълнала половин кутийка приспивателни и е изпила бутилка бърбън.

Мишел плака три дни от тъга и гняв. Скоро научи, че само преди няколко месеца вторият й баща е убедил майка й да напише завещание, оставяйки му къщата, където живеят, която беше купена от истинския баща на Мишел, и всичко ценно, което все още притежава. С това гневът й се видоизмени. Вторият й баща беше превърнал майка й в алкохоличка и наркоманка и после й беше откраднал всичко. Когато Мишел провери, вече беше обявил къщата за продажба. И тогава разгневеното чудовище в нея закрещя — ОТМЪЩЕНИЕ.

За една седмица животът на втория й баща се промени неимоверно. Чрез интернет Мишел започна да съсипва живота му. Всичките му пари от банковата сметка изчезнаха загадъчно, очевидно заради грешка на вътрешен компютър, която никой не можа да открие. Тя въведе абсурдни дългове от хазарт на негово име, източи кредитните му карти, анулира шофьорската му книжка и промени данъчната му декларация така, че щеше да бъде само въпрос на време данъчните инспектори да отидат при него и да му задават въпроси. Мишел го остави разорен, безработен, бездомен и сам.

Три месеца по-късно той се хвърли под влак.

Мишел не изпита абсолютно никакви угризения заради онова, което беше направила.

Едно бивше гадже обаче, след като беше арестуван за притежание на наркотици с цел разпространение, издаде Мишел на ченгетата, за да сключи сделка с тях. Те на свой ред предадоха информацията на отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР, които вече търсеха Трасос от известно време. С информацията, която им даде бившето гадже, ФБР за по-малко от седмица организира следене. Арестът последва след няколко дни. Четирима агенти нахлуха през вратата точно когато Мишел беше проникнала в база данни на контролния център на енергоснабдяването на целия западен бряг на Съединените щати. Тя току-що беше преструктурирала тарифната им система и бе подарила на всички от Монтана до Ню Мексико електрическа енергия на много евтини цени.

Дотогава киберпрестъпността и кибертероризмът вече се бяха превърнали в главна заплаха за Америка и начина й на живот. Правителството на Съединените щати разбираше, че хора със способностите на Мишел Кели притежават потенциала да станат безценна придобивка и съюзници в новата им борба, а не врагове. Имайки това предвид, ФБР й предложи сделка — да продължи да хакерства, но този път на страната на закона, или много дълъг престой в затвора.

Мишел прие.

Скоро осъзна, че предишният живот не й липсва. Не беше хакер, защото й харесваше да нарушава закона или заради паричните печалби, а защото изпитваше удоволствие от предизвикателството и тръпката и беше гениална в тази област. Сделката, която й бяха предложили, не й отне нищо от това, само го направи законно.

Не беше изненадващо, че ФБР изиграха безупречно картите си. Те знаеха, че причината Мишел да избяга от дома си, е баща й насилникът, и я аклиматизираха към новата й роля, като се погрижиха всеки случай, който й възложиха през първата година, да включва кибер сексуално престъпление, и по-точно педофилия. Гневът и отвращението й към такива закононарушители бяха толкова яростни, че тя се заравяше в работата и превръщаше всеки случай в личен въпрос.

Беше толкова добра в работата си, че след четири години оглави отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР в Лос Анджелис.

Тя разтърси глава, прогони спомените и отново насочи вниманието си към жената в стъкления ковчег. Изгледа записа отначало още веднъж, търсейки някой пропуснат детайл, но пак не забеляза нищо.

— Какво търсиш, Мишел, по дяволите? Тук няма нищо — каза си и потърка с длан челото си.

Отиде до тоалетната, отново напълни с кафе чашата си и се върна на бюрото си. Още не беше готова да се откаже.

Следващата й стъпка беше да забави кадрите два и половина пъти и с помощта на приложението „цвят и контраст“ да увеличи образите, използвайки метод за насищане на цветовете. Интензивната резолюция на цветовете открояваше дребните детайли, неща, които иначе не се виждаха.

Мишел се наведе напред, сложи лакти на бюрото си, подпря брадичката на юмруците си и отново започна отначало.

Бавната скорост замайваше главата й. Насищането на цветовете и контрастът уморяваха очите по-бързо и оказваха напрежение върху очните ябълки. Мишел се усети, че прави кратки почивки на всеки три-четири минути. За да си починат очите й, тя ги фокусира върху нещо в отсрещния край на стаята и масажираше слепоочията си, но вече чувстваше, че зад очните й ябълки набира инерция главоболието.

— Може би трябваше да приема предложението за помощ на Хари — измърмори. — Или още по-добре, да отида при другите, защото в момента съм абсолютно сигурна, че се нуждая от питие.

Тя отпи от кафето, отново пусна записа и погледна часовника в долния десен ъгъл на екрана. Оставаше й да гледа още малко повече от минута.

Когато очите й се върнаха на екрана, Мишел можеше да се закълне, че видя нещо да преминава.

Не беше тарантулова оса.

— Какво е това, по дяволите?

Тя спря записа, превъртя назад две секунди и го пусна отново.

Пак го видя да преминава.

Мишел пак превъртя назад, но този път увеличи част от екрана, изключи програмата за насищане на цветовете и контраста и ръчно превъртя кадрите един по един.

И я видя.

47.

Хънтър и Гарсия тръгнаха след Бриндъл по късия коридор, водещ по-навътре в къщата и обратно в спалнята на Кристина Стивънсън.

— Направихме ултравиолетов тест на чаршафите, завивките и калъфките на възглавниците — съобщи Майк, водейки двамата детективи към леглото. — Никъде няма следи от семенна течност, но има мънички петна от кръв, главно в този ъгъл на завивките. От лабораторията ще ни кажат дали кръвта е на жертвата или не. — Той посочи мястото и после запали ултравиолетова лампа. — Вижте.

Един лесен и бърз начин за откриване на петна от кръв върху тъмни или червени повърхности беше използването на ултравиолетова светлина, която придава контраст между фона и петното, което изпъква и се забелязва.

Щом светна ултравиолетовата лампа, на тъмносинята завивка ясно се видяха четири малки, размазани петна от кръв. Но те бяха миниатюрни и напълно неубедителни. Можеше да са от леко одраскване със самобръсначка, докато Кристина беше бръснала крака си.

И Майк знаеше това, но още не беше приключил. Той угаси ултравиолетовата лампа и даде на Хънтър и Гарсия малко прозрачно найлоново пликче за веществени доказателства. Вътре имаше дамски часовник с диаманти „Таг Хойер“.

— Намерих го под леглото, близо до стената.

Все още никой от детективите не изглеждаше смаян. В стаята цареше пълен хаос. Предмети с всевъзможни форми и размери бяха съборени и пръснати на пода във всички посоки. Часовникът може би е бил на тоалетката, но после се е озовал под леглото.

— Това не е всичко — каза Бриндъл, който забеляза недоверчивостта на лицата на детективите и им показа друго прозрачно найлоново пликче за веществени доказателства, където имаше три малки неща. — Открих и тези под леглото. Ето, използвайте това — Той им даде лупа с лампа.

Двамата гледаха нещата в пликчето няколко секунди.

— Изрязани нокти — каза Робърт.

— Отчупени нокти — уточни Бриндъл. — Бяха се заклещили в пролуките между дъските на пода. — Той замълча, давайки им възможност да осмислят думите му. — Жертвата, изглежда, се е криела под леглото. Извършителят я е намерил и вероятно я е издърпал за крака. Прахът под леглото е размазан и това говори за нещо тежко… като човек, който е бил измъкнат оттам.

Двамата детективи инстинктивно отстъпиха назад и наклониха глави на една страна, сякаш се опитват да погледнат под леглото.

— Не е имало за какво да се хване — продължи да развива теорията си Майк — и жената е драскала по пода, мъчейки се да се противопостави на дърпането. И тогава ноктите й са се нащърбили и счупили. Щом нападателят я е измъкнал изпод леглото, тя като обезумяла е протягала ръце към всичко, в което би могла да се вкопчи. — Той млъкна и отново погледна завивките. — И мисля, че така е останала кръвта по тях.

Всички насочиха вниманието си към завивките на леглото.

— Изтръгнатият нокът причинява кървене на пръста като от порязване — обясни Бриндъл, — но нащърбеният и счупеният нокът предизвикват кървене само ако е откъснат върхът или страните на кутикулата. Може да няма кървене. Ако има ще бъде минимално. Точно каквото има тук.

Хънтър и Гарсия се замислиха.

— Намерих и тези, заклещени отдолу в пружините на леглото. — Майк им показа още едно пликче за веществени доказателства. Вътре имаше четири руси косъма. — Главата й сигурно се е ударила в долната част на леглото, докато са я измъквали. — Той въздъхна обезпокоено. — Като гледам в какво състояние е стаята, бих казал, че жената се е съпротивлявала с всички сили, ритала е, удряла е всичко, което й попадне, докато съпротивата й е била сломена.

Детективите замислено мълчаха.

Гарсия пръв заговори:

— Във всичко има логика, освен че се е криела под леглото. Това означава, че е знаела за нападателя. — Той погледна плъзгащите се остъклени врати и после пак леглото. — Защо ще се крие тук, когато е можела да избяга от къщата през вратите на вътрешния двор?

В този момент Дилън, криминалистът, който снимаше отпечатъци от плъзгащите се остъклени врати, съобщи:

— Тук има отпечатъци.

Всички се обърнаха към него.

— От лабораторията ще потвърдят, но на пръв поглед линиите са еднакви. Няма съмнение, че са на един и същи човек. Малки пръсти. Изящни ръце. Определено женски.

Дилън беше отличен експерт по пръстовите отпечатъци.

— Ами ключалката? — попита Бриндъл.

— Ключалката не е разбита — отговори той. — Ще трябва да я извадим и да я дадем за анализ, но това е стандартна ключалка. Не е много надеждна. Ако е влязъл в къщата през тази врата, извършителят лесно би могъл да я отключи с универсален шперц.

Универсалният шперц беше специално направен ключ. Той отключваше всички ключалки от един и същи вид. В интернет имаше няколко видеоклипа, които показваха как става това.

Робърт все още гледаше трите пликчета с веществени доказателства, които му беше дал Бриндъл. Той беше съгласен с Карлос. При дадените обстоятелства в криенето под леглото нямаше логика.

— Майкъл, къде точно намери часовника? — попита Хънтър.

Бриндъл му показа мястото.

Робърт легна на пода и погледна под леглото. Внимателно огледа мястото, където беше намерен часовникът, а умът му обмисляше вероятностите.

Пак няма логика в нищо.

Гарсия отиде от другата страна на леглото и застана пред завесите на цветя, в другия край на остъклената врата и ключалката, от които снимаше отпечатъци Дилън. Движението му разсея Хънтър и за момент вниманието му се съсредоточи върху черните обувки и чорапи на Карлос, които виждаше изпод леглото.

Тялото му се напрегна. Мисловният му процес премина от А до Я за една секунда.

— Не — промълви той, приковал поглед в обувките на партньора си.

— Какво? — попита Гарсия.

Хънтър се изправи и насочи вниманието си към завесите зад Карлос.

— Робърт, какво видя? — попита Гарсия.

— Обувките ти.

— Какво?

— Видях обувките ти, докато бях под леглото.

— Е, и?

Хънтър вдигна пръст, давайки знак, че му трябва минута, а после отиде по права линия до завесите и бавно ги разтвори. Коленичи и внимателно огледа пода.

— Да ме вземат дяволите! — процеди през зъби.

— Какво? — Майк пристъпи към него.

— Мисля, че прахът тук е разместен — отговори Робърт и посочи с показалец. — Вероятно от стъпка.

Бриндъл коленичи до него и огледа мястото на пода.

— Мамка му — каза той. — Мисля, че си прав.

— Смятам, че точно това е видяла Кристина — поясни Хънтър. — Обувките на убиеца. Не се е криела под леглото. Може би се е пъхнала отдолу, за да вземе часовника си, но докато е била там, е видяла убиеца. Той се е криел.

В стаята настъпи тишина.

— Добре, да направим снимки — рече Майк, обръщайки се към Дилън. — Ще ми трябва и лепенка. Да видим какъв отпечатък ще снемем от тук.

Робърт бавно плъзна поглед по панорамното стъкло пред него.

— По-добре да снемем отпечатъци от всичко тук — предложи той. — Убиецът може би се е крил и е чакал известно време. — Хънтър се наведе напред няколко сантиметра, доближавайки нос до стъклото, сякаш търсеше размазано петно. — Може да се е облегнал на стъклото и да е оставил… — Робърт се вцепени. Думата заседна в гърлото му.

— Какво? — попита Гарсия, спря зад партньора си и се опита да погледне над рамото му, но нямаше представа какво вижда. Помисли си, че Хънтър е забелязал нещо през прозореца.

Робърт духна върху стъклото — продължително и стараейки се да обхване по-голяма площ. Стъклото се замъгли само за няколко секунди.

И тогава Карлос го видя.

— Не може да бъде.

48.

Огромният етаж без прегради и с бюра в редакцията на „Ел Ей Таймс“ беше оживен и шумен като училищен двор през голямо междучасие. Чуваха се телефонни разговори, тракане по клавиатури, обсъждания на висок глас и забързани стъпки, докато всеки репортер се стремеше да спази крайния срок.

Памела Хейс седеше зад ъгловото си бюро, без да обръща внимание на шума и суматохата около нея. Тя беше главният редактор на развлекателната секция и също бързаше, преглеждайки статиите, които окончателно щяха да бъдат публикувани в утрешния брой на вестника.

Пам Развлекателната, както всички я наричаха, работеше за „Ел Ей Таймс“ от седем години, откакто беше завършила университета на двайсет и четири. Първата й година във вестника беше борба. Тя се беше дипломирала наскоро, нямаше опит в работата за вестник с голям тираж и трябваше да доказва качествата си, като пише безброй незначителни статии за истории, които беше сигурна, че четат само тя и майка й. Много от тях изобщо не бяха отпечатани. Но Памела знаеше, че е добър репортер и вещ изследовател, и не след дълго и другите започнаха да осъзнават това.

Брус Козински, всемогъщ човек в повече от едно отношения и по онова време главен редактор на развлекателната секция, пръв даде шанс на Памела да се опита да напише „истинска“ история и тя се справи добре. Всъщност много добре. Проучванията й бяха изчерпателни и статията беше публикувана на първата страница във вестника. Преди две години Брус Козински беше назначен за главен редактор на „Ел Ей Таймс“. Предишната му длъжност беше предложена на Памела Хейс, която я прие с радост.

Вярно, тя спа с Брус, но знаеше, че това не е причината да й предложат поста. Според нея напълно го беше заслужила.

Памела приключи с редактирането на поредната статия в списъка си, отмести стола от бюрото си и раздвижи схванатия си врат.

— Къде е Марко, по дяволите? — извика тя, но никой не й отговори.

За разлика от повечето други главни редактори на секции в „Ел Ей Таймс“ Памела нямаше кабинет. Не искаше и да има и предпочиташе да седи сред репортерите, оживлението и шума в голямото помещение.

Тя погледна часовника на стената.

— По дяволите, той има по-малко от двайсет минути, за да ми донесе статията си. Ако отново закъснее, ще го уволня. Писна ми от щуротиите му.

— Виж ти — възкликна репортерът Педро, чието бюро беше срещу нейното, и се намръщи на компютърния си екран. — Пам, Кристина работи ли допълнително като актриса?

Памела го погледна така, сякаш беше превъртял.

— Какви ги hablando, muchacho[4]? — Като шега между двамата тя беше свикнала да говори на испано-английски с Педро.

— Ела да видиш нещо — извика той. Беше сериозен.

Памела стана и се приближи до бюрото му.

— Проверявах някои неща в интернет, когато попаднах на тази статия — обясни Педро и посочи екрана.

Краткият репортаж беше озаглавен „Реалност или измама?“, но не заглавието привлече вниманието на Памела, а малката снимка под него — жена, която лежи в стъклен контейнер, докато около тялото й кръжат стотици много страшни черни насекоми. Въпреки лошото качество на снимката лицето се виждаше ясно, включително малката черна бенка.

Памела почувства, че кръвта й се смразява. Докато четеше статията, естествено бледото й лице напълно загуби цвета си.

За нея нямаше съмнение, че жената на снимката е Кристина Стивънсън.

И че каквото и да беше това, не е измама.

49.

Хънтър се събуди в пет и петнайсет сутринта с главоболие, което би вдигнало и мъртвец от гроба. Той седна в леглото в тъмната си спалня и замаяно се втренчи в празната стена пред него, сякаш ако я гледаше достатъчно дълго и съсредоточено, стената като по магия щеше да започне да отговаря на въпросите, които го измъчваха.

Естествено, не стана така.

Робърт положи усилия да престане да мисли, преди мозъкът му да се размекне напълно. Той се приготви и отиде в денонощната фитнес зала, която се намираше само на три преки от дома му. Интензивните физически упражнения винаги проясняваха главата му.

Два часа по-късно, след като си взе горещ душ, тръгна към Главното управление на полицията.

Гарсия току-що беше пристигнал, когато Хънтър влезе в кабинета им. Няколко секунди по-късно дойде и капитан Барбара Блейк.

— Подгответе се — обяви тя, след като остави вратата да се затръшне зад нея. — Забавилата се буря най-после е тук.

— Буря? — намръщи се Карлос.

— Бурята от лайна — отговори Барбара и хвърли на бюрото му сутрешния брой на вестник „Ел Ей Таймс“. Горната половина на първата страница беше заета от серия малки снимки на Кристина Стивънсън, докато лежи в стъкления ковчег. Бяха наредени в хронологична последователност. Първите три показваха ужасеното й и объркано лице по време на различни етапи на гласуването — ИЗЯДЕНА — 211, след това 745 и накрая 1000. Следващите две я показваха заедно с тарантуловите оси в стъкления контейнер. Лицето й и на двете снимки беше изкривено и деформирано от мъчителна болка.

Последната снимка я показваше с неподвижен и студен втренчен поглед. Тялото й беше осеяно с червени подутини и черни оси, а устните й бяха подпухнали и кървяха.

Осите я бяха жилили до смърт.

Заглавието над снимките гласеше:

„МРЕЖА НА СМЪРТТА. УБИЕЦ ПРЕДАВА НА ЖИВО ОНЛАЙН ВАРВАРСКА ЕКЗЕКУЦИЯ.“

Карлос започна да чете статията, която потвърждаваше, че предаването е изглеждало автентично и не е било измама, и описваше какво се е случило, но не с големи подробности. Не се споменаваше, че трупът на Кристина е открит.

Робърт се облегна на бюрото си. Написаното във вестника, изглежда, не го интересуваше.

— Мислех, че ФБР са ви казали, че видеото е свалено от интернет — рече капитан Блейк. — Как са се сдобили с него, по дяволите?

— Не е свалено от интернет — отвърна Хънтър. — Само извън достъпа на повечето хора. Но щом нещо се появи в интернет, то остава там. Дори ако повечето хора не могат да го намерят. „Ел Ей Таймс“ има достатъчно възможности и служители, които да открият видеото.

В стаята започна да става задушно. Барбара се приближи до единствения прозорец и го отвори.

— Засега това е единственият вестник, който е публикувал историята — раздразнено каза. — Но в пресотдела вече са постъпили куп обаждания — от местни до национални и чуждестранни вестници. Лавината от лайна скоро ще се отприщи.

Детективите знаеха, че капитанът говори за всичките онези досадници, които несъмнено щяха да започнат да звънят или да изпращат анонимни писма с всевъзможна фалшива информация, повечето от която трябваше да бъде проверена, защото такъв беше протоколът. Към това щяха да се добавят неизменните телефонни обаждания на лечители и гадатели с видения или послания, получени от гроба, които могат да помогнат за решаването на случая. Всички бяха свикнали с тези неща. Това се случваше всеки път, когато се разчуеше за нов сериен убиец.

— Сутринта се обади кметът — продължи Барбара. — Позвъни в дома ми. Веднага щом оставих телефона, позвъни губернаторът на Калифорния. Всички искат да знаят какво става, по дяволите, и домашният ми телефон, изглежда, е станал гореща линия за информация по случая. — Тя грабна вестника от бюрото на Гарсия и го хвърли в кошчето за боклук, като го събори и изсипа съдържанието му на пода.

— Какво им отговори? — попита Робърт и спокойно сложи кошчето на мястото му.

Тя го погледна. Гримът й беше безупречен както винаги, но днес си беше сложила по-тъмни сенки от обикновено и гневният й поглед беше убийствен. Робърт обаче не трепна и не отмести очи.

— Достатъчно, за да ги уверя, че правим каквото можем. Но не им казах нищо, което не трябва да знаят. Никой не знае, че убиецът първо се е свързал с теб и че вече разследвахме случая, преди да стигне до вестниците. Никой не знае, че убиецът е ликвидирал най-малко една жертва, преди Кристина Стивънсън. И не искам да се разчува. За всички, които се интересуват, започваме разследването на онлайн убийствата днес.

— Устройва ни идеално — съгласи се той.

— Отказах пресконференция на толкова ранен етап от разследването — продължи Барбара, все още раздразнена.

— Но няма да се измъкнем, както ви е добре известно. Все някога ще има пресконференция. И познайте какво? — Тя не изчака отговор. — Вие двамата ще застанете пред взвода за разстрел.

В живота имаше малко неща, които Робърт мразеше повече от пресконференциите. Той въздъхна и се почеса по носа. Главоболието все още го измъчваше въпреки изтощителните физически упражнения.

— Четохте ли неделния брой на „Ел Ей Таймс“? — попита капитан Блейк. — Видяхте ли статията на Кристина Стивънсън?

Двамата детективи кимнаха.

— Е, тя е разкрила аферата на онази „знаменитост“ — добави Барбара. — Не ми пука за таблоидите и клюкарските публикации, но от вчера се наложи подробно да се запозная с тях. Всичките твърдят, че измаменият съпруг вероятно ще подаде молба за развод. — Тя млъкна, но те не реагираха, и затова продължи: — Каквото и да се случи, на връзката им е нанесена непоправима вреда. Постъпката на съпругата може би ще сложи край и на немного успешната й актьорска кариера. Макар че няма да се изненадам, ако получи договор за написване на книга за историята. Искам да кажа, че всички сме виждали и работили по случаи, където убиват хора за по-малко. Смятате ли двойката звезди за заподозрени?

— Проверихме ги — отвърна Гарсия. — Съпругът е снимал филм в Сакраменто от началото на седмицата. Очевидно не е имал представа за любовната връзка, нито че историята ще бъде публикувана. Върнал се в Лос Анджелис в неделя вечерта. Съпругата и любовникът й имат солидни алибита за петък през нощта, когато е умряла Кристина Стивънсън. И алибитата им не са потвърдени един от друг. Разглеждаме и други аспекти, но най-трудната главоблъсканица е как да свържем Кевин Лий Паркър, първата жертва, със статията на Кристина за изневярата на звездата. Със сигурност знаем, че двете убийства са извършени от един и същи човек.

— Ами това ви е работата — отговори Блейк. — Да намерите връзка, ако има такава.

— Както казах, търсим — заяви Карлос. — Вероятността госпожица Стивънсън да е била убита, защото е работела като репортер, е много реална, и ние го съзнаваме. Екипът ни събира всички статии, които е писала за „Ел Ей Таймс“ през последните две години.

— Накарайте ги да работят по-бързо — отсече Барбара и се обърна към таблото със снимките на южната стена. Веднага забеляза новите фотоси. Първата серия бяха направени на паркинга на Дюи Стрийт, Санта Моника, където вчера сутринта беше намерен трупът на Кристина Стивънсън. Когато погледът й се спря на тялото, тя затаи дъх.

В отсъствието на осите деформациите, причинени от ужилванията им, бяха потресаващи. Тялото на Кристина беше неузнаваемо. Тарантуловите оси не бяха проявили милост. Дори очите и езикът й бяха ужилени няколко пъти.

— Господи! — Думата се изплъзна неволно от устата на капитан Блейк. — Добре, че от вестника не са се сдобили с тази снимка.

Втората серия фотографии бяха от спалнята на Кристина.

Барбара ги разгледа бавно и детективите видях, че тялото й се скова, когато стигна до последната снимка.

— Какво е това, по дяволите?

50.

След откритието на Хънтър в спалнята на Кристина криминалистите бяха използвали флуоресцентен оранжев прах за снимане на отпечатъци върху остъклената стена, за да увеличат уликата. Въпреки че флуоресцентните прахове обикновено се използваха върху многоцветни повърхности, с тях често посипваха и големи площи, защото така беше по-лесно да снимат следите на ултравиолетова светлина.

— Послание от убиеца — отговори Робърт.

— Какво? — Капитан Блейк пристъпи по-близо, за да види по-добре.

— Оставил го е на стъклото зад завесите — поясни той. — Мислим, че се е крил там, докато е чакал жертвата му да се прибере вкъщи.

— Как го е направил?

— Както правят децата. Замъглил е стъклото с топъл дъх и после го е написал.

Криминалистите бяха използвали специален ръчен уред с пара, за да пуснат пара върху желаната част на стъклото, флуоресцентният оранжев прах беше полепнал по частиците вода, създадени от парата около написаното на стъклото, превръщайки всичко в голям флуоресцентен оранжев шаблон.

В средата убиецът беше написал три думи: ДЯВОЛЪТ В МЕН

— Какво означава това, мамка му? — попита Барбара и се обърна към двамата детективи. — Какъв дявол? В кого? В неговата глава? В нея?

— Все още не знаем какво означава това, капитане — отговори Робърт.

— Затова дойдох по-рано — включи се Карлос. — Единственото, което можах да открия, е филм на ужасите, пуснат на екран през януари 2012 година. Заглавието е „Дяволът в мен“.

— Филм на ужасите? — Лявата вежда на Блейк се изви по странен начин.

Той кимна, докато четеше от екрана на компютъра.

— Филм на ужасите в документален стил за жена, замесена в поредица от ритуали, включващи екзорсизъм, докато се опитва да разбере какво се е случило с майка й.

Всички млъкнаха смаяни.

Барбара повдигна и другата си вежда.

— Екзорсизъм ли каза?

Карлос изпусна затаения си дъх, споделяйки чувството на безсилие и неудовлетвореност на капитана.

— Да. Според рецензията за филма майка й убила трима души, докато била обсебена от демон. Дъщерята иска да разбере дали това е вярно или не.

Погледът на Барбара се насочи към таблото със снимките.

— Не мога да повярвам, че ще задам този въпрос. — Поклати глава. — Как убива тези трима души майката на жената във филма?

— Още не съм го гледал — отвърна Карлос. — Това исках да направя, преди да дойдете. — Кимна към екрана на компютъра.

Барбара отстъпи крачка назад и се почеса по челото с изящния си маникюр.

— Я стига, по дяволите! Наистина ли мислите, че това — посочи таблото със снимките — има нещо общо с някакъв свръхестествен филм на ужасите за гонене на духове?

— Не знаех, че съществува филм с такова заглавие, докато Карлос не го спомена. Но сега, след като знаем, може да проверим. — Хънтър повдигна рамене. — Не е нещо ново, убийци да имитират престъпления, показани във филми или описани в книги, действителни или измислени. Знаеш това, капитане.

Тя наистина го знаеше. Само преди две години отдел „Обири и убийства“ беше разследвал случай, в който двайсет и една годишен млад мъж бе убил четирима за също толкова седмици. Когато най-после го заловиха, стана ясно, че той е бил обсебен от малко известен криминален роман, публикуван няколко години по-рано. Отъждествил се с убиеца до такава степен, че наистина повярвал, че той и измисленият сериен убиец от романа са един и същ човек, и извършил престъпленията точно както са описани в книгата.

— Може би е случайност, че има филм с такова заглавие, капитане — продължи Хънтър. — Както ти току-що каза, убиецът може да го е написал в преносен смисъл, имайки предвид дяволът в него… или в нея… или в нещо друго.

— И какво би означавало това?

— Зависи. Ако думите се отнасят за дявола в него, тогава той вероятно има предвид нещо, което не може да контролира. Непреодолимо желание да убива. Чудовището в него. Може би заспало през повечето време, но когато се събуди… — Робърт посочи таблото със снимките. — Ето го резултата.

Барбара придоби още по-замислен и отчаян вид.

— В друга светлина — продължи Хънтър — убиецът може да има предвид дявола във всички нас и за колко жалък смята живота на другите хора. — Посочи една от снимките на таблото. — Кевин Лий Паркър е водел нормален и скучен живот. Харесвал е работата си в магазина за видеоигри и е бил много доволен от семейния си живот. Не е искал и не се е нуждаел от повече. Убиецът може да е изтълкувал липсата му на амбиции като пропилявате на живота и това да го е ядосало. Животът на Кристина Стивънсън, от друга страна, е бил изцяло отдаден на работата й. Работа, която силно е зависела от клюки и слухове. Работа, която се е намесвала в живота на други хора, без да зачита нищо. За мнозина презряна работа. Може би убиецът мисли, че отървава света от досадници, по едно убийство всеки път.

— Също така има и очевиден религиозен подтекст — вметна Гарсия.

Капитан Блейк се обърна към него.

— Убиецът може би мисли, че жертвите му са обладани от демони или нещо подобно и че спасява душите им, като ги убива. Изтезанията са предназначени за злото в тях, не за самите хора.

Барбара би се изсмяла, но от личен опит знаеше, че човешката лудост не е шега и няма граници. Колкото и абсурдно да звучаха, всичките тези теории можеше да се верни. Никой, може би дори убиецът, не знаеше какво става в главата му.

— А може и да не е нищо от гореспоменатите — продължи Карлос. — Както каза Робърт, убиецът може да е толкова безразличен към всичко, че думите му — отново насочи вниманието на капитана към снимката с флуоресцентния оранжев прах — да са само запълване на времето, докато е чакал жертвата му да се прибере вкъщи.

— Има ли връзка между двете жертви? — попита капитан Блейк.

— Проверяваме — отговори Гарсия.

Последвалото мълчание беше нарушено от звъна на телефона на Робърт.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“ — отговори той.

— Детектив, обажда се Мишел Кели от отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР. Отново анализирах кадрите от предаването в петък. Мисля, че трябва да видиш нещо.

51.

Този път караше Гарсия, но краткото пътуване до сградата на ФБР на булевард „Уилшър“ премина в мълчание. Бяха изминали десет дни, откакто бяха започнали разследването, и през този период в случая бяха станали толкова много обрати, че започваше да прилича на купа със спагети. И двамата усещаха, че още не е свършило.

На рецепцията в сградата на ФБР преминаха през същите проверки като първия път, а после бяха придружени до отдел „Киберпрестъпност“ от същия агент с черен костюм.

— Пич, намираме се в асансьор, който слиза под земята — подхвърли Карлос. — Може да махнеш тъмните очила.

Агентът не помръдна и не отговори.

Гарсия се усмихна.

— Шегувам се. Знам, че трябва да ги носиш по всяко време, за да не знае никой върху какво е фокусиран погледът ти, нали?

Агентът мълчеше.

— По дяволите. — Карлос бръкна в джоба си, извади слънчевите си очила и си ги сложи. — Човек изглежда добре така. Мисля, че трябва да ги носим, независимо от всичко.

Робърт прикри усмивката си.

Вратите на асансьора се отвориха отново. До двойните стъклени врати в дъното на коридора ги чакаше Хари Милс.

— Беше ми приятно да си поговорим — каза Гарсия на агента, чието лице остана безизразно, когато се обърна и се отдалечи.

Хари заведе двамата детективи в удобния и хладен кабинет на отдел „Киберпрестъпност“.

Мишел седеше зад бюрото си, притиснала телефон между дясното си рамо и ухото си, а пръстите й трескаво танцуваха по клавиатурата. Тя погледна детективите и повдигна вежди за поздрав. Пет секунди по-късно приключи разговора.

— Брей — възкликна Карлос, като видя подутата й устна. — Или си се сбила с когото не трябва, или ботоксът не ти се отразява добре.

Хари се ухили.

— Смешник — каза Мишел.

Той повдигна рамене.

— Добре съм си.

— Наистина се сбих, но с когото трябва и сега той дълго ще лежи в затвора. Седнете. — Посочи двата свободни стола до бюрото си.

Робърт и Карлос седнаха.

Мишел беше с прилепнала по тялото черна блуза, леко скъсана на симетрични места от двете страни. Отпред с розови букви пишеше „Рок кучка“. Деколтето разкриваше разноцветни татуировки на гърдите й.

— Снощи най-после ми остана време да прегледам видеозаписите на двете убийства — обясни тя. — Нямах представа какво търся, нито какво се надявам да намеря. Опитвах различни неща. Едното беше да наситя с цветове и контраст образа и да забавя кадрите. — Мишел млъкна и написа нещо на клавиатурата. На монитора вляво на бюрото й се появи познатият образ на Кристина Стивънсън, която лежи в стъкления ковчег. — И попаднах на нещо, което не очаквах, че ще бъде там. Мисля, че никой не го е очаквал, дори убиецът.

Детективите задържаха още малко вниманието си върху Мишел, а после едновременно насочиха погледи към монитора.

Робърт също беше гледал двата записа няколко пъти и също бе забавил кадрите, но не беше видял нищо ново.

— Сега ще ви покажа. — Тя придърпа стола си по-близо до бюрото. Превъртя напред кадрите до късен етап — 16:15 минути от общо 17:03 — и ги спря. Торсът на Кристина Стивънсън беше напълно покрит с тарантулови оси. Вече беше ужилена стотици пъти.

— Нямаше да го видя без насищане на цветовете и контраст — обясни Мишел. — Погледнете. — Щракна компютърната мишка върху част от изображението — някъде над мястото, където би трябвало да е пъпът на Кристина — и очерта квадратче с пунктирани линии върху нея. След това въведе команда и квадратчето се увеличи и изпълни целия екран.

Двамата детективи се преместиха на ръба на столовете си.

— Както знаете — продължи Мишел, — убиецът е използвал камера за нощно виждане, затова осветлението е минимално. Камерата е била статична, поставена под ъгъл над ковчега. Измерихме, че ъгълът е трийсет и осем — четирийсет градуса.

Хънтър и Гарсия кимнаха.

— Спомняте си, че ви казах, че убиецът е помислил за всичко — добави тя. — Е, мисля, че е пропуснал нещо.

Детективите все още гледаха втренчено изображението на екрана. Там нямаше нищо друго, освен група уголемени оси.

— Още са живи и постоянно се движат — поясни Мишел. — На това място по чиста случайност малка група се придвижва едновременно, в една и съща посока и над друга група оси. Камерата се насочва към лицето на жената. За частица от секундата комбинацията от всичкото това движение създава друг ъгъл на светлина. Разбирате ли какво имам предвид?

Те отново кимнаха.

— Телата на осите са черни и черният фон зад стъклото създава огледален ефект, ако светлината пада под определен ъгъл.

Мишел въведе друга команда и образът стана значително по-контрастен, а след това се придвижи за секунда и спря.

Настъпи мълчание.

Двамата детективи присвиха очи и наклониха глави.

И след това най-после го видяха.

52.

Поради различния ъгъл на светлината, създаден от положението, в което се бяха преместили тарантуловите оси, в комбинация с придвижването надясно на камерата, нещо изведнъж се беше отразило върху капака на стъкления ковчег.

— Вижда се само за части секундата — обади се Хари.

— Но когато го разложихме на отделни фрагменти, получихме осем кадъра.

Хънтър и Гарсия все още присвиваха очи, накланяха глави наляво и надясно и се опитваха да разберат какво виждат. Каквото и да беше, отражението беше частично. Някакъв предмет високо над земята, може би на метър и половина — два зад ковчега и поставен до нещо като обикновена тухлена стена. Виждаше се неясно само горната четвърт на предмета. Беше нещо тънко, което приличаше на буквата „Т“, вероятно направено от метал. Краищата на хоризонталната черта най-отгоре бяха извити навътре като кукички. На дясната кукичка сякаш беше окачено нещо, но отражението показваше само малка част от него.

— Какво е това, по дяволите? — попита Карлос. — Закачалка?

Хънтър гледа изображението още няколко секунди и след това поклати глава.

— Не. Това е стойка на система за интравенозна терапия.

Партньорът му се намръщи.

— Какво?

— И ние мислим, че е това — съгласи се Хари. — Сравнихме го с много изображения в интернет.

Мишел даде на детективите две големи цветни разпечатки.

И без да ги гледа, Робърт знаеше, че е прав. Беше живял с една такава система в дома си няколко месеца, когато беше на седем и ракът разяждаше майка му. Всеки ден помагаше на баща си да смени пликчето с разтвора. Когато конвулсиите от болката караха майка му трескаво да размахва ръце във въздуха, да дърпа тръбичката и да събаря стойката на пода, Хънтър винаги я вдигаше. Когато беше на двайсет и три и простреляха баща му в гърдите, Робърт дванайсет седмици седя в болничната стая при него, докато лежеше в кома, преди да умре. Дванайсет седмици гледа системите за интравенозна терапия, тръбичките, стойките и всички апарати в болничната стая. Не, нямаше да погледне разпечатките. Някои спомени и образи никога нямаше да се изтрият от паметта му, колкото и време да минеше.

— Стойка на система за интравенозна терапия? — учуди се Гарсия, стрелкайки очи между разпечатките и компютърния екран.

Хънтър кимна.

— Както виждате — отново заговори Мишел и посочи дясната кукичка на екрана, — там определено е закачено нещо. — Тя щракна с мишката и картината се увеличи трийсет пъти, но дори тогава никой не беше сто процента сигурен какво виждат. — Това е най-доброто, което можахме да направим — добави тя и повдигна рамене. — Предполагаме, че е… пликче на система за интравенозна терапия.

Детективите не откъсваха поглед от изображението.

— Ако е така, тогава има две вероятни обяснения — каза Хари. — Едното е, че системата е там за убиеца.

Детективите не коментираха, но знаеха, че това е възможно.

Истината беше, че не знаеха нищо конкретно за убиеца. Засега разполагаха само с догадки, основаващи се на действията на убиеца. Дори Майк Бриндъл от криминалистите мислеше, че търсят грамаден и силен човек. Достатъчно силен, за да носи сто и осем килограмов човек на рамо. Това предположение обаче се основаваше на отпечатъците от обувки, снети от уличката в Мишън Хилс, където беше намерен трупът на първата жертва. Смятаха, че следите са оставени от убиеца. Бриндъл им беше казал, че отпечатъкът от левия крак е по-ясен от десния. Това вероятно показваше, че убиецът е вървял малко накриво, може би е накуцвал, отпускайки тежестта си на левия крак. Предполагаха, че причината за аномалията е, защото човекът е носел тежък товар на лявото си рамо — трупа на жертвата. Но ако предположенията им бяха погрешни? Ако убиецът имаше някакъв физически недъг? Ако постоянно изпитваше болка и се нуждаеше от ежедневно лечение?

— Втората хипотеза, и най-вероятната е, че системата за интравенозна терапия е за жертвата — продължи Хари. — Може би убиецът дава успокоителни на жертвите си по някаква причина.

Хънтър и Гарсия пак не казаха нищо, но не мислеха, че убиецът дава успокоителни на жертвите си.

Интравенозното инжектиране на успокоителни средства, известно като „Сън по здрач“, въздействаше върху мозъка като амнезия, причинявайки частична или пълна загуба на паметта. Човекът се унасяше в дрямка, напълно отпуснат, и пак чуваше какво става около него, но не възприемаше нищо. Интравенозното инжектиране обикновено не действаше като упойка, затова човекът чувстваше болка, но това зависеше напълно от използвания разтвор.

Кристина Стивънсън беше будна и ужасена, докато беше затворена в стъкления ковчег. Не беше отпусната. И изобщо не се унасяше в дрямка. Същото можеше да се каже и за Кевин Лий Паркър. Не, ако системата за интравенозна терапия беше там заради жертвата, Хънтър беше сигурен, че предназначението й не е било да успокои жертвата, и тази мисъл го изпълни със страх. Убиецът може би беше използвал някакъв опиат за обостряне на сетивата. Нещо, което не може да бъде лесно засечено при токсикологичен анализ на кръвта. Нещо, което възбужда нервната система и я прави свръхчувствителна. За убиеца насилието имаше цел. Той искаше жертвите му да бъдат колкото е възможно по-трезви. Искаше те да чувстват всяка болка, но искаше и страха им. Искаше те да знаят, че смъртта идва за тях. И че никой не може да ги спаси.

53.

Докато излизаха от сградата на ФБР, получиха телефонно обаждане от доктор Каролин Хоув. Тя беше приключила с аутопсията на Кристина Стивънсън.

Имаше страхотно задръстване и двамата детективи пътуваха повече от час до Института по съдебна медицина на Норт Мишън Роуд. Патоанатомът ги чакаше в зала едно за аутопсии, същата, която беше използвала за аутопсията на Кевин Лий Паркър.

Помещението беше още по-студено отпреди. Застоялата, натрапчива, сладникава миризма на дезинфектанти беше по-силна, дори задушлива. Робърт запуши с пръсти носа си няколко пъти, а после скръсти ръце на гърдите си. Кожата му настръхна.

Доктор Хоув ги заведе по-навътре в залата, към последната от трите маси за аутопсии до източната стена.

Тъй като трупът вече беше откаран, когато бяха отишли на паркинга в Санта Моника вчера сутринта, двамата детективи за пръв път видяха безжизненото тяло на Кристина Стивънсън. Обезобразяването й беше още по-страшно, отколкото показваха снимките. Кожата й, някога гладка като коприна, съдейки по фотосите, които бяха намерили в дома й, сега беше жилава и пореста. Подутините по цялото й тяло бяха с различна големина, но всичките гротескни. Невъобразимата болка, която бе изпитала, все още беше изписана на изкривеното й лице като страшна маска.

— Този път подходът е различен — отбеляза съдебният лекар, надявайки нови ръкавици, — но не по-малко садистичен от първото убийство, ако питате мен. — Тя вече беше гледала първия видеозапис.

Хънтър и Гарсия застанаха от лявата страна на масата за аутопсии от неръждаема стомана.

— Тъй като осите не оставят жилото си — започна доктор Хоув, — това им позволява да жилят многократно и е невъзможно да се определи колко пъти е била ужилена жената. Предполагам, че приблизително хиляда пъти.

Гърлото на Карлос се сви и на челото му избиха капки студена пот. Само четири ужилвания го бяха изпратили в болница, когато беше малък. Още помнеше болката и колко зле се чувстваше. Не можеше дори да си представи как би се почувствал след хиляда ужилвания.

— Докато жертвата е лежала по гръб по време на атаката — продължи Каролин, — осите са съсредоточили усилията си върху предната и страничните части на тялото й. Най-малко ужилвания има по тези малки части на гърдите. — Тя посочи с показалеца си. — И в областта около слабините и ханша. Както знаете, причината за това е, че е носела сутиен и бикини. В лабораторията вече ги анализират. Ако открият нещо, вие ще научите първи. — Тя се прокашля. — Освен тези области, както виждате, тя е била ужилена навсякъде, включително вътре в устата, по гърлото, езика, очите и в ноздрите. — Съдебният лекар погледна таблицата на западната стена, където беше изброено теглото на вътрешните органи на покойната. — Извадих мъртви оси дълбоко от ушните кухини, хранопровода и стомаха й.

Гарсия затвори очи и преглътна. Чувстваше се зле.

— Анализът показва, че стомахът й е бил празен — добави доктор Хоув.

Хънтър знаеше, че това не е нещо необичайно в случай на отвличане и убийство, където убийството е извършено само един-два дни след отвличането. Дори ако извършителят се беше опитал да храни жертвата, страхът, безпокойството и несигурността от пленничеството несъмнено потискат апетита и на най-спокойния човек.

— Починала е от спиране на сърцето, вероятно причинено от анафилактичен шок.

От онова, което бяха видели по онлайн предаването, двамата детективи бяха убедени, че жертвата не е била алергична към отровата на осите. Ако беше така, тялото й щеше да престане да функционира веднага след първото ужилване. Без помощ смъртта би настъпила твърде бързо. Много по-бързо от осемнайсетте минути, за които беше издъхнала.

Каролин вдигна глава и забеляза, че Гарсия е отстъпил крачка назад. Не изглеждаше добре.

— Добре ли си, Карлос?

Той кимна, избягвайки да я погледне в очите:

— Да. Продължавай, моля.

— Вероятно знаете, но за да се предизвика анафилактична реакция, човекът трябва да е имал контакт в миналото с вещество, което я причинява, наречено алерген. В случая това е отровата на осите. Процесът се нарича сенсибилизация. Проблемът е, че дори ако жената не е била алергична към алергена, когато има продължителна атака като тази, на която е била подложена, самото количество на отровата, вкарана директно в кръвообращението, лесно може да е предизвикало една от две крайни реакции — или изключително бързо настъпваща сенсибилизация, или пропускане на процеса и изпадане в анафилаксия — тежка алергична реакция.

Гарсия избърса потта от челото си е ръкава на белия си гащеризон.

— Но както казах, спирането на сърцето вероятно е причинено от анафилактичен шок. — Доктор Хоув отвори червена папка, сложена на плота от неръждаема стомана вдясно от нея. — Но има и друга вероятност. Главната характеристика на отровата на тарантуловата оса е, че парализира жертвата. Знаете, че най-големият й враг е паякът тарантула, който може да бъде два-три пъти по-голям от осата.

— Много силна отрова — обади се Хънтър.

— Фатална за естествения й враг — съгласи се патоанатомът. — Но парализиращият й ефект не би трябвало да въздейства на хората, освен ако в кръвоносната система не се инжектира много голямо количество. В случая има много голяма вероятност отровата да е парализирала сърцето на жената.

Погледите на всички отново се отправиха към трупа на масата. В залата настъпи дълго мълчание.

— Прочетох доклада на Майк Бриндъл — каза съдебният лекар, отново привличайки вниманието на детективите. — И прегледах описа на вещите от мястото на отвличането… Собственият й дом, нали?

Робърт кимна.

— Счупените нокти, които Бриндъл е намерил… са нейните. — Каролин посочи ръцете на трупа.

Детективите се приближиха още малко, за да ги разгледат. Ноктите на показалеца и на средния пръст на дясната ръка бяха откъснати. Същото се беше случило и с нокътя на показалеца на лявата ръка.

— Има ли нещо под останалите нокти? — попита Хънтър.

Доктор Хоув направи гримаса.

— Би трябвало да има, нали? В доклада на Бриндъл е описана типична сцена на борба.

— Точно така — потвърди той.

— Ако жертвата се е борила с нападателя, има вероятност под ноктите й да се е забило нещо — влакно от плат, кожа, косъм, прах.

— Нищо ли нямаше? — попита Карлос.

— Била е почистена — отвърна Каролин. — Ноктите й са били изстъргани с белина. Чисти са като на новородено. Убиецът не поема никакви рискове.

Съдебният лекар ги остави да оглеждат пръстите на трупа още няколко секунди и после отново заговори:

— Има още един изненадващ факт. Убиецът е запазил тялото, след като е умряла, като го е охладил.

Хънтър не се изненада особено, беше имал такива подозрения.

— Знаем, че жената е починала преди пет дни, в петък вечерта — обясни доктор Хоув, — но тялото й е било открито едва в понеделник сутринта, или близо седемдесет и два часа по-късно. Средната температура в Лос Анджелис през последната седмица е била двайсет и осем градуса. След три дни престой тялото би трябвало да е подуто и подпухнало и да изхвърля течности отвсякъде. Възпалените подутини от ужилванията на осите би трябвало да са спаднали значително и да са заменени с големи мехури, причинени от телесни газове. Следсмъртното вкочаняване би трябвало да е настъпило и преминало преди два дни. Но до снощи трупът все още беше в късните етапи на вкочаняване. Извършителят е запазил тялото.

Изстудяването забавяше разлагането така, както забавяше развалянето на нарязаното месо и не позволяваше на плодовете и зеленчуците да изгният твърде бързо.

Гарсия и Хънтър знаеха, че в повечето случаи, когато извършителят съхранява цялото тяло след убийството, е вложено много силно чувство. Трите най-често срещани емоции бяха омраза, любов и сластолюбие.

В случая с любовта извършителят обикновено избягваше да обезобразява жертвата и запазваше тялото в автентичното състояние колкото е възможно по-дълго. Не беше готов лесно да изхвърли трупа.

В случая с омразата извършителят наказваше жертвата физически отново и отново, за да потуши гнева си. Обезобразяването беше неизбежно.

А в случая със сластолюбието жертвата обикновено беше изнасилена няколко пъти преди убийството. След смъртта често се извършваше и некрофилия.

— Била ли е изнасилена? — попита Робърт. — Преди или след убийството?

— Не. — Доктор Хоув поклати глава. — Както казах, тъй като е носела бикини, областта в слабините не е била изложена на ужилванията на осите като останалите части на тялото. Не открих следи от насилствено проникване. Няма охлузвания на кожата около вагината, нито семенна течност в нея или по кожата. Няма и остатъци от овлажняване в стените на вагината, което би показало, че извършителят я е изнасилил, но е използвал предпазно средство. От лабораторията ще ни кажат, ако открият семенна течност по бельото й, но не мисля, че ще намерят. Целта на убиеца не е секс. И не смятам, че е бил влюбен в жената. Теоретично това оставя две вероятности.

— Омраза или мания за убиване — каза Хънтър.

Патоанатомът се съгласи.

— Може би не е могъл да изхвърли тялото веднага след убийството и не е искал да започне да се разлага и да мирише — предположи Гарсия.

— Убиецът вероятно е използвал средно голям фризер, за да съхрани трупа — добави съдебният лекар. — Съдейки по гънките на кожата и белезите от кръвонасядането, мога да ви кажа, че по всяка вероятност жертвата е била съхранявана в зародишно положение. — Тя изчака няколко секунди и след това покри трупа с бял чаршаф. — За жалост не мога да ви кажа повече. Смъртта й не е загадка. Всички видяхме какво й се случи. Токсикологичният анализ ще бъде готов след няколко дни.

Детективите кимнаха и забързаха към вратата като ученици, които са чули последния звънец преди лятна ваканция.

— Обади ни се, ако има нещо ново от някой анализ, докторе — каза Робърт.

— Винаги го правя.

Когато доктор Хоув вдигна глава, Хънтър и Гарсия вече бяха преполовили коридора.

54.

Денис Бакстър беше успял да разбие лесната четиризнакова парола на смартфона, който му беше дал Хънтър снощи — мобилния телефон на Кристина Стивънсън.

Бакстър бързо установи, че батерията на телефона се е изтощила по някое време в неделя сутринта, два дни след онлайн предаването на убийството. Между четвъртък през нощта, когато беше отвлечена Кристина, и неделя сутринта гласовата поща на телефона беше записала двайсет и шест съобщения. Имаше и четирийсет и две непрочетени текстови съобщения. Бързата проверка на приложенията и паметта на смартфона разкри няколко фотоалбума, видеозаписи, четири гласови бележки и шестнайсет страници със записки. Кристина доста беше използвала електронната поща. Получените, изпратените и изтритите имейли наброяваха хиляди.

Когато Хънтър и Гарсия се върнаха в Главното управление на полицията, Денис им разказа набързо какво е открил и им даде смартфона. Определено се радваше, че в задълженията му не влиза работата да чете планината от имейли.

Двамата детективи прослушаха съобщенията на гласовата поща на мобилния телефон на Кристина Стивънсън, прочетоха записките й, текстовите съобщения и бележките и прегледаха фотоалбумите и видеозаписите, които тя беше запазила в паметта на телефона и SIM картата.

Повечето съобщения на гласовата поща бяха оставени в неделя сутринта. Бяха предимно от други репортери и от свързани с пресата хора. Всичките я поздравяваха за статията й. Някои дори сякаш й завиждаха. Но една жена, която се беше обадила три пъти от неделя насам и бе изпратила на Кристина две текстови съобщения, звучеше като приятелка. Името й беше Памела Хейс. Робърт откри, че тя е главен редактор в секция „Развлечения“ на „Ел Ей Таймс“.

Отне му повече от час да съпостави всеки, който беше оставил съобщение, с имената в адресната книга в смартфона на Кристина Всичките й бяха познати. Нямаше непознати.

Нито едно от съобщенията, записките и бележките не беше достатъчно интересно, за да породи съмнения, но телефонът на Кристина им предостави дълъг списък с хора, с които да разговарят. Името на Кевин Лий Паркър не беше в указателя й.

— След като са научили за случилото се — каза Хънтър и отмести стола си от бюрото, — искам да отида в редакцията на „Ел Ей Таймс“ и да поговоря с Памела Хейс, главната редакторка на Кристина Стивънсън.

Карлос потърка очи.

— Добре. Аз ще се заловя с имейлите. — Посочи телефона на Кристина на бюрото. — Ще се обадя на Денис и ще проверя дали има начин да свържем телефона с монитора на компютъра. Трудно ще ми бъде да прочета всичките тези имейли на това малко екранче.

Робърт се съгласи:

— Сигурен съм, че Денис ще измисли нещо. Но може да го помолиш да копира или да качи всички имейли на твърд диск. Тук има връзка на живо с пощенската й кутия в „Ел Ей Таймс“. Ако отделът им по информационни технологии анулира паролата или регистрацията й, няма да имаме достъп до пощата й.

— Да, сетих се и за това. И все още искам да гледам онзи филм, „Дяволът в мен“. И предпочитам да е тук, на компютъра. Не искам да го гледам у дома пред Ана.

Хънтър пак кимна.

— Не съм забравил за филма. — Погледна часовника си и посегна към якето си. — Обади ми се, ако попаднеш на нещо.

— Ти също.

55.

Хънтър не се обади в редакцията на „Ел Ей Таймс“, за да си уговори среща с Памела Хейс. Предпочиташе да се появи неочаквано. Беше имал работа с твърде много репортери и знаеше, че те обичат да задават въпроси, но мразят да отговарят.

Той не знаеше колко близка приятелка е била Памела Хейс на Кристина Стивънсън. Може би беше изтълкувал погрешно загрижения й тон в съобщенията в гласовата поща, които беше оставила на Кристина. Ако случаят беше такъв, Хънтър знаеше, че ако се обади предварително, за да си уговори среща, има вероятност жената да му отговори с някакво неубедително извинение например, че цял ден е била на срещи и е уморена. Неочакваната му поява даваше предимството на елемента на изненадата, защото щеше да хване Памела Хейс неподготвена.

Редакцията на „Ел Ей Таймс“ представляваше странен комплекс от четири различни постройки, групирани една до друга така, че да образуват огромна сграда. От една страна, приличаше на съдебна палата, а, от друга — на многоетажен паркинг, а ако се приближиш откъм Западна втора улица, ще ти бъде простено, ако си помислиш, че влизаш в клон на европейска банка.

Високите двойни врати от матирано стъкло, монтирани навътре в елегантния вход от кафяв гранит, водеха към просторно, приятно осветено и удобно фоайе с климатик. Мястото беше оживено. Някои хора влизаха, други излизаха. Трети търпеливо чакаха в зоната за посетители вдясно. Четвърти чакаха не толкова търпеливо. Подът беше с мраморни плочки, на които всяка стъпка кънтеше. Преддверието жужеше като пчелен кошер.

Хънтър вървеше към рецепцията в дъното, когато слаба жена привлече погледа му, докато прекосяваше оживеното фоайе. Тя крачеше бавно, с наведена глава. Имаше тъжен и уморен вид. Той я позна веднага от снимката в уебсайта на „Ел Ей Таймс“ — Памела Хейс.

Робърт я настигна, когато тя се приближаваше до единия от четирите асансьора в безлюдния коридор вляво.

Тя натисна бутона, отстъпи крачка назад и зачака.

— Госпожице Хейс? — попита Хънтър.

Памела вдигна глава след известно време. Погледът й се спря на лицето му, но не беше съсредоточен. Беше облечена с добре ушит тъмен костюм, с който почти се сливаше със стените от черен и сив гранит.

Робърт изчака няколко секунди и докато погледът й се фокусираше, видя момента, когато жената се върна в реалността. Очите й бяха стоманеносиви, а косата й — с цвят на карамел, дълга до раменете. Ъгловатите челюсти, скули и нос й придаваха такъв вид, сякаш се концентрираше много усилено. Памела се усмихна за миг, но усмивката не омекоти чертите й.

— Госпожице Хейс — повтори той и този път й показа служебните си документи. — Аз съм детектив Хънтър от лосанджелиската полиция, отдел „Убийства“. Бихте ли ми отделили няколко минути от времето си?

Памела Хейс не отговори. Нещата се подреждаха в главата й.

— Госпожице Хейс, необходима ми е помощта ви… във връзка с Кристина Стивънсън.

56.

Памела поведе Робърт по Западна първа улица и покрай ъгъла, до „Едисън Лаундж“, срещу сградата на Главното управление на полицията. В момента не й се седеше в зала за конференции или някъде другаде в редакцията на „Ел Ей Таймс“.

„Едисън“ беше елегантен и изискан бар в мазето на прочутата сграда „Хигинс“ в центъра на Лос Анджелис. В началото на XX век в същото мазе се бе помещавала първата частна електростанция в града. В почит към мястото на електроцентралата в историята „Едисън“ беше запазил до голяма степен оригиналната архитектура и механичните артефакти.

В зоната вляво от главния бар намериха два кожени стола с високи облегалки, поставени до ниска, лакирана маса за кафе с имитиращ мраморен плот. Слабото осветление и тихата музика от трийсетте години заедно със старинните предмети и обзавеждане създаваха носталгична атмосфера, която те пренася в миналото.

Хънтър изчака Памела да се настани и след това седна.

Тя отново му се усмихна вяло, оценявайки жеста.

— Преди да започнете да ми задавате въпроси, моля ви, кажете ми, открит ли е трупът на Кристина?

За Хънтър не беше трудно да прочете мислите й. В момента тя не беше репортер и не питаше, защото искаше информация за евентуална статия, а все още се държеше за крехката надежда, че онова, което е видяла, е откачена измама — някакво огромно недоразумение.

Робърт беше изпадал в това положение безброй пъти. И ставаше все по-трудно.

Стомахът му се сви.

— Да.

Той видя как светлината в очите на Памела угасна. Нещо, което беше виждал много пъти. Не като родител, който току-що е загубил син или дъщеря, а като човек, който не само че е загубил близък приятел, но и съзнава, че опасността и злото са по-близо, отколкото е мислел. Щом такова нещо се беше случило с Кристина, можеше да се случи и на нея. На семейството й. На всеки.

Тя въздъхна дълбоко. Очите й се напълниха със сълзи.

— Кога?

— Вчера.

— Къде?

— Недалеч от дома й.

До тях се приближи сервитьорка, която лесно можеше да се състезава за титлата Мис Калифорния.

— Здравейте и добре дошли в „Едисън“ — каза с усмивка, която Хънтър беше сигурен, че отправя към всеки гост. — Желаете ли да видите менюто с коктейлите?

— Не, благодаря — отвърна Памела и поклати глава. — Може ли водка с мартини, моля?

— Разбира се. — Сервитьорката погледна Хънтър, готова да вземе поръчката му.

— За мен само кафе без нищо, моля.

— Ей сега. — Момичето се обърна и се отдалечи.

— Кой е способен на такова нещо? — попита Памела. Гласът й беше станал сух, сякаш нещо бе заседнало в гърлото й. Тя млъкна и преглътна сълзите си. — Успяхме да намерим откъси от автентичното предаване по интернет. Гледахте ли го?

Хънтър задържа погледа си на нея и после кимна.

— В какво беше затворена, по дяволите? Някакъв собственоръчно направен стъклен ковчег?

Той не отговори.

— И онези бутони по интернет. Хората гласуваха как да умре Кристина, така ли?

Той продължаваше да мълчи.

— Така е било. — На лицето й се изписа възмущение. — Наистина са гласували. Защо? Те дори не са я познавали. Забавно ли им се е видяло? Или са помислили, че е някаква игра? Или са решили, че щом на екрана е изписана думата ВИНОВНА, Кристина наистина е виновна за нещо?

Този път напрегнатият израз в очите й настояваше за отговор.

— Не мога да ви кажа какво са мислели хората, докато са натискали бутоните, госпожице Хейс — спокойно отговори Хънтър, — но може би поради една от причините, които току-що изброихте. Може да са мислели, че е игра, а не реалност, или да са повярвали в заглавието ВИНОВНА.

Думите му я накараха да затаи дъх. Памела разбра подтекста им. Всеки ден използваше заглавия… С тях пресата привличаше вниманието на хората. Тя знаеше, че колкото по-сензационно е едно заглавие, толкова по-голямо внимание ще привлече, и за да постигне максимален резултат, подбираше думите много внимателно. Понякога е необходима една-единствена дума. Освен това Памела много добре знаеше, че в психологическо отношение заглавията служат за различни цели. Понякога са насочени да грабнат вниманието на хората, докато в същото време се опитват да внушат някакво предварително формулирано мнение в подсъзнанието им. И въздействието на заглавието беше много по-голямо, отколкото предполагаха хората. Силно. И Памела знаеше това.

„Убиецът е използвал професионалния трик на Кристина срещу нея“ — помисли си тя и това я накара да потрепери.

Сервитьорката се върна с напитките им. Даде на Памела мартинито и още преди да остави кафето на Хънтър на масата, Памела изпи питието си на три големи глътки.

Момичето я погледна, полагайки усилия да прикрие изненадата си.

— Може ли още едно, моля? — попита Памела и й връчи празната си чаша.

— Да… разбира се. — Сервитьорката отново се отправи към бара.

— Сега вече може ли да ви задам няколко въпроса, госпожице Хейс? — попита Хънтър.

Алкохолът я поуспокои. Памела отново насочи вниманието си към детектива и кимна.

— Да, и престани да ме наричаш госпожице Хейс. Имам чувството, че съм се върнала в католическото училище, а аз го мразех. Казвай ми Памела или Пам. Всички го правят.

Робърт започна с елементарни въпроси, за да установи какви са били взаимоотношенията между Памела и Кристина. Скоро стана ясно, че Памела е била не само шеф на Кристина, но и че през годините двете са станали много добри приятелки. Тя каза на Хънтър, че доколкото й е било известно, Кристина не се е срещала с никого. Последната й връзка, ако можело да се нарече такава, приключила преди четири месеца. Продължила едва няколко седмици. Била обречена от самото начало. Мъжът бил много по-млад от Кристина, непоправим женкар, барабанист в многообещаваща рок група, наречена „Крещящи играчки“.

Хънтър повдигна вежди. Не много отдавна беше гледал „Крещящи играчки“ в „Хаус ъв Блус“.

Сервитьорката се върна с второто мартини и този път Памела започна да го пие на малки глътки.

Робърт я попита за трите букви — ВШУ — и за поредицата от цифри — 678. Тя мисли дълго, но накрая каза, че не й говорят нищо и че не вижда какво общо биха могли да имат с Кристина Стивънсън.

Той се поколеба дали да я попита дали е чувала името Кевин Лий Паркър, но се отказа. По всяка вероятност не го беше чувала, пък и не можеше да избегне факта, че тя е репортер. Той беше сигурен, че по-късно Памела ще провери името и ще открие, че и Кевин Лий Паркър е бил убит преди няколко дни. Въоръжена с тази информация, на първата страница на „Ел Ей Таймс“ за нула време щеше да се появи сензационно заглавие за нов сериен убиец, който обича да предава на живо как убива жертвите си. Драматичните заглавия за убийства на първите страници на вестниците предизвикваха шок и караха хората да говорят какво ли не, но новината за нов сериен убиец в Лос Анджелис би породила паника в целия град. Хънтър беше виждал това да се случва. А в момента можеха да минат без това.

— Споменавала ли е нещо за заплахи? — попита. — Писма, имейли, телефонни обаждания? Нещо, което да я е разтревожило? Хора, които не са я харесвали?

Жената се засмя нервно.

— Ние сме репортери в четвъртия по тираж вестник в Съединените щати, детектив. Поради естеството на професията ни никой не ни харесва, колкото и дружелюбно настроен да изглежда. Например ти и всичките ти приятели на отсрещната страна на улицата.

Хънтър не каза нищо. Но тя беше права. Той още не беше срещал ченге, което да харесва журналисти.

— В „скалата за боклуци“ на хората ние се нареждаме на първите места заедно с корумпираните политици и адвокатите. — Памела млъкна и отпи от мартинито си. Въпреки агресивните си думи тя много добре знаеше какво има предвид Робърт.

Той изчака мигът да отмине.

Памела се върна на въпроса:

— Факт е, че като репортери всички сме писали статии, които са ядосали някого. Всички сме получавали заплашителни писма, имейли и телефонни обаждания. Това се случва често, но всъщност са безобидни. Хората се вбесяват, когато разкрием истината, защото много пъти тя не им изнася.

Памела Хейс се разгорещяваше, когато говореше за професията си.

— Госпожица Стивънсън споменавала ли е за някое от тези писма, имейли или телефонни обаждания? Нещо, което е смятала за повече от перчене?

Памела понечи да поклати глава, но спря. Погледът й стана по-целеустремен и изгладеното й с ботокс чело щеше да се намръщи, ако можеше.

— Какво ти каза? — настоя Хънтър, опитвайки да се възползва от момента.

Тя се облегна назад. Вдигна ръка към брадичката си и протегна показалеца си така, че да докосне устните й, а после наведе глава.

Бихейвиористичната[5] психология тълкуваше жеста „пръст на устните“ като издайнически знак — човекът се готви или иска да каже нещо, но не е сигурен дали трябва да го направи. В определени ситуации жестът издаваше, че човекът се готви да излъже.

Робърт внимателно наблюдаваше Памела. Репортерският й ум очевидно обмисляше нещо и се чудеше дали да сподели информацията, или да я запази за себе си. Може би в нея имаше история.

Проблемът на Памела беше, че не е криминален репортер. Информацията трябваше да бъде предадена в криминалната секция на вестника, а тя мразеше колегите си там. Винаги гледаха пренебрежително другите, особено развлекателната секция, която наричаха „клюкарска яма“.

Хънтър долови колебанието й и отново я подкани да говори:

— Памела, и най-дребната информация може да ни помогне да хванем убиеца на Кристина. Тя страхуваше ли се от нещо или от някого?

Жената отново го погледна и видя в очите му твърда решителност и искреност, каквито не виждаше често. Чертите й леко се отпуснаха.

— Преди четири месеца Кристина написа статия за един човек на име Томас Полсън.

— Софтуерният милионер?

— Единственият и неповторимият — отговори Памела, изненадана, че е чувал за него. — Бивша служителка на господин Полсън се свърза с Кристина с потенциално голяма история. Кристина дойде при мен и аз й дадох зелена светлина да проучи нещата. Тя работи два месеца и изрови купища мръсотии за този боклук. Статията беше отпечатана и бизнесът и личният живот на господин Полсън пострадаха.

— За какво беше статията?

Памела отново отпи от питието си.

— Той обича да вкарва в леглото си секретарките си, личните си асистентки и всички, които хареса, а после ги заплашва да си държат устата затворена, използвайки каквито средства смята за добре. Господин Полсън е женен и има дъщеря. Когато беше отпечатана, статията разкри, че той го прави от години. Предполага се, че е спал с повече от трийсет и пет свои служителки. — Тя замълча, преценявайки думите си. — Знам, че за мнозина това не звучи толкова унищожително, но все пак живеем в Съединените щати, страна, подчинена на фалшив морал и където да си религиозен, верен и истински семеен човек, е нещо повече, отколкото предполагаме. И това е Лос Анджелис, град, където и най-малката афера може да сложи край на нечия кариера. Статията се отрази много зле на живота на господин Полсън.

Хънтър записа нещо в тефтерчето си.

— И той заплаши ли госпожица Стивънсън?

Памела направи колеблива гримаса.

— След излизането на статията тя започна да получава телефонни обаждания… нещо за болка и че ще я накарат да страда и да умре бавно. Бяха й се случвали такива неща и преди, пък и Кристина не се плашеше лесно, но знам, че нещо в онези телефонни обаждания наистина я стресна. Опитахме се да проследим обажданията, но човекът, който й звънеше, беше много умен. Пренасочваше обажданията из целия град.

— Получаваше ли ги и напоследък?

— Не съм сигурна. Известно време не споменаваше нищо по този въпрос.

Робърт пак си записа някои неща.

— Но говорим за статии, които Кристина написа, докато беше в развлекателната секция — добави Памела. — Преди да я взема в развлекателната, тя работи девет месеца в криминалната секция. А преди това беше почти във всяка секция във вестника. Ако случилото се с нея е заради някоя статия, която е написала, списъкът е дълъг.

— Да, знам. Има ли начин да получа архив на всички статии, които е написала госпожица Стивънсън, докато е работила в развлекателната секция? Бих искал да започна оттам.

Въпреки че Памела изглеждаше изненадана, веждите й не помръднаха.

— Говорим за статии, писани в продължение на две години.

— Да, съзнавам това. Имаме екип, който ги събира, но с твоята помощ ще ускорим нещата.

Тя го гледа няколко секунди.

— Добре. Сигурна съм, че ще мога да събера всичко и да ти изпратя компресиран архив до утре.

57.

Шофьорът беше започнал работа преди зазоряване. Беше седял търпеливо зад волана и мълчаливо бе наблюдавал входа на жилищния блок на отсрещната страна на улицата. Повечето хора биха сметнали тази задача за скучна, но той нямаше нищо против. Всъщност дебненето му доставяше удоволствие. Чакането му даваше време да мисли. Да подреди мислите си. Да пресмята. Освен това обичаше да наблюдава хората. Човек можеше да научи много неща, като наблюдава отстрани.

Така например в седем без петнайсет плешив, възпълен мъж, облечен в стар и зле ушит сив костюм, излезе от сградата и пресече улицата. Вървеше бавно, пораженски, с прегърбени рамене и наведена глава, сякаш мислите му бяха твърде тежки за него. Цялото му поведение крещеше едно — тъга. Ежедневието беше ужасна борба. Шофьорът виждаше, че мъжът мрази работата си, каквато и да беше. Големият златен пръстен на дебелия пръст на лявата му ръка показваше, че е женен, но и че е напълнял доста, откакто пръстенът бе украсил ръката му. Спокойно можеше да се предположи, че бракът му отдавна е загубил пламъка, който някога е имал.

Шофьорът вдигна поглед към сградата. На първия етаж жена с къса мръсна руса коса и очевидно малко по-пълна, отколкото би желала да е, гледаше през прозореца към възпълния мъж. Очите й го проследиха, докато той се скри в друга улица. Тя се върна в апартамента, но три минути по-късно отново застана на прозореца. Този път загриженият й поглед се съсредоточи в противоположния край на улицата. Шофьорът забеляза и нещо различно в жената. Косата й беше сресана и грозната нощница беше заменена с нещо по-секси.

Изминаха пет минути, без да се случи нищо. И после устните на жената се разтеглиха в усмивка. Той проследи погледа й, отправен към друг мъж, който зави зад ъгъла и забърза към жилищния блок. Беше най-малко двайсетина килограма по-слаб от съпруга й и десетина години по-млад. Жената се усмихна широко.

Шофьорът се ухили: „Да, само какви неща можеш да научиш, като наблюдаваш.“

Той обаче не беше там, за да разкрие нечия извънбрачна любовна връзка. Задачата му беше много по-важна.

В седем и петнайсет от сградата излезе друг мъж. Висок и с атлетично телосложение. Вървеше целеустремено. Очите му показваха непоколебима решителност. Шофьорът инстинктивно се плъзна надолу по седалката и стана още по-незабележим, докато в същото време внимателно наблюдаваше мъжа, който се качи в колата си и потегли.

Шофьорът се усмихна. Всичко вървеше по план.

Двайсетина минути по-късно от сградата най-после излезе мишената му. Той се наведе напред и се вгледа в нея, докато тя вървеше към колата си. Беше привлекателна, излъчваше чар и имаше тяло, за което сигурно завиждаха всичките й приятелки.

Той си пое дълбоко дъх и остави вълнението да се спусне като лавина по гърба му. Във вените му нахлу адреналин, докато проверяваше снимачното оборудване и запалваше двигателя.

Цял ден я беше следил, чакайки удобен момент да нанесе удара си. Знаеше, че успехът му зависи от избирането на идеалния момент. Ако моментът не беше идеален, нещата бързо можеше да се объркат.

След толкова много часове моментът най-после беше настъпил.

Шоуто му отново щеше да излезе онлайн.

58.

Когато Хънтър се върна в Главното управление на полицията, Гарсия енергично търкаше очите си.

— Всичко наред ли е? — попита Робърт.

Карлос вдигна глава и дълбоко въздъхна.

— Току-що изгледах онзи филм — „Дяволът в мен“.

— Откри ли нещо? — Колегата му седна зад бюрото си.

Гарсия стана и започна да масажира врата си.

— Не мисля, че написаното от убиеца в спалнята на госпожица Стивънсън се отнася за филма.

Робърт го погледна.

— Както казах и преди, сюжетът се върти около млада жена, чиято майка е убила трима души, докато е била обсебена от демон. Най-много ме интересуваха убийствата и по-точно начините.

— Е, и?

— Няма прилика с нашия случай. Беше безумно нападение с нож. И трите жертви бяха заклани в една и съща къща, в една и съща нощ и в разстояние на няколко минути. След това филмът се фокусира върху дъщерята на жената, която присъства на няколко сеанса за прогонване на зли духове, за да се опита да разбере дали майка й наистина е била обладана от дявола, когато е извършила убийствата. Никой не е затворен в контейнер. Не се появяват оси или други насекоми. Никой не е потопен в алкална или киселинна баня, нищо не се излъчва по интернет и няма гласуване или избиране на метод за умъртвяване. Ако в посланието, което ни е оставил убиецът в спалнята на госпожица Стивънсън, има някакъв смисъл, думите не са свързани с филма.

Хънтър насочи вниманието си към таблото със снимките и фотоса на флуоресцентния отпечатък и се почеса по главата: „Дяволът в мен? Какво ли означава това, да му се не види?“

— Ами имейлите на госпожица Стивънсън? — попита. — Нещо ново?

Денис Бакстър от отдел „Компютърни престъпления“ беше качил имейлите на Кристина Стивънсън на външен твърд диск, сега свързан с компютъра на Гарсия. Вече можеха да ги четат на голям екран и да не се притесняват, че от „Ел Ей Таймс“ може да изтрият регистрацията й.

— Засега нищо, което бих могъл да нарека подозрително — отвърна Карлос, връщайки се на бюрото си. — Има размяна на бързи вътрешни имейли между госпожица Стивънсън и други репортери от „Ел Ей Таймс“ — шеги, клюки, обсъждания на статии… такива неща. Претърсвам всичките й имейли за съобщение, което не е дошло от адреса @latimes.com. Надявам се, че по този начин ще отделя личните от служебните й имейли. Засега не се появява нищо, но трябва да проверя още много. А ти?

Робърт му разказа за срещата си с Памела Хейс.

— Хей, чакай малко — рече Гарсия, вдигна ръка и го прекъсна, докато му разказваше за телефонните заплахи, които беше получавала Кристина. — Кой е този човек?

— Името му е Томас Полсън. Софтуерен милионер от Лос Анджелис.

— Софтуер? — Мускулите на челюстта на Карлос се свиха. Той вече пишеше името на Полсън в търсачката.

— Да, фирмата му беше една от първите, които създадоха интернет системи с бази — данни.

Гарсия отмести поглед от екрана.

— Кога намери време да го проучиш?

— Не съм го проучвал — отвърна Хънтър. — Чета много. Преди известно време прочетох статия в списание „Форбс“.

— А прочете ли статията, която Кристина Стивънсън е написала за него?

— Още не.

Карлос щракна на най-горния линк с резултатите от търсенето си, който го заведе в уебсайта на „Системи Полсън“, и бързо прегледа информацията на страницата „За нас“. Според написаното там Хънтър беше прав за всичко, фирмата на Полсън беше една от първите, които бяха разработили интернет системи с бази — данни и сега беше една от водещите в света. Системите й се използваха от компании в цялото земно кълбо.

— За него ли говорим? — попита Гарсия. — Той наистина е човек, който добре се ориентира в киберпространството.

— Вероятно ще обсъдим и него, но още не. Първо искам да разбера колко зле му се е отразила статията на Кристина Стивънсън. Но дори тогава пак ще трябва да търсим връзка между Полсън и Кевин Лий Паркър. Може да е искал да отмъсти на госпожица Стивънсън заради статията, но как се вмества първата жертва в плана му за отплата?

Карлос не отговори.

Телефонът на бюрото на Робърт иззвъня и привлече вниманието му.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“.

По линията се чу изщракване.

— Ало?

— Детектив Хънтър — най-после каза човекът от другия край. Тонът му беше студен и спокоен като на лекар, който посреща пациент. — Радвам се, че си на бюрото си.

Когато Робърт чу гласа му, в стомаха му се образува празнота, усещане за вакуум, което мигновено се измести от безпокойство. Той стисна зъби и погледна Гарсия.

— Онлайн ли си? — попита непознатият с подигравателен и весел тон. — Защото ще ти покажа нещо, което съм сигурен, че ще достави удоволствие на теб и на партньора ти.

59.

Въпреки че в кабинета беше хладно, Хънтър почувства, че на врата му изби студена пот.

— Готов ли си, детектив Хънтър? — риторична попита мъжът по телефона. — Защото любимият ти уебсайт току-що се завърна онлайн. Не е необходимо да ти казвам уебадреса, нали?

Детективът вече пишеше адреса в интернет търсачката.

Уебстраницата се зареди за по-малко от три секунди. Онова, което видя, го стъписа и принуди да се вгледа отново. Този път картината не беше оцветена в зеленикавия оттенък на камера за нощно виждане, нито се излъчваше от някакво неприветливо, мрачно помещение като затвор. Убиецът предаваше на дневна светлина от оживена градска улица. И този път камерата не беше статична, а се движеше с тълпата, разхождайки се спокойно, сякаш я държи турист, който снима почивката си в Лос Анджелис.

Хънтър присви очи.

Имаше хора навсякъде. Мъже и жени, облечени в най-различни дрехи, от джинси, тениски, къси панталони и рокли до официални делови костюми. Някои бързаха, допрели мобилни телефони до ушите си, други вървяха бавно и разглеждаха витрините на магазините. Обективът беше стеснен и всичко се виждаше като в тунел.

Робърт бързо закри с ръка микрофона на слушалката.

— Обади се на Мишел от отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР — прошепна той на Гарсия. — Уебсайтът отново е онлайн.

Бюрото на Карлос беше може би най-добре подреденото в цялото Главно управление на полицията. Всичко си имаше определено място и беше разположено симетрично. Визитната картичка на Мишел беше първата от трите наредени една до друга вдясно от телефона. Той набра номера и Мишел отговори след второто позвъняване.

— Мишел, обажда се Карлос.

Тя веднага долови сериозния му тон.

— Здравей, Карлос. Какво не е наред?

Гарсия пишеше в търсачката си, докато говореше.

— Убиецът отново е на телефонната линия и уебсайтът отново е онлайн.

— Какво?

— Той е на телефона в момента.

От другия край на линията се чу трескаво тракане по клавиатура.

Страницата се зареди на компютъра на Карлос. Той се намръщи на образите от улицата и погледна партньора си.

— Какво е това, по дяволите?

Хънтър леко поклати глава и повдигна рамене.

— Как така уебсайтът отново е онлайн, Карлос? — попита Мишел. — При мен няма нищо.

— Какво?

— Пише „Грешка 404. Сайтът не е намерен“.

— Провери уебадреса — отговори Гарсия и инстинктивно препречете адреса в търсачката си. — На моя екран получавам образи на живо. Гледам ги в момента.

— Вече го проверих. Сигурен ли си, че адресът е същият?

— Да.

Пак се чу трескаво тракане по клавиатура.

— По дяволите, той ни блокира! — каза Мишел.

— Какво? Как така блокира вас, а нас — не?

— Има няколко начина, но в момента няма да ти обяснявам технически въпроси.

Карлос погледна Робърт и поклати глава.

— Те не виждат картината — прошепна — Убиецът ги блокира някак.

Хънтър сбърчи нос, но знаеше, че няма време за обяснения. Включи разговора на високоговорител.

— Гледате ли? — попита гласът по телефона.

— Гледаме — отговори той със спокоен, но твърд тон.

— Къде е това, по дяволите? — прошепна Гарсия и посочи компютърния екран. — Родео Драйв?

Хънтър поклати глава.

— Не ми се струва да е там.

Родео Драйв беше най-известният търговски район в Лос Анджелис. Намираше се в Бевърли Хилс и беше прочут с дизайнерските си тоалети и висша мода. Привличаше тълпи всеки ден. Но Робърт беше прав. Не гледаха Родео Драйв. Кадрите можеше да са от всяка търговска улица в града, а в Лос Анджелис те бяха хиляди.

— Хубав ден за разходка, нали? — отбеляза човекът по телефона. Тонът му определено беше язвителен.

— Да — съгласи се Хънтър. — Ако ми кажеш къде си, ще дойда да се разходя с теб.

Непознатият се засмя.

— Благодаря, но мисля, че в момента имам достатъчна компания. Не виждаш ли?

Хората минаваха във всички посоки.

Двамата детективи бяха приковали погледи в мониторите и търсеха нещо, което да им подскаже откъде предава убиецът. Засега обаче не забелязваха нищо.

— Не е ли страхотно, че живеем в град с толкова много хора? — продължи човекът по телефона — Толкова жизнен и изпълнен с живот?

Хънтър не отговори.

— Недостатъкът е, че Лос Анджелис е и много оживен град, където хората вечно бързат за някъде, твърде заети със собствените си мисли, проблеми и натрапчиви идеи. Твърде заети, за да забелязват другите. — Той се засмя, сякаш думите му много го бяха развеселили. — Може да съм облечен в костюм на Батман и никой няма да ме забележи.

Непознатият продължаваше да върви, докато говореше, но детективите все още не бяха видели нещо познато.

Камерата изведнъж трябваше бързо да се дръпне наляво, за да не се сблъска с мъж, който се беше загледал в екрана на мобилния си телефон и пишеше съобщение. Когато мъжът отмина, камерата се обърна и го проследи. След няколко метра мъжът се блъсна в чернокоса жена, която вървеше в противоположната посока. Мъжът дори не спря. Очите му не се откъснаха от екрана на телефона.

— Еха, видя ли това? — попита човекът по телефона. — Онзи блъсна с рамо жената, без изобщо да му пука. Няма „Извинете“, нито усмивка, молеща за прошка… Дори не забави крачка. Хората тук не ги е грижа, детектив. — Непознатият пак се изсмя, този път презрително. — Никой не се интересува от никого, освен от себе си. Добрият стар американски манталитет, а? Търсят само известните и богатите. Останалите може да си го начукат.

Въпреки грубите думи в гласа му нямаше гняв.

На Гарсия му омръзна този монолог.

— Имаш нещо против американския манталитет?

Хънтър го погледна.

— А, детектив Карлос Гарсия, предполагам. Приятно ми е да се запознаем. Не, нямам нищо против американския манталитет. Напротив. Но въпросът ти ми се струва малко странен, зададен от човек, който не е роден тук. Ти си от Бразилия, нали?

Карлос Гарсия наистина беше роден в Бразилия. В Сао Пауло. Той беше син на бразилски федерален агент и американска учителка по история и заедно с майка си се бе преселил в Лос Анджелис, когато беше само на седем, след като бракът на родителите му се беше разпаднал.

— Откъде, по дяволите… — започна Карлос, но приятелят му поклати глава, давайки му знак да не се впуска в спорове с убиеца.

По телефона се чу смях.

— Информацията се получава лесно, когато знаеш как да я намериш, детектив Гарсия.

Карлос послуша съвета на партньора си и прехапа устни.

Непознатият изтълкува мълчанието му като знак да продължи:

— Тук има толкова много хора, които се разхождат и си живеят живота. Да бъда тук сред тях ме кара да се чувствам като дете в сладкарница. Има такъв богат избор. Всеки може да е следващият ми гост, ако схващате какво имам предвид.

Хънтър несъзнателно затаи дъх. Това ли беше причината за обаждането? Убиецът им беше показал как изтезава и убива хора и как избира метода на умъртвяване. Дали сега им показваше как ги избира?

— Но мисля, че вече имам предвид някого — добави непознатият, преди Робърт да отговори. — Можете ли да познаете кой е?

Детективите доближиха лица до мониторите, но камерата не увеличи никого.

Отпред и малко вляво спря русокоса жена. Търсеше нещо в чантата си. Нея ли беше избрал убиецът?

Странен на вид мъж с тънки устни и заострен нос, вървеше бавно срещу камерата. Може би убиецът беше избрал него.

Истината беше, че всеки, който вървеше по улицата, можеше да бъде следващата жертва. Те нямаше как да знаят.

Мъжът се придвижи вдясно и излезе от кадър.

Изведнъж светът в кабинета на детективите престана да се върти.

На десетина крачки пред камерата те най-после разбраха за кого говори убиецът.

60.

Двете жени вървяха заедно. Две приятелки, които се наслаждаваха на разходката и разглеждането на витрините на магазините някъде в Лос Анджелис, без изобщо да съзнават за злото, което ги преследва. Бяха с гръб към камерата, но не беше необходимо жената вляво да се обръща, за да я познае Гарсия.

— Господи! — дрезгаво възкликна той.

— Ана — прошепна Робърт, който също позна съпругата на Гарсия и стрелна с поглед партньора си. Стомахът му се сви.

За миг Карлос сякаш не беше в състояние да се движи, да говори и дори да мигне. И после избухна:

— Копеле… Кълна се в Бога… ако я докоснеш… ако се приближиш до нея, ще те намеря и ще те убия. Чуваш ли? Ще те убия. Майната й на значката. Не ми пука, че съм ченге. Ще доведа ада и всичките му демони на прага ти, каквото и да стане.

Непознатият пак се засмя:

— Красива е, нали?

— Да ти го начукам, извратена откачалка. Бедна ти е фантазията какво ще ти направя, ако… — Карлос посегна към мобилния си телефон.

— Нека ти кажа какво ще стане, детектив — прекъсна го убиецът, предугаждайки следващия му ход. — Ако й се обадиш, за да я попиташ къде е и ако я видя да изважда мобилния си телефон и тя се обърне да ме види, обещавам ти, че повече няма да я видиш жива. Двете предишни жертви ще ти се сторят като коледно утро в сравнение с онова, което ще й направя. Знаеш, че говоря сериозно. Повярвай ми. Не можеш да дойдеш тук достатъчно бързо.

Отчаяният поглед на Карлос се отмести от телефона му към монитора на бюрото му и после към Хънтър.

Робърт вдигна дясната си ръка, давайки знак на партньора си да не набира номера на Ана.

— Знаеш ли къде е тя? — прошепна той. — Ана каза ли ти къде ще ходи днес?

Гарсия поклати глава.

— Дори не знаех, че ще излиза — отговори по същия начин.

— Знаете ли какво ми е интересно? — продължи човекът по телефона. — И двамата твърдите, че ще ме намерите и ще ме хванете. Детектив Хънтър го каза последния път, когато разговаряхме. Спомняш ли си?

Робърт не отговори.

— Спомняш ли си, детектив Хънтър?

— Да.

— Но истината е, че изобщо не се доближавате до мен, нали?

Мълчание.

— А в това време, както виждате, аз мога да се доближа до близките ви хора и ако реша, мога да отнема живота им. Изборът е мой, не ваш или техен. Мога да стигна дори до вас, ако искам. Аз мога да бъде навсякъде и никъде. Но вие разполагате само с празни заплахи.

— Не е заплаха, скапан кретен, а обещание. — Гласът на Карлос още трепереше от гняв. — Ако я докоснеш, нищо друго няма да има значение. Дори законът. На земята няма да има дупка, където да се скриеш. Разбираш ли какво ти говоря?

— Да — отговори непознатият спокойно като свещеник в изповедалня. — А ще има ли разлика, ако взема приятелката на жена ти?

Детективите отново настръхнаха.

Убиецът не изчака отговор.

— Разбира се, че има. Тогава няма да е лично и реакцията ти няма да е същата, нали, детектив Гарсия? Както ти каза, когато е наш близък, нищо друго няма значение. Дори забравяме кои сме. Може би се превръщаме в чудовища. — Той въздъхна и за пръв път гласът му стана по-рязък. — Знаете ли, повечето хора мислят, че като човешки същества ние винаги имаме избор, независимо в каква ситуация се озоваваме. Бих искал да оспоря тази теория. Смятам, че невинаги имаме избор. Понякога други правят избора вместо нас и като човешки същества ние не можем да направим нищо, освен да реагираме. Например, ако реша да отнема от теб съпругата ти, детектив Гарсия, моят избор, а не твоят, ще промени твоя живот завинаги.

Карлос не знаеше какво да каже.

— Но гневът и емоционалната болка са хубави неща — продължи човекът по телефона след кратко мълчание. — Те показват, че все още сме живи. Че още ни пука. Че другите хора все още имат значение за нас. Прав ли съм в психологическия си анализ, детектив Хънтър?

Робърт се замисли и после отвърна:

— Да.

— Трябва да се гордееш, детектив Гарсия. Ти се справи добре. Реакцията ти ми хареса. Това е реакция на човек, на когото му пука. — Убиецът се изсмя. — Е, мисля, че си свърших работата. Но скоро ще разговаряме отново — и това е обещание.

Линията прекъсна.

Картината изчезна от екраните на компютрите им.

Уебсайтът се изключи.

61.

В кабинета настъпи тишина за няколко секунди и после Хънтър се обърна към Гарсия:

— Обади се на Ана. Разбери къде е. Кажи й да намери оживено място, например някое кафене, и да седи там, докато отидем.

Карлос погледна партньора си, сякаш беше извънземен.

— Шегуваш ли се? Нали чу какво каза онзи извратеняк? Ако видел Ана да изважда телефона си… — Не можа да довърши изречението.

— Той няма да направи нищо, Карлос. Блъфираше. Интересуваше го реакцията ти.

— Какво?

— Беше блъф, повярвай ми. Имаше знаци по време на разговора с теб. Ще ти обясня в колата. Трябва да се свържем с Ана и да разберем къде е, за да отидем при нея. — Робърт вече беше взел якето си и се втурна към вратата.

— Хайде. Обади й се.

— Чакай малко, по дяволите — с треперещ глас каза Гарсия и вдигна ръце. — Партньори сме от повече от пет години. Не вярвам на никого друг както на теб, знаеш го, но сега става дума за най-извратения, садистичен убиец — психопат, когото е разследвал този отдел, и в момента той следи моята съпруга. Както каза убиецът, няма да можем да стигнем там навреме дори да знаем къде е Ана. Ако й се обадя и ти грешиш, той ще я убие.

Хънтър спря пред вратата и се обърна към партньора си:

— Не греша, Карлос. Той няма да убие Ана.

Гарсия виждаше, че Робърт е абсолютно убеден, но пак не помръдна от мястото си.

Хънтър погледна часовника си. Искаше да спечелят време, но в момента правеха точно обратното.

— Карлос, каквито и да са намеренията на убиеца, Ана не се вмества в тях.

— Защо?

— Едната вероятност е, че убиецът избира произволно жертвите си от общата публика. Ако случаят е такъв, Ана не е произволен избор. Тя е твоята съпруга и той го знае. Тук няма фактор на случайност и би било отклонение от начина му на действие. Ако убива жертвите си поради някаква друга причина, например отмъщение или нещо друго, пак не виждам как Ана се вмества в плана му.

Гарсия се почеса по брадичката.

— Той е проследил Ана само поради една причина.

— Защото е моя съпруга.

— Именно. Направи го, за да ни дразни. За да докаже нещо, а не за да осъществи плана си, какъвто и да е той.

— И какво е това нещо? Че може да спипа всеки, когото поиска? Че може да ни нарани?

— И това също — съгласи се Хънтър. — И за да подчертае превъзходството си. Да ни напомни кой контролира играта — той, а не ние. И че може да промени правилата винаги, когато поиска, така както направи с излъчването онлайн и гласуването по интернет. Но той каза други неща, с които намекна нещо друго.

Карлос се намръщи.

— Какви неща?

— Той говореше колко лична е реакцията ти. Искаше да загубиш контрол, да позволиш чувствата ти да те завладеят и да черпиш енергия от тях. Искаше да забравиш кой си, какъв си бил винаги… и ти го направи.

Гарсия знаеше, че партньорът му не критикува действията му.

— Говорех сериозно, Робърт. Ако той докосне Ана, ще го намеря, ще го накарам да страда и после ще го убия. Не ми пука какво ще стане с мен.

— Разбирам. И не те обвинявам. Но когато му каза, че ако нарани Ана, нищо друго няма да има значение, дори законът, фактът, че си ченге, и ще го търсиш, докато го намериш, и че ще го убиеш, каквото и да се случи, и колкото и дълго време да ти отнеме… това не го уплаши, а му достави удоволствие.

— Какво?

— Достави му удоволствие — повтори Хънтър. — Той дори те поздрави, спомняш ли си? Думите му бяха: „Ти се справи добре. Реакцията ти ми хареса. Това е реакция на човек, на когото му пука.“ Ти обаче не направи нищо друго, освен да го заплашиш със смърт. Тогава от какво беше толкова доволен и защо?

— Защото е проклет психопат? — Приятелят му все още беше подвластен на чувствата си.

— Не. Защото ти му даде малката му победа.

— Победа? Какви ги говориш, по дяволите?

Робърт отново погледна часовника си.

— Както казах, той няма интерес към Ана. Проследил я е само за да ни дразни и да докаже идеите си. И е знаел, че може да го направи, без да е необходимо да я докосва. Реакцията ти му показа, че той е изпълнил задачата си. Ти му предостави повече от една малка победа, Карлос. Ти се отъждестви с него, когато му каза, че ще постъпиш като него.

— Какво?

Хънтър поклати глава.

— Не си спомням точните му думи. После може да пуснем записа, но той каза, че когато е заплашен някой близък за нас човек, тогава нищо няма значение. Дори забравяме кои сме. Държим се като чудовища. Правим всичко, за да защитим онези, които обичаме. Твоята реакция го доказа… и това му достави удоволствие.

Гарсия мълчеше.

— Едно от последните неща, които той каза, преди да затвори — продължи Робърт, — беше, че си е свършил работата… приключил е, няма какво повече да прави. Той получи каквото искаше. Ана вече не го интересува.

Карлос все още мълчеше.

— Освен това той говореше, че хората невинаги имат избор.

Гарсия кимна.

— Спомням си. Каза, че понякога други хора правят избора вместо нас и че ние не можем да сторим нищо. Даде за пример Ана.

— Не, не нищо — възрази Робърт. — Той каза, че можем да реагираме. Ти го направи. И мисля, че той прави точно това.

Мислите на Карлос препускаха трескаво и се опитваха да се подредят.

— Мислиш, че се е случило нещо с някой близък за него човек? И затова изтезава и убива? Реагира?

— Не съм сигурен. В момента можем само да размишляваме и да правим догадки. Но когато ни се обажда, той винаги е спокоен, не се вълнува, не се ядосва, не изпитва угризения, нищо. Тонът му не издава никакви чувства. Но не и днес.

Гарсия беше твърде ядосан и уплашен за живота на Ана, за да забележи това.

— Днес за пръв път в тона му се прокрадна гняв, когато говореше, че хората невинаги имат избор. Каза, че гневът и емоционалната болка са хубави неща. Това доказвало, че като човешки същества ние сме още сме живи. Че все още ни пука за нещо. Той използва Ана и любовта ти към нея, за да го докаже.

Колегата му мълчеше.

— Не е говорил за мен и моя гняв — най-после изрече. Нито за реакцията ми какво бих направил, ако нарани Ана. Говорел е за себе си и за своя гняв. За своята реакция.

Хънтър кимна и за трети път погледна часовника си.

— Виж, Карлос, съзнавам, че те карам да ми довериш живота на съпругата си, и това е страшно много, но ако все още нямаш доверие на мен, довери се на себе си. Забрави за всичко, което мисля, че съм разбрал по време на разговора ти с убиеца. Отдръпни се крачка назад и направи онова, което умееш да правиш — анализирай целия сценарий. Анализирай фактите. В момента Ана върви по оживена улица и не е сама, и това означава, че докато е там, убиецът не може да се приближи до нея, без да привлече вниманието и на приятелката й. Не може да отдалечи Ана, без да обезвреди приятелката й или да похити и нея. Незабелязаното отвличане на възрастен човек от оживена улица е много трудна задача. А отвличането на двама души, без да създаде суматоха, е почти невъзможно. Дори да е искал да похити и двете, в което не съм убеден, той пак би трябвало да изчака подходящ момент, а този момент няма да дойде, докато двете са на открито, сред тълпата или на някое многолюдно място като кафене. Убиецът е дързък, но не и безразсъден и глупав. Имаш две възможности, Карлос. Или ще се обадиш на Ана и ще отидем при нея, или няма да го направиш и ще стоим тук, ще си представяме най-лошото и ще се чудим колко време трябва да чакаме, докато накрая й се обадиш, за да разбереш дали убиецът е удържал на думата си или не. Изборът е твой.

62.

— Е — усмихна се дяволито Патриша, — кога ще ме запознаеш с онзи детектив, партньора на Карлос?

Ана се спря и погледна приятелката си над рамките на слънчевите очила.

— Какво? — попита Патриша. Още се усмихваше, само че сега малко по-изразително. — Всички знаят, че той е много секси. И знам, че не е обвързан, защото ти ми каза.

Тя беше виждала Хънтър само веднъж преди два месеца на купона по случай рождения ден на Ана. Той не стоя дълго. Но след като си тръгна, Патриша беше едната от трите приятелки, които попитаха Ана кой е бил мълчаливият хубавец.

Моторист с черно-червен „Харли Дейвидсън“ зави зад ъгъла и реши да спре на няколко метра пред тях. За момент двете не чуваха нищо от шума на мотоциклета.

Когато човекът най-после изключи двигателя, Ана отново се обърна към Патриша:

— Мислех, че се срещаш с някого.

Двете отново тръгнаха.

— Вече не. Затова те питам — усмихна се Патриша.

Ана я погледна укорително.

— Той беше само несериозен флирт. Всичко продължи няколко седмици. Не се тревожи за него. — Приятелката й махна пренебрежително с ръка.

Двете слязоха на платното, за да не заобикалят масите пред пълна с хора италианска пицария. Ана долови миризмата на пица „Пеперони“ и стомахът й изкъркори. Тя ускори крачка, за да не се подаде на изкушението.

Патриша я последва.

— Партньорът на Карлос се казва Робин, нали? — Тя отново привлече вниманието на Ана.

— Още ли говорим за това?

— Да. Той не се среща с никоя, нали?

— Не, не мисля.

Другата жена пак се усмихна многозначително.

— Мога да те представя, щом искаш — рече Ана. — Но не храни големи надежди.

Патриша като че ли се обиди.

— Не, това няма нищо общо с теб. Знам, че можеш да очароваш всеки мъж на света. Свидетелка съм.

Изражението на Патриша омекна.

— Но Робърт е… — Ана завъртя очи, търсейки точните думи — особен и абсолютна загадка. Избрал е да бъде самотник, но не защото е трудно да се разбираш с него, съвсем не. Той вероятно е най-сговорчивият човек, когото познавам. Но избягва връзки, сякаш са проклятие.

— Неприятно преживяване?

— Никой не знае. — Тя повдигна рамене. — Казвам ти, Робърт е загадка. Разговаря с теб за всичко, освен за работата и личния си живот. Мисля обаче, че греди години е имал някаква голяма любов, но не желае да говори за това.

— Значи не ходи по жени?

— Не съм казала такова нещо, а че не желае да се обвързва. Иначе се среща с много жени.

Патриша се усмихна.

— Добре тогава — напевно каза. — Уреди ме с него, сестро. — Тя се усмихваше, но всъщност изобщо не се шегуваше.

— Искаш да те уредя да спиш една нощ с деловия партньор на съпруга ми?

— Защо не? С този мъж бих правила безсмислен секс всеки ден от седмицата и два пъти в неделя.

Ана знаеше, че приятелката й говори сериозно.

— Непоправима си.

— Знам, но това прави забавен живота.

Ана чу, че телефонът в чантата й звъни, а Патриша се загледа в таена черна рокля с бели орнаменти на витрината на моден магазин вдясно от тях.

Ана започна да рови в чантата си. Намери телефона и го доближи до ухото си.

Мъжът, който стоеше на няколко крачки зад двете жени, се усмихна.

63.

— Хей, скъпи! — каза Ана. — Каква изненада.

Гарсия се стараеше да говори спокойно:

— Ана, слушай. Къде си в момента?

— Какво?

— Знам, че си излязла да пазаруваш с приятелката си, но къде точно си в момента?

Тя погледна Патриша и направи гримаса.

— Откъде знаеш, че пазарувам с приятелка?

— Ана, моля те… Нямам време да ти обясня всичко. Искам само да ми кажеш къде си.

— Ами… в Туджанга Вилидж… Карлос, какво става?

Туджанга Вилидж се намираше близо до оживения булевард „Вентура“, в Студио Сити, но привидно далеч от всичко. Беше сгушен между кварталите „Колфакс Медоус“ и „Удбридж Парк“. В центъра му беше дългото една пряка Туджанга Авеню, между „Мурпарк“ и „Удбридж“, където бутици, ресторанти, кафенета и различни магазини се грижеха и за най-взискателните клиенти.

— Скъпа, казах ти, че нямам много време да обяснявам — отговори Карлос. — Но трябва да ми се довериш.

Ана нервно прибра кичур коса от късата си черна коса зад ухото.

— Карлос, плашиш ме.

— Извинявай. Няма от какво да се плашиш. Само ми се довери. Можеш ли?

— Да, разбира се.

— Добре. С кого си?

— Ами… с Пат, приятелката ми от йогата. Помниш я, нали?

— Да, тя идва на рождения ти ден, нали?

— Точно така.

— Хубаво. Искам да намерите някое оживено място — кафене, пицария или ресторант за бургери — и да седнете там с Пат и да ме чакате. Тръгвам веднага. Не разговаряй с никого. Абсолютно с никого. И при никакви обстоятелства не напускайте заведението, докато не дойда при вас. Разбираш ли, скъпа?

— Да… но…

— Обади ми се веднага, щом седнете някъде.

Ана познаваше Карлос прекалено добре, за да се заблуди от спокойния му тон. Той никога не я питаше къде е, нито с кого или други подобни неща. Двамата си имаха пълно доверие. Върху това се градеше връзката им. И никога не й казваше какво да направи, освен ако тя не поискаше съвет.

— Карлос, за какво става дума? — Гласът й отслабна. — Случило ли се е нещо? Добре ли са родителите ми?

Патриша стоеше до нея с обезпокоено изражение.

— Не, скъпа — отвърна Гарсия. — С никого не се е случило нищо. Виж, ще дойда след двайсет и пет минути, най-много половин час, и тогава ще ти обясня всичко. Само ми се довери. Намерете някое заведение и стойте там.

Ана въздъхна дълбоко.

— Добре. Вече знам къде ще отидем. Ще седнем в кафене „Арома“. Намира се в центъра на Туджанга Вилидж. Тръгваме веднага.

— Чудесно. Отидете там, поръчайте си кафе и аз ще дойда скоро. — Той затвори.

64.

Карлос видя Ана още преди Хънтър да спре пред кафене „Арома“. Двете с Патриша седяха край масичка до прозореца на заведението.

Ана беше седнала там нарочно. Нервно наблюдаваше Туджанга Авеню. Когато видя Карлос и Робърт да слизат от колата, тя скочи и се втурна навън. Патриша я последва.

Гарсия я пресрещна на вратата, инстинктивно я прегърна, сякаш не я беше виждал от години, и зацелува косата й, а Ана притисна лице до гърдите му.

— Добре ли си? — попита той.

Тя вдигна глава, погледна съпруга си и напрежението изпълни със сълзи очите й.

— Добре съм. Какво става, Карлос?

— Ще ти обясня след малко. С колата ли дойде?

Тя поклати глава.

— Взехме автобуса — обади се Патриша, която стоеше до Хънтър и озадачено наблюдаваше сцената между Ана и Карлос.

Робърт огледа улицата, търсейки някого, който проявява интерес към малката им група. Никой не ги заглеждаше. Хората от двете страни на Туджанга Авеню продължаваха с живота си. Някои разглеждаха витрините на магазините, друга влизаха или излизаха от множеството кафенета и ресторанти на оживената улица, а трети се наслаждаваха на бавна и спокойна разходка в края на хубавия калифорнийски есенен ден. И никой в кафенето не се интересуваше от тях.

Той беше огледал улицата и за камери за наблюдение, но не видя нито една. За разлика от много големи градове в Европа, някои с камера на всеки четиринайсет души, Лос Анджелис не бе вманиачен по наблюдението. В целия Туджанга Вилидж нямаше нито една камера.

— О, съжалявам — каза Ана. — Робърт, това е приятелката ми Патриша.

Хънтър стисна ръката й.

— Приятно ми е да се запознаем.

Патриша беше висока метър шейсет и два, въпреки че високите токчета на черните й ботуши добавяха още няколко сантиметра към ръста й.

— Удоволствието е мое — отвърна тя и му се усмихна непресторено.

Хънтър даде ключовете на колата на Гарсия.

— Карлос, вземи колата и закарай вкъщи Ана и Патриша. Аз ще се върна в Управлението, въпреки че може да остана малко и да огледам.

— Какво ще търсиш? — попита Ана и се втренчи в Робърт, сякаш знаеше, че съпругът й няма да й обясни нищо.

Погледът на Хънтър се спря на партньора му само за частица от секундата и после се отмести към съпругата му.

— Нищо определено, Ана.

Изражението й остана непреклонно.

— Глупости.

— Виж, довери ни се. Карлос ще ти обясни всичко по-късно.

— Обещавам — каза съпругът й и стисна ръката й. — Но в момента трябва да тръгваме.

65.

Веднага щом Карлос остави Патриша пред жилищния й блок в Монтерей Парк, Ана се обърна към него.

— Няма да чакам, докато се приберем у дома, за да поговорим, Карлос. Какво става, по дяволите? — Тя още беше уплашена. — Видях, че в Туджанга Вилидж не се случи нищо — нямаше полицейски коли, не арестуваха никого, нямаше спешен случай, нищо необичайно, така да се каже.

Той превключи на скорост и потегли по Норт Медник Авеню, отправяйки се на юг.

— Свързано е с разследването ти в момента, нали? — рече Ана. — Разбрах, защото Робърт оглеждаше улицата като човек на мисия. Кого търсите? Откъде знаеше, че съм излязла да пазарувам с приятелка? Защо ме плашиш така? — Очите й се напълниха със сълзи.

Той въздъхна дълбоко.

— Говори, Карлос, моля те.

— Трябва да те помоля за нещо — най-после каза съпругът й със спокоен глас.

Ана се облегна на вратата, избърса сълзите от очите си и се втренчи в него.

— Искам да постоиш в дома на родителите си няколко часа. По-късно ще дойда да те взема.

Тя проумя молбата му едва след няколко секунди и после страхът й отново надделя.

— Какво? Ти каза, че с родителите ми не се е случило нищо. Те добре ли са?

— Да, скъпа, добре са. Нищо не им се е случило. Искам само да постоиш при тях няколко часа. Трябва да се върна в Управлението и да свърша някои неща. Ще дойда да те взема по-късно.

Ана зачака, но той не добави нищо повече.

— Само това ли ще ми кажеш? — предизвика го.

Една от причините връзката им да е толкова стабилна беше, че и двамата знаеха, че могат да споделят всичко. И винаги го правеха. Никога нямаше упреци, ревност или присъди. И двамата умееха да слушат и се подкрепяха и разбираха по-добре, отколкото разбираха себе си.

Ана видя, че съпругът й се колебае.

— Карлос — каза тя и сложи ръка на коляното му, — знаеш, че ти имам доверие. Винаги съм ти вярвала и ще ти вярвам. Щом искаш да постоя при родителите си няколко часа, мога да го сторя, не е проблем, но имам право да знам защо. Защо не искаш да се прибера у дома? Какво става?

Той знаеше, че Ана е права. Освен това знаеше, че няма как да й каже истинската причина, без да я уплаши, но нямаше друг избор. Ако излъжеше, тя щеше да разбере. Винаги отгатваше мислите му.

Той отново въздъхна и й разказа какво се беше случило по-рано през деня.

Ана го изслуша, без да го прекъсва. Когато Карлос приключи, очите й отново се напълниха със сълзи и той почувства, че сърцето му се свива.

— Той е бил зад нас? — попита Ана. — И ни е снимал?

Гарсия кимна.

— И го е предавал на живо по интернет?

— Да, но не за всички, а само за Робърт и за мен. Никой друг не е можел да го види.

Тя не искаше да знае техническите подробности.

— Моля те, Ана, постой при родителите си няколко часа. Аз трябва да задвижа някои неща и искам да проверя апартамента ни.

Тя се закашля.

— Мислиш, че е бил в дома ни?

— Не — убедено отговори Карлос. — Но трябва да съм абсолютно сигурен, защото иначе параноичното ченге в мен няма да намери покой. Знаеш го.

Ана не беше сигурна дали чувството в гласа на съпруга й е гняв или страх.

— Значи това е същият човек, който е отвлякъл и убил онази репортерка от „Ел Ей Таймс“, за която пише в днешния вестник — заключи. — Предавал го е по интернет, нали? Така както направи с Пат и мен.

Не беше необходимо да й отговаря. Тя знаеше, че е права.

Той не откъсваше очи от пътя и стисна волана, докато кипеше от гняв. Всъщност искаше жена му да напусне Лос Анджелис, докато затвореха зад решетките онзи психопат. Тя обаче никога нямаше да се съгласи, дори животът й да беше в опасност. Ана беше упорита, много твърдоглава и отговорна. Работеше с бедни стари хора, които ежедневно се нуждаеха от грижите й и зависеха от нея. Тя нямаше да остави Карлос дори за една нощ. А той нямаше представа колко дълго ще продължи издирването на убиеца.

Карлос се беше съгласил с Хънтър, че днес убиецът нямаше намерение да нарани Ана, но го прие като предупреждение да бъде нащрек. Убиецът лесно можеше да промени решението си утре, вдругиден или на следващия ден… и той знаеше, че не може да направи почти нищо. Кадрите, които им беше показал следобед, го бяха изпълнили със страх и бяха подчертали една страшна истина — че независимо кой е и колкото и да иска, Гарсия не може да пази денонощно съпругата си. Убиецът знаеше това. И днес се беше погрижил и те да го разберат.

66.

Старомодният асансьор с размери на килер беше заседнал някъде на последните етажи на сградата и Итън Уолш изкачваше стълбите към апартамента си на четвъртия етаж бързо, прескачайки по две наведнъж. Проблемът беше, че физическите упражнения не влизаха дори в речника му, още по-малко в рутинното му ежедневие. Докато стигне до втория етаж, вече беше останал без дъх, беше се зачервил и се потеше като сумист в сауна, който всеки момент ще получи инфаркт. Въпреки че беше понапълнял през последните няколко месеца, Итън не беше пълен, но определено не беше във форма.

Обикновено той би покорил бавно осемте реда стъпала, водещи до апартамента му, ругаейки, когато стигнеше до края на всеки, но тази вечер закъсняваше с десет минути за половинчасовото си видео обаждане с четиригодишната си дъщеря Алисия.

Когато тя се роди, животът му, изглежда, се беше отправил по пътя на успеха. Той беше независим програмист на видеоигри, при това много добър. Беше разработил сам няколко онлайн игри и в три поредни години спечели престижната награда „Мочис“ за „най-добра стратегия и интрига на годината“. Но с появата на директни онлайн магазини за големи платформи като „Майкрософт X-Бокс 360“ и „Плейстейшън 3“ на „Сони“ пред независимите програмисти на видеоигри се разкри един цял нов свят. И можеше да спечелят страшно много пари.

Итън обсъди идеята да създаде игра за „Х-Бокс 360“ с Брад Нелсън, гениален канадски програмист на игри, с когото се бе запознал преди няколко години. Брад каза, че обмисля същата идея, но е изключително трудно да я осъществи сам. След още няколко разговора двамата решиха да я разработят заедно и така създадоха игрите „Агресор“ само шест месеца преди да се роди момиченцето на Итън.

Брад имаше много връзки и благодарение на наградите на Итън успя да осигури две много солидни инвестиции, които им позволиха да напуснат работата си и да се съсредоточат единствено върху разработката на първата им голяма конзолна игра.

За седем месеца бяха готови с кратка демонстрационна версия, която се разпространи като вирус в „Х-Бокс 360“. Около играта и фирмата им се вдигна невероятен шум, но Итън беше перфекционист и продължи да поправя и да преработва огромни части от играта, и това възпрепятства напредъка й. Всеки ден започнаха да избухват спорове между Итън и Брад. Датата на завършването на играта постоянно се отлагаше и две години по-късно все още не беше обявена. Никой не знаеше със сигурност кога ще бъде завършена. Шумът около играта и фирмата им стихна. Инвестициите секнаха. Накрая Итън беше принуден отново да ипотекира къщата си и да вложи във фирмата всичко, което има.

Напрежението и отчаянието се отрази на отношенията му със съпругата му Стефани и те започнаха да се карат. Дъщеря им вече беше на три години. Итън беше вманиачен и потиснат и се превръщаше в развалина. И тогава Брад Нелсън реши да закрие фирмата. Беше му писнало. Разногласията бяха станали неконтролируеми. Той нямаше търпение, нито пари, но не беше задлъжнял като Итън.

Партньорството завърши зле. Брад отказа да подпише документите, с които прехвърля дела си от фирмата на Итън, и това означаваше, че Итън не може да продължи сам разработването на играта. Петдесет процента от интелектуалната собственост върху играта принадлежаха на Брад, който отказа да му ги даде. Итън нямаше пари да наеме адвокат и да се опита да се бори в съда. Ако щеше да разработва игра за „Х-Бокс 360“, трябваше да забрави за всичко, което беше направил досега, и да започне от нулата, а той нямаше нито средствата, нито психическата издръжливост за това.

Итън беше напълно разорен и сломен. Не знаеше какво да прави, но преживяването го остави огорчен и вече нямаше желание да програмира. Имаше толкова големи дългове, че единственият изход беше да обяви банкрут. Банката му взе къщата и с това семейните кавги се разгорещиха. Стефани го напусна и преди шест месеца подаде молба за развод. Взе дъщеря им и сега живееше в Сиатъл с мъж, с когото се беше запознала, докато все още бяха женени.

Алисия му липсваше безумно. През последните шест месеца Итън я беше виждал само веднъж. Единствената му утеха беше, че два пъти седмично можеше да говори с нея трийсет минути по видео връзка по интернет, както беше постановил съдията.

Когато стигна до вратата на апартамента си, той дишаше толкова тежко, че звучеше като повредена прахосмукачка. Извади ключовете, отвори вратата и влезе в малкия, тъмен и клаустрофобичен апартамент.

— Мамка му! — измърмори и погледна часовника си. Беше се качил до четвъртия етаж за три минута. Ръката му намери електрическия ключ за осветлението на стената и старата жълта крушка в средата на тавана примига два пъти, преди да облее стаята с толкова слаба светлина, че почти нямаше разлика отпреди. Той се втурна към лаптопа на пластмасовата масичка до стената и бързо го включи. — Хайде, хайде, зареди, праисторическа тухло — подкани Итън стария компютър, размахвайки ръце. На екрана най-после се появи приложението за видео връзката и той натисна бутона „Обади се“.

От другия край на линията отговори бившата му съпруга.

— Невероятен си — сърдито каза — Закъсня цели петнайсет минути…

— Не започвай пак, Стефани — прекъсна я той. — Излязох от работа навреме, но автобусът спука гума. Трябваше да слезем и да се натъпчем в следващия… Все едно, на кого му пука? Защо ли си губя времето да ти обяснявам? Къде е Алисия?

— Нещастник — каза Стефани. — И не приличаш на нищо. Можеше поне да срешеш косата си.

— Благодаря ти за любезните думи. — Итън прокара пръсти през косата си, опитвайки се да я приглади, а после избърса с ръкава на ризата потта от челото си. Секунда по-късно на екрана се появи усмихнатото лице на Алисия.

Тя беше изумително момиченце. С розовите си бузки и къдравата руса коса приличаше на героиня от анимационен филм. Очите й бяха тъмносини и формата им придаваше винаги усмихнат вид на лицето. Сега тя наистина се усмихваше и усмивката й би обезоръжила всеки възрастен.

— Здравей, татко — каза Алисия, енергично махайки с ръка пред камерата.

— Здравей, миличка. Как си?

— Много съм добре, татко. — Тя сложи ръчичката си на устата и се изкикоти. — Много си смешен.

— Така ли? Защо?

Тя пак се изкикоти.

— Лицето ти прилича на голяма ягода и косата ти стърчи като ананас.

— Ами тогава може да ме наричаш „плодова салата Татко“.

Алисия се засмя със заразителния си смях, на който човек не можеше да устои.

Итън се засмя заедно с нея.

Двамата разговаряха още дванайсет минути. Итън почувства, че в гърлото му засяда буца, като знаеше колко скоро ще трябва да каже „довиждане“ на дъщеря си.

— Татко… — намръщи се Алисия. Очите й изразяваха озадаченост.

— Да, миличка. Какво има?

Мобилният телефон на Итън иззвъня в джоба на ризата му. Той винаги го изключваше, когато разговаряше с дъщеря си, но днес забрави, защото бързаше.

— Една секунда, миличка. — Итън извади телефона си и без да погледне екранчето, го изключи и го прибра в джоба си. — Извинявай, миличка. За кого питаше?

Неизвестно защо на лицето на Алисия се изписа страх.

— Какво има, миличка?

Тя вдигна ръчичката си и посочи камерата.

— Кой е онзи човек, който стои зад теб, татко?

67.

Гарсия остави Ана в дома на родителите й в Манхатън Бийч и се отправи към апартамента си. Както беше казал на Ана, параноичното ченге в него крещеше: „Провери“, но логиката му подсказваше, че убиецът не е бил в дома им.

Двамата живееха на последния етаж на шестетажна сграда в Монтебело, Югозападен Лос Анджелис. Нямаха балкон или аварийни стълби, водещи към задна уличка. Гарсия беше разследвал много обири по домовете и знаеше, че е най-добре жилището да има само един вход. Той беше монтирал на вратата свръх сигурна ключалка с десет лостчета, която можеше да устои на опити за отваряне с шперц и дрелка и други специални инструменти. Ако някой беше разбил ключалката, навсякъде щеше да има следи. Но нямаше знаци да е отваряна.

Гарсия остана доволен и се обади на Хънтър, който му каза, че отива в централата на ФБР, за да говори с Мишел. Карлос отвърна, че ще се срещнат там.

Робърт чака по-малко от пет минути, когато партньорът му спря на паркинга зад сградата на ФБР на булевард „Уилшър“.

— Как е Ана? — попита Хънтър, когато той слезе от колата си. Знаеше, че се е наложило Карлос да й каже истината.

— Разстроена е, но ти я познаваш. Държи се смело. Оставих я при родителите й, докато отида да я взема. Успя ли да откриеш нещо?

Не беше необходимо Гарсия да казва на Робърт, че както и да убеждава Ана, тя няма да си събере багажа и да напусне Лос Анджелис. Освен това Хънтър знаеше колко решителна и отдадена на работата си е Ана и макар да мислеше, че убиецът я беше взел на прицел само за да докаже твърденията си, двамата с Карлос не бяха готови да рискуват. Те се бяха съгласили, че тъй като не могат да я държат под око денонощно, трябва да го направи някой друг.

— Докладите са написани — каза Робърт. — И вече са одобрени от капитана. Ана ще има денонощна полицейска охрана седем дни в седмицата, докато не я отменим. Преди малко изпратиха патрулна кола пред дома ти.

Гарсия кимна, но не каза нищо. Изглеждаше отнесен и замислен.

— Защо не се прибереш вкъщи, Карлос? Иди да вземеш Ана и стой с нея. Тя се нуждае от теб… и ти също се нуждаеш от нея.

— Знам. И затова съм тук. Да бъда с Ана… И най-добрата охрана на света… Нищо от това няма да има значение, докато онзи психопат е на свобода. Той го доказа днес. — Замълча и погледна партньора си. — И най-малкият поглед към начина на мислене на извършителя може да се окаже огромна стъпка към залавянето му… Ти ме научи на това, помниш ли?

Хънтър кимна.

— Ето защо единственият начин да се приближим до него е да разберем как прави всичко това и Мишел и Хари са единствените, които могат да ни помогнат.

— Гарсия си пое дълбоко дъх, за да се успокои. — Ще взема Ана веднага щом изляза оттук, но в момента ще направя най-доброто, за да я предпазя. — Тръгна към сградата.

68.

Хари Милс беше дошъл от подземния етаж на отдел „Киберпрестъпност“, за да посрещне Хънтър и Гарсия във фоайето на сградата на ФБР. Той ги поведе покрай рецепцията, през охраняемите врати, по коридора и накрая до асансьора, но този път натисна бутона за третото подземно ниво вместо за първото.

— Мишел е на стрелбището на третото подземно ниво — обясни. — Така изпуска парата — хеви метъл музика и стрелба по хартиена мишена.

Вратите на асансьора се затваряха сякаш цяла вечност и той няколко пъти натисна бутона.

— Всичко наред ли е? — попита Робърт.

Хари повдигна рамене.

— Току-що получихме лоша новина. Една от жертвите на случаите с педофили, които разследваме, се е самоубила преди час. Беше на дванайсет години.

Последвалото мълчание беше нарушено само от автоматичния женски глас, който извести, че са пристигнали на третото подземно ниво.

Вратите на асансьора се отвориха и Хари придружи детективите по друг бетонен коридор, осветен от флуоресцентни тръби, монтирани в средата на тавана. Завиха наляво, после надясно и стигнаха до дебели двойни врати от тъмно стъкло. Хари прокара служебната си карта през електронното четящо устройство на стената, въведе шестзнаков код и вратите се отвориха.

Тримата влязоха в малко преддверие и доловиха познатия звук от стрелба по мишена. В отделна стая седеше сам оръжейник, който се виждаше през голямото предпазно стъкло в източната стена. Хари регистрира двамата детективи.

— Мишел е в обичайната кабинка — каза оръжейникът и посочи с глава встрани.

Друг къс коридор най-после ги заведе до самото стрелбище, където звукът от изстрелите се усили пет пъти. В западната стена бяха наредени дванайсет индивидуални кабинки за стрелба. Първите четири бяха заети от агенти на ФБР с безупречно изгладени черни костюми, очила за стрелба с жълтеникав оттенък на стъклата и големи заглушители на ушите. Никой не обърна внимание на новодошлите.

Следващите седем кабинки бяха празни. Мишел Кели беше в последната. Беше с черна тениска, черни джинси и черни ботуши. Дългата й коса беше небрежно навита и прехвърлена на дясното рамо. Вместо обичайните заглушители тя беше пъхнала в ушите си бели слушалки. Докато се приближаваха към кабинката й, те я видяха да изстрелва шест куршума в бърза последователност с полуавтоматичен пистолет в силует на мъж, нарисуван върху хартиена мишена, на разстояние двайсет и два метра.

Мишел извади слушалките от ушите си, дръпна предпазителя и остави пистолета на лавицата пред нея. Натисна бутона, за да приближи мишената и мъжкият силует полетя към нея като Супермен.

Шест изстрела в мишената — четири в сърдечната област, един в лявото рамо и един в диафрагмата.

— Страхотни попадения — похвали я Хънтър.

— Ако мислиш, че ще се представиш по-добре, вземи пистолет, перко.

Детективите изненадано вдигнаха глави.

— Не съм казвал такова нещо. И не говорех иронично. Наистина стреляш добре.

— Искаш да кажеш за жена.

Хънтър погледна партньора си и после Хари, и накрая отново Мишел.

— Не съм казвал, нито намеквал и това.

Карлос леко отстъпи назад, предчувствайки неприятности. Не искаше да се забърква в спорове.

— Защо не вземеш пистолет? — настоя Мишел. — Хайде да направим така. ФБР срещу лосанджелиската полиция. Мъж срещу жена. Да видим колко добре стреляш.

Робърт издържа на изгарящия й поглед. Тя очевидно не беше изпуснала парата.

— Ще ти спестя надпреварата. Не съм толкова точен. — Той кимна към хартиената мишена, докато тя я откачаше и слагаше нова — Пък и нямаме много време за губене, Мишел.

— Тъпо извинение. Няма да отнеме повече от няколко секунди — каза тя и пъхна нов пълнител в пистолета — Деветмилиметровият пистолет добър ли е за теб? — попита, но си отговори сама: — Да, разбира се. Хари, може ли, моля? — Кимна към склада с оръжията.

Детективите знаеха, че спорът с жена в такова настроение е безсмислено. Особено жена с пистолет.

Хари бързо се върна. Носеше предпазни заглушители за уши, незамъгляващи се очила с жълтеникави стъкла и деветмилиметров пистолет „Глок“ — същият като на Мишел.

Робърт отказа да си сложи очилата.

— Стандартната практика от шест изстрела — обяви Мишел, въпреки че пълнителят на деветмилиметровия глок беше с петнайсет патрона, и посочи свободната кабинка вляво. — Броят се само фаталните изстрели и недей да се въздържаш. Ще разбера, ако го направиш.

Карлос погледна партньора си, но нищо не каза.

Хънтър влезе в десетата кабинка, оставяйки една свободна между него и Мишел. Тя пъхна слушалките в ушите си, увеличи звука на МП3 плейъра си и му кимна, но той пак я изчака да стреля първа.

Изстрелите отекнаха бързо и гневно. Дванайсет изстрела за осем секунди.

Когато шумът утихна, двамата махнаха слушалките от главите си и приближиха мишените.

Мишената на Мишел показваше три изстрела в сърцето, два в главата — лявата буза и челото — и един в гърлото. Тя се усмихна, докато откачаше хартиения силует.

Хънтър имаше едно попадение в лявото рамо на мишената, а останалите пет бяха разпръснати в областта на гърдите. Само два можеха да се смятат за смъртоносни за сърцето.

Тя погледна резултатите от стрелбата му.

— Не са много окуражителни, като се има предвид, че си обучен да пазиш и да служиш.

— Как така? — попита Гарсия, поглеждайки мишената на партньора си. — Всеки един от тези изстрели би спрял извършителя.

— Вярно е — съгласи се Мишел, — но аз казах смъртоносни изстрели. — Тя гневно погледна Робърт. — Искаш ли още веднъж?

Хънтър спусна предпазителя и върна пистолета на Хари.

— Няма смисъл. Опитах се да произведа смъртоносни изстрели — призна и погледна приятеля си.

Карлос избягваше погледа на Мишел, защото се опасяваше, че тя ще го прочете като отворена книга. Той много пъти беше виждал на полицейското стрелбище как Робърт изпразва цели пълнители в челото на движеща се мишена на трийсет метра разстояние, петнайсет изстрела, събрани на площ не по-голяма от диаметър на топка за тенис. И Гарсия беше добър стрелец, но не беше виждал по-точен от Хънтър. В неподвижна мишена от разстояние двайсет и два метра той беше сигурен, че Робърт би нарисувал с куршуми очи и усмивка на лицето на мишената.

Хънтър погледна Мишел.

— Говорех сериозно, когато казах, че стреляш страхотно.

Тя смутено пристъпи от крак на крак:

— Извинявай, че се държах грубо и че те принудих да стреляш — каза Мишел и извади пълнителя от пистолета си. — Днес денят ми не е от най-добрите.

— Моят също — обади се и Карлос.

Робърт само кимна.

Двамата детективи разбираха, че отказът на Хънтър да стреля или да постигне по-добър резултат, можеше само да влоши състоянието на и без това вече разстроената Мишел. Изпълняването на желанието й и нареждането му на второ място след нея, без да го прави очевидно, оказаха успокояващо психологическо въздействие върху Мишел. Ефектът беше мигновен. Въпреки че беше разстроена, тя овладя враждебността, която беше показала преди минути.

— Можеш ли да ни обясниш как така ние виждахме предаването по интернет днес, а вие не го виждахте? — попита Гарсия.

— Разбира се — отвърна тя. — Но нека първо да се махнем от този шум.

69.

— Има няколко начина да блокираш някого да не гледа предаване на живо — каза Мишел, когато се качиха в асансьора, за да отидат на етажа на отдел „Киберпрестъпност“. — Най-лесният е като идентифицираш IP адреса на компютъра на зрителя.

Карлос я погледна недоумяващо.

Вратите на асансьора се отвориха и те излязоха от кабината.

— Спомняш ли си, когато казах, че IP адресът на компютъра е като регистрационен номер на автомобил или телефонен номер? — попита тя. — Всеки компютър има уникален идентификационен номер.

— Аха.

Хари прокара картата си през четящото устройство и въведе кода и всички влязоха в студения, подобен на междузвездния кораб „Ентърпрайз“ кабинет.

— Ако някой се обади по мобилен телефон, но не е активирал „скрий номера на обаждащия се“, адресатът на разговора ще види номера му на екранчето, нали?

— Да.

— Същото е и с компютрите. Разликата е, че ако не си експерт с умни джунджурии, ти не можеш да скриеш IP адреса на компютъра си. В компютрите няма опция „скрий IP адреса“.

— Всъщност — намеси се Хънтър — всеки път, когато се свържеш с някой уебсайт в световната мрежа, мрежовият хост записва IP адреса ти. Това е първата им линия на защита срещу измамници. Когато има IP адрес, идентифицирането на източника на връзката е много по-лесно.

Гарсия се замисли.

— Значи, ако си компютърен програмист и знаеш въпросния IP адрес, можеш да напишеш някакъв код и да го блокираш винаги когато се опита да се свърже със сайта.

— Или в нашия случай, обратното — каза Хънтър. — Убиецът може да е написал код, който позволява само на един IP адрес да се свърже с нашия и блокира всички останали. Затова ние виждахме предаването, но никой друг не го виждаше.

— Точно така — едновременно потвърдиха Мишел и Хари.

— Но това означава, че той знае IP адреса на компютрите в нашия кабинет — продължи Карлос. — Лесно ли може да се сдобиеш с тях?

— Зависи колко си умен — отговори Хари. — А този тип е много умен.

— Когато не можахме да се свържем с предаването, след като вие ни се обадихте — обясни Мишел, — ние се опитахме да разберем как той успява да ни блокира и стигнахме до същия извод. За да го направим, трябваше да знаем IP адресите на компютрите във вашия кабинет. — Тя повдигна рамене. — Но той как ги научава?

— Първото предаване — каза Робърт.

Гарсия погледна партньора си.

— Първото предаване?

— То не беше достъпно за общата публика, а само за нас, спомняш ли си? — поясни Хънтър. — Той ни се обади, даде ни IP адрес и ни каза да го напишем в търсачката. Само ние гледахме предаването. Никой друг.

— Тогава щом сте били единствените — каза Мишел — и убиецът е знаел, че само вие сте свързани със сървъра му, IP адресите, които мрежовият хост е записал в онзи ден, трябва да са вашите.

— Копеле — измърмори Карлос.

— Адски елементарно — отбеляза Хари. — И адски умно. Без да подозирате, той още тогава е маркирал вашия IP адрес. Изглежда, че си играе с вас от самото начало.

70.

Когато на другия ден Хънтър отиде в сградата на Главното управление на полицията, Гарсия вече беше зад бюрото си и четеше последните имейли на Кристина Стивънсън. Въпреки наскоро изгладената риза, гладко избръснатото лице и прибраната на опашка коса, той изглеждаше уморен. Робърт предположи, че не е спал повече от два часа.

— Как е Ана? — попита той.

— Почти не мигна снощи — отговори Гарсия и отмести стола си от бюрото. — И през няколкото часа, през които спа, непрекъснато се стряскаше от кошмари.

Въпреки че долови скрития гняв в думите му, Хънтър знаеше, че каквото и да каже, няма да има значение, затова си замълча.

— Виждам, че и ти не си спал много — подхвърли Гарсия.

— Нищо изненадващо. Има ли нещо интересно в имейлите?

Карлос поклати глава и повдигна рамене.

— Прочетох всичките. Няма нищо, по дяволите, но сутринта получихме имейл от криминалистите. Както са очаквали, ключалката на остъклената врата на спалнята на Кристина Стивънсън е била отключена с универсален шперц. Така е влязъл в дома й убиецът. Анализът на влакната, намерени в стаята, засега не е категоричен. Може да са от всяка дреха в гардероба, но ще продължат да ги изследват.

Робърт кимна, включи компютъра си и докато машината зареждаше, си наля чаша силно кафе — третото за сутринта, а часът беше едва осем и половина. Веднага щом седна, на вратата се почука.

— Влез — извика той.

Млад униформен полицай отвори вратата и влезе в кабинета.

— Детектив Хънтър?

— Да, аз съм — отвърна той и вдигна чашата с кафето си сякаш за наздравица.

— Това току-що пристигна за вас. Донесе го човек от „Ел Ей Таймс“. — Докато полицаят му подаваше малък запечатан плик, погледът му се плъзна покрай рамото на детектива и се насочи към таблото със снимките на южната стена. Тялото му се напрегна и очите му пламнаха от любопитство и стъписване.

— Нещо друго? — побърза да попита Хънтър и пристъпи наляво, за да му попречи да вижда таблото.

— Ами… не.

Робърт благодари на младия полицай и го изпрати до вратата.

В плика имаше флашка и бележка от „Ел Ей Таймс“ с написана отдолу бележка.

„Това са файловете, които поиска. Дано да помогнат.

Памела Хейс“.

— Какво е това? — попита Гарсия.

— Статиите на Кристина Стивънсън от две години.

Хънтър включи флашката в компютъра си.

Карлос отиде да види какво е записано там.

Щом съдържанието се зареди на екрана, Робърт въздъхна отчаяно:

— По дяволите!

Гарсия подсвирна.

— Шестстотин шейсет и девет файла? — Той се засмя и после се закашля. — Желая ти успех. Надявам се да са по-интересни от имейлите й.

— Не бих се обзаложил.

Непосредственият проблем, с който Хънтър се сблъска, беше, че няма възможност да търси във файловете. Всеки документ във флашката беше сканирано изображение на страницата от вестника с публикуваната статия, файловете не бяха озаглавени. Имаше само датите на публикуването им.

Робърт се облегна назад на стола и си пое дълбоко дъх. Първото, което искаше да направи, беше да намери статията, която Кристина Стивънсън бе написала за Томас Полсън, софтуерния милионер. Памела Хейс му беше казала, че Кристина е написала статията преди четири месеца, и затова започна оттам и бързо прегледа всички файлове, публикувани през този период. Не му отне много време. Улучи десетката с дванайсетия файл, който отвори.

Статията беше две страници. Кристина Стивънсън два месеца беше събирала информация и бе интервюирала бивши и настоящи служителки на „Системи Полсън“. Резултатът беше отворена книга за сексуален тормоз, подкупи и заплахи. Кристина беше представила петдесет и една годишния софтуерен магнат като сексуален хищник.

Статията започваше с историята как младият Томас Полсън, тогава едва двайсет и една годишен и компютърен ентусиаст, съзира незаета ниша в пазара и златна възможност да създаде софтуерна фирма. Той взима назаем каквото може от роднини и приятели и основава „Системи Полсън“ в гаража на дома на родителите си в Пасадена. Година и половина по-късно прави първия си милион.

Статията съдържаше и три снимки на Полсън. Едната беше професионален портрет, качен и в уебсайта на фирмата, но другите две бяха по-лични, направени в нощен клуб в стил „скрита камера“. Първата показваше как Полсън целува по врата брюнетка, която изглеждаше най-малко двайсет години по-млада от него, а втората — как е стиснал за задника друга жена.

По-нататък разказът разкриваше, че младата жена е новата му секретарка, която работа във фирмата от шест месеца. Според статията Полсън черпел и омайвал всички служителки, които харесал, вкарвал ги в леглото си и после им нареждал да си мълчат, като ги заплашвал по всевъзможни начини. Статията завършваше с думите, че точният брой на жените, от които се е възползвал Томас Полсън, е неизвестен, но че го прави от повече от двайсет години.

Хънтър не се съмняваше, че тази история, отпечатана на първата страница в национален вестник с голям тираж като „Ел Ей Таймс“, сериозно е разклатила личния живот и публичния образ на Томас Полсън.

През следващия час и нещо Робърт претърси интернет за последвали или подобни статии. Искаше да разбере каква лавина е задействало написаното от Кристина. Намери няколко. Снежната топка беше голяма и разрушителна.

Попадна на една много интересна статия, също публикуваш в „Ел Ей Таймс“, отпечатана преди два и половина месеца, но не беше написана от Кристина. Там се говореше как репортажът й е пронизал в сърцето брака на Полсън. Габриела, съпругата му от двайсет и седем години, нямала представа какво прави съпругът й с някои от служителките си. Тя беше подала заявление за развод един месец след публикуването на статията. Освен това се съобщаваше, че двайсет и пет годишната им дъщеря престанала да говори с баща си.

Още един час и Робърт откри многобройни репортажи за фирмата на Полсън. Той имаше делови договори в цялата страна и очевидно заради статията на Кристина и моралните проблеми, които беше засегнала, някои от тях бяха прекратени. „Системи Полсън“ беше претърпяла значителен финансов удар.

След като прочиташе всеки репортаж, Хънтър го препращаше на Гарсия.

— Статията на Кристина Стивънсън е струвала адски много на Томас Полсън — отбеляза — Във всеки аспект на живота му. Ако някой е имал основателна причина да й отмъсти, това е той.

— Така е — съгласи се Карлос. — Но доколкото знаем, Томас Полсън не е имал причина да убива Кевин Лий Паркър, първата жертва.

Хънтър направи гримаса.

— Доколкото знаем.

Гарсия се усмихна. Много добре знаеше какви мисли се въртят в главата на партньора му.

— Ще кажа на екипа да се заеме с тази задача. — Той протегна ръка към телефона на бюрото си.

Преди Карлос да приключи разговора, иззвъня телефонът на бюрото на Робърт.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“ — отговори той, разтривайки схванатия си врат.

— Познай, детектив — каза непознатият с наелектризиращия ентусиазъм на водещ на култово телевизионно предаване. — Отново е време за шоу.

71.

Гарсия още говореше по телефона с изследователския екип, когато забеляза изражението на Хънтър — толкова студено, че можеше да смрази въздуха в кабинета. Изражение, което можеше да означава само едно — убиецът отново действаше.

Карлос мигновено си помисли за Ана и сърцето му едва не се пръсна в гърдите. Прекъсна разговора по средата на изречението, тресна слушалката и трескаво придърпа към себе си клавиатурата на бюрото си.

Хънтър включи на високоговорител и също посегна към клавиатурата си.

— Не, не, не… — прошепна Гарсия, докато с разтреперани ръце пишеше адреса в търсачката.

Уебсайтът се зареди на компютърните екрани на двамата детективи само за две секунди.

Те присвиха очи и озадачено се втренчиха в картината.

— Мамка му! — гневно възкликна Карлос и се облегна назад на стола. Инстинктивната му емоционална реакция беше облекчение. Те гледаха образ отблизо на нечие лице, но не беше Ана, а бял мъж на около трийсет и пет години с овално лице, топчест нос, закръглени бузи, тънки вежди и къса тъмна коса.

Картината беше обагрена в зеленикав оттенък и това показваше, че убиецът отново използва обектив за нощно виждане. Също като с първите две жертви предаването се излъчваше от тъмно място.

Очите на мъжа се стрелкаха насам-натам, уплашени… объркани… умоляващи… търсещи отговор. Лесно можеше да се каже, че цветът на кожата му е бял, но беше невъзможно да се определи със сигурност заради зеленикавата светлина. Кожената превръзка на устата му беше стегната толкова плътно, че се впиваше в кожата му. Лицето му беше обляно в пот и изразяваше страх.

Хънтър мълчаливо направи знак на Гарсия да се обади на Мишел и Хари от отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР. Знаеше, че оперативният отдел вече записва обаждането.

Карлос бързо извади мобилния си телефон и закри с ръка устата си, за да намали до минимум звука.

— Уебсайтът отново е онлайн — прошепна той, когато Мишел отговори.

— Знаем — каза тя с напрегнат глас. — Тъкмо щях да ви се обаждам. Опитваме се, но той пак използва огледални сайтове и отразява предаването от един сървър на друг. Не можем да го проследим.

Гарсия подозираше, че случаят ще е такъв.

— Той обади ли ви се пак? — попита тя.

— В момента е на линията. — Карлос стана и сложи телефона си на бюрото на Робърт, за да може Мишел да слуша.

Изведнъж, също като при втората жертва, се появи думата ВИНОВЕН, разположена в средата на долната част на екрана.

А после в горния десен ъгъл се изписа нова поредица от цифри — 0123. Детективите зачакаха да се появят и букви, но горният ляв ъгъл остана празен.

— Правилата са същите като последния път, детектив — каза убиецът, като се смееше. — Но днес се чувствам щедър… и смея да кажа дори малко самонадеян. Затова вместо хиляда гласа за десет минути, нека бъдат десет хиляди гласа за десет минути. Какво ще кажеш? Това би трябвало да ти даде шанс за успех.

Хънтър не отговори.

На половината разстояние в дясната страна на екрана се появи думата РАЗПЪВАНЕ, последвана от нула и зелен бутон, а след част от секундата точно под нея се изписа СМАЗВАНЕ, също последвана от нула и бутон. Двата бутона бяха дезактивирани за момента.

Детективите едновременно се намръщиха, гледайки екрана. Камерата започна бавно да се отдалечава.

Малко по малко се видя цялото тяло на мъжа. Той беше само по черни боксерки. Не беше слаб, но определено не можеше да се нарече и дебел. Изглежда, лежеше на нещо като широка дървена маса. Ръцете му бяха протегнати високо над главата и явно завързани. Мишниците му бяха избръснати. Краката му бяха разтворени малко по-широко от дължината на раменете.

След няколко дълги секунди камерата спря. Едва тогава Хънтър и Гарсия видяха ръцете и краката на жертвата и разбраха какво означава садистичният процес на гласуване.

72.

Китките и глезените на мъжа бяха плътно стегнати с дебели кожени ремъци, прикрепени към краищата на четири солидни метални вериги, свързани с механични, въртящи се цилиндри. Устройството приличаше на импровизиран, но осъвременен вариант на диба, един от най-садистичните средновековни уреди за изтезания, които бавно разпъват човешките крайници, докато ги откъснат от тялото.

В кабинета на Хънтър можеше да се чуе как пада игла.

— Съдейки по мълчанието ти — прогърмя през високоговорителите на телефона гласът на убиеца, — предполагам, че картинката започва да ти се изяснява. — Той се засмя като куче в анимационен филм.

Детективите продължаваха да мълчат.

— Но картинката все още не е пълна. Затова ще ти я покажа цялата.

Камерата започна бавно да се вдига нагоре към тавана.

Изведнъж вратата на кабинета рязко се отвори и вътре влезе капитан Блейк. На лицето й беше изписана смесица от гняв, отказ да повярва и страх.

— Гледате ли това… — започна тя, но Робърт вдигна ръка, за да й направи знак да не говори, и посочи телефона на бюрото си.

Но вече беше късно.

— Виж ти — развеселено възкликна убиецът. — Кой дойде при нас? — Той не изчака отговор. — Съдейки по гласа й, предполагам, че самият шеф на отдел „Обири и убийства“, капитан Барбара Блейк, нали така?

Барбара знаеше, че убиецът лесно може да е научил името й от официалния уебсайт на лосанджелиската полиция.

— Добре дошла в pickadeath.com, капитане. Радвам се, че се присъедини към нас днес. Колкото повече, толкова по-весело.

— Защо правиш това? — гневно попита тя.

Хънтър я погледна разярено. Първото правило в преговорите с престъпник беше да има само един преговарящ, освен ако закононарушителят не поискаше друго. Ако бяха повече, преговорите лесно можеше да се объркат и това да раздразни и да ядоса извършителя и да стане причина целият процес да се провали.

— Защо го правя ли? — Подигравателно повтори той. — Нима искаш да свърша твоята работа, капитан Блейк?

Робърт леко поклати глава и Барбара не отговори.

Камерата продължи да се вдига нагоре.

Хънтър отново се намръщи, гледайки екрана, заинтригуван от нещо. Първото, което осъзна, беше, че мястото е различно от използваното за първите две жертви. На фона нямаше тухлена стена и стаята изглеждаше много по-голяма. И после нещо друго привлече вниманието му — движение на камерата. Едва след няколко секунди разбра защо. Той погледна Гарсия и беззвучно изрече няколко думи.

Карлос не ги разбра, поклати глава и се приближи до него.

— Камерата се контролира дистанционно — прошепна Хънтър.

— Какво? — Гарсия и капитан Блейк не изглеждаха убедени.

Робърт изключи звука на телефона си.

— Начинът, по който камерата се приближава и се движи из помещението. Твърде бавно и равномерно — обясни. — Ако я държиш в ръка, движението няма да е толкова плавно и постоянно.

Карлос и Барбара отново се втренчиха в екрана.

— Той я контролира дистанционно. Може би дори не е там — добави Хънтър.

— И какво от това? — попита капитан Блейк. — Какво значение има?

Робърт повдигна рамене.

Камерата спря и всички в кабинета се вцепениха. На няколко метра над жертвата и импровизирания средновековен уред за мъчения висеше бетонна плоча. Изглеждаше дебела петдесет сантиметра, широка метър и двайсет и дълга петнайсет сантиметра. Вероятно тежеше повече от един тон. Беше окачена на много дебели вериги, прикрепени за десет метални куки, вградени в юрната повърхност на плочата. Не се виждаше на какво се държат веригите.

— Предполагам, че сега картината е пълна — ухили се убиецът. — Но красотата на онова, което създадох тук, е, че… не е необходимо да го смажа изведнъж. Мога бавно да спусна бетонния блок върху масата и полека да смачкам тялото му като гигантско менгеме, докато се строши всяка кост.

Хънтър знаеше, че ще има някаква особеност. Дибата беше уред за изтезания, а не за екзекуции. Главното й предназначение беше бавно да разтегли крайниците на човека, за да се изтръгне признание или информация. Болката, която причиняваше, беше толкова жестока, че признанието обикновено идваше много бързо, а разтягането настъпваше едва след няколко секунди. Ако обаче цилиндрите не бъдеха спрени, тялото щеше да бъде разчленено — обикновено ръцете се откъсваха от торса. Смъртта настъпваше скоро след това от загуба на кръв. Но жертвата страдаше неописуемо, преди да умре. В сравнение с инструмент за мъчения като дибата, да убиеш някого, като го премажеш с огромна бетонна плоча, беше сравнително безболезнено и много, много бързо. Убиецът нямаше да позволи това да се случи.

— Копеле — изкрещя капитан Блейк, без вече да й пука за протокола или за правилата.

Убиецът отговори със смях.

— Мисля, че е време да започнем шоуто. Приятно гледане.

Линията прекъсна.

Двата бутона на екрана се активираха и електронен часовник в долния ляв ъгъл започна да отброява времето — 10:00,9:59,9:58…

73.

В кабинета на оперативния отдел на първия етаж в сградата на Главното управление на полицията Дезире и Сет бяха залепнали за мониторите на компютрите си и гледаха какво става в pickadeath.com. Двамата, както и всички останали на етажа, не можеха да повярват на очите си.

— Мили боже! — възкликна Дезире, прекръсти се и целуна малкото златно разпятие на верижката на врата си. — Той иска хората да гласуват дали да смаже горкия човек, или да откъсне ръцете и краката му от тялото като на насекомо?

— Десет хиляди гласа за десет минути? — обади се Сет. — Това са много гласове, като се има предвид, че ще се гласува за два метода на умъртвяване.

— Мислиш ли, че ако времето изтече и убиецът не получи десет хиляди гласа, той ще удържи на думата си и ще пусне човека да си ходи?

Сет повдигна рамене.

Дезире и Сет не само следяха развоя на събитията на компютърните си екрани, но и записваха и проследяваха телефонното обаждане на убиеца.

Първото, което установиха, беше, че обаждането идва от мобилен телефон. Те веднага използваха приложение, за да издирят доставчика на услугата за джипиес координатите на телефона.

Никакъв резултат.

Нямаше джипиес.

Мигновено пристъпиха към триангулация на мобилния телефон, много по-бавен и труден процес, който обикновено отнемаше няколко минути и зависеше от два главни фактора. Първо, телефонът трябваше да остане активен по време на целия процес. Ако обаждащият се затвореше или изключеше телефона, триангулацията се проваляше. Второ, телефонът трябваше да остане в същата зона на триангулация. Ако обаждащият се беше в превозно средство и излезеше от обсега на едната от трите кули на триангулация, процесът се разпадаше и трябваше да започне отново от нулата.

Но до тук, добре.

Човекът на телефона все още беше на линията и, изглежда, не се движеше. Ако останеше на телефона още малко, вероятно щяха да определят местоположението му. Дезире и Сет обаче не се вълнуваха много от тази перспектива. Те бяха работили върху двете обаждания до Хънтър от същия извършител и бяха видели колко експертно ги местеше из целия Лос Анджелис, присмивайки се на полицията. Извършителят не беше глупав. Той много добре знаеше, че това обаждане, както и предишните две, ще бъде записано и проследено.

Единият от двата компютъра на бюрото на Сет изпиука веднъж, показвайки, че процесът на триангулация е приключил. Сет и Дезире се обърнаха към монитора, без да обръщат голямо внимание на последните координати. Те чакаха мястото на триангулация бързо да се смени, когато обаждащият се го прехвърлеше другаде, както беше направил по време на първото обаждане.

Това обаче не се случи.

Изминаха десет, двайсет, трийсет секунди, но мястото оставаше същото.

— Не може да бъде — промълви Сет и се наведе над клавиатурата. Едва тогава забелязаха координатите на източника на телефонния разговор.

— Боже мой!

74.

— Реално ли е това? — попита капитан Блейк. Очите й бяха вперени в монитора на компютъра на бюрото на Хънтър.

Бяха изминали по-малко от шейсет секунди, откакто електронният часовник в долния ляв ъгъл на екрана беше започнал да отброява десетте минути.

СМАЗВАНЕ — 1011.

РАЗПЪВАНЕ — 1089.

— Още не е изминала една минута, а вече са гласували повече от две хиляди души? — Тя най-после погледна Робърт.

— Той вероятно пак е качил линкове в някои големи социални мрежи — отговори Хънтър.

— Така е — чуха се едва доловими думи от телефона на Гарсия. Мишел Кели все още беше на линията.

Карлос бързо я включи на високоговорител.

— Би ли повторила, Мишел?

— Казах, че той наистина е качил линкове в няколко големи социални мрежи. Мина минута, а сайтът вече е получил… — Последва кратко мълчание, нарушено от тракане по клавиатура. — Близо четири хиляди гласа и броят се увеличава с всяка секунда.

— Страхотно — отбеляза Барбара. — Отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР може би ще направи нещо по въпроса?

— Вече правим всичко, което можем — отвърна Мишел. — Но този тип сякаш предугажда всеки ход, който предприемем. Накъдето и да се обърнем, сблъскваме се със стена.

— С Хари записвате ли предаването? — попита Хънтър.

— Хари не е тук, но аз го записвам — отговори Мишел.

ЧАСОВНИК: 7:48,7:47,7:46…

СМАЗВАНЕ — 3339.

РАЗПЪВАНЕ — 3351.

Телефонът на капитан Блейк започна да вибрира в джоба на сакото й. Тя го извади и погледна екранчето. Обаждаше се кметът на Лос Анджелис. Тя много добре знаеше какво означава това. Отказа разговора и върна телефона в джоба си. В момента нямаше време за безсмислени спорове. Щеше да говори с кмета, когато решеше.

Гарсия отстъпи назад от бюрото си и нервно потърка лице, а после отмести поглед от екрана и наведе глава. Робърт прочете мислите му. След случилото се вчера подсъзнанието на приятеля му не можеше да не си представи възможно най-лошия сценарий за него, заменяйки мъжа на екрана със съпругата му Ана.

Гарсия бързо разтърси глава, опитвайки се да прогони мисълта, и изчака една-две минути ускорените удари на сърцето му постепенно да се успокоят. След това отново прикова очи в екрана.

Капитан Блейк също се изнервяше. Безпомощността да наблюдават гласуването, без да могат да си помръднат пръста, за да го спрат, замърсяваше въздуха в стаята като атака със зарин.

— Повече от десет хиляди гласа — обади се Мишел. — Разпространява се като вирус.

ЧАСОВНИК: 6:11,6:10,6:09…

СМАЗВАНЕ — 5566.

РАЗПЪВАНЕ — 5601.

— Не може да е истина — каза Барбара.

Телефонът на бюрото на Хънтър отново иззвъня — вътрешно обаждане. Той грабна слушалката.

— Детектив Хънтър, аз съм Сет Рийд от оперативния отдел. Няма да повярвате, но проследихме обаждането.

Сет грешеше. В момента Робърт би повярвал на всичко. Той включи обаждането на високоговорител.

— Определили сте мястото на източника на обаждането?

— Точно така. Човекът остана на линията достатъчно дълго и този път не местеше обаждането из целия град.

Детективите се намръщиха. Убиецът не би допуснал такава грешка.

— Да ме вземат дяволите — възкликна капитан Блейк и протегна ръка към телефона на бюрото на Карлос, готова да събере цялата лосанджелиска полиция, ако е необходимо.

— Е, къде е мястото?

— Ами, там е работата, че… — отвърна Сет. — Той е на Западна първа улица, някъде около номер сто.

— Какво? — попитаха едновременно Хънтър, Гарсия и капитан Блейк, обръщайки се към телефона на бюрото на Робърт.

— Тази сграда е номер сто на Западна първа улица — каза Барбара и остави телефона на Гарсия. — Нима ми казваш, че убиецът се обажда някъде около Главното управление на полицията?

— Да — отвърна Сет. — Точно това ви казвам.

75.

— Хей, Спинър, ела да видиш нещо — извика Тим на най-добрия си приятел, докато с широко отворени очи гледаше екрана на смартфона си.

Тим беше на шестнайсет, а Спинър — на седемнайсет. Двамата учеха в гимназията в Глендейл и както правеха всеки ден след училище, се упражняваха да карат скейтборд на рампите в парка „Вердуго“.

Спинър обърна с крак скейтборда си и се завъртя на сто и осемдесет градуса, за да се обърне към приятеля си. Тим си почиваше и седеше на ръба на бъбрековидната площадка, в която караха.

— По дяволите, пич, пак ли си ти? — Той поклати глава. — Трябва да караш повече и да стоиш по-малко в Туитър. Какво има?

— Трябва да дойдеш да видиш, братко. Абсолютно извратено.

Спинър спря и направи гримаса на Джени, също ученичка в гимназията в Глендейл, която се мотаеше в парка заедно с тях. Тя също обичаше да кара скейтборд, но имаше да учи още много, за да стане поне наполовина добра колкото Тим и Спинър.

Спинър и Джени взеха скейтбордовете си и се приближиха до Тим.

— Някакво ново движение ли? — попита Спинър.

— Не, пич. — Той поклати глава. — Помниш ли онзи откачен уебсайт, за който ти казах, pickadeath.com?

— Онзи, за който каза, че е някаква реклама за филм ли? — попита Джени.

— Да, но нали видяхте вестника преди два дни — отговори Тим. — Не е било реклама, братко. Било е реално. Някакъв смахнат перверзник е убил жената на живо онлайн.

— Може би кучката е заслужавала — подхвърли Спинър.

Джени го ощипа по рамото.

— Не бъди гаден, Спинър. Ужасно е да го кажеш.

Той повдигна рамене.

— Само си говорим.

— Все едно. — Тим махна с ръка, за да ги прекъсне. — Току-що получих съобщение по Туитър от Мел. Сайтът отново е онлайн. Вижте тази гадост. — Показа им смартфона си.

Спинър и Джени едновременно се намръщиха, като видяха екрана.

— По дяволите, реално ли е това? — попита Спинър с блеснали очи.

— Миналия път е било реално — отвърна Тим. — Затова мисля, че и сега е наистина. Някой ще умре.

На лицето на момичето се изписа отвращение.

— Това е супер извратено. Ще гледате как някакъв нещастник ще бъде убит на живо по интернет?

— Да, по дяволите — отговори Спинър. — И не знам от какво се оплакваш. Ти гледаш всичките тъпи риалити предавания по телевизията.

— Несравнимо е — възрази тя.

— Изобщо не е така. Това бие всичко. Трябва да го нарекат „Американски мъртъв идол“.

— Харесва ми — каза Тим.

— Няма да го гледам — раздразнено заяви Джени, скочи на скейтборда си и подкара обратно към площадката.

— Гласува ли? — попита Спинър, без да го е грижа за Джени.

— Още не.

— Дай ми секунда. — Спинър извади телефона си от джоба. — Кажи ми адреса и да изпържим нещастника.

76.

Въпреки че прозорецът в кабинета на детективите гледаше към Саут Спринт Стрийт в западната страна на сградата на Главното управление на полицията, всички в стаята инстинктивно се обърнаха към него.

— Шегувате се — отсече капитан Блейк. — Как е възможно, когато той предава всичко това в момента?

— Защото контролира дистанционно камерата и всичко останало — отвърна Робърт. — Ето как.

Барбара се замисли.

— Копеле — измърмори и после попита Сет: — В парка ли е той?

Паркът „Сити Хол“ или „Саут Лон“, както го наричат мнозина, обхваща площ от 1,7 акра, засенчена от гъст балдахин от дървета, намира се пред известната сграда на Кметството на Лос Анджелис и се простира до Западна първа улица, срещу входа на Главното управление на полицията.

— Може и да е там — призна Сет и обясни: — Трябваше да използваме триангулация, която обаче не беше толкова точна, както ако той носеше телефон с джипиес. Но въпреки това, тъй като говорим за центъра на Лос Анджелис, триангулацията е много по-добра, отколкото ако той се обаждаше от някоя друга част на града, стеснихме кръга до район само от петдесет — сто метра.

— И този район е около Главното управление на полицията? — отново попита капитан Блейк, която все още се съмняваше.

— Да — още веднъж потвърди Сет.

— Добре, благодаря. — Барбара пак протегна ръка към телефона на бюрото на Гарсия.

— Какво ще правиш, капитане? — попита Хънтър.

— Ще изпратя там всеки, когото мога. Какво ще кажеш?

— И какво ще им наредиш да направят? — попита Карлос. — Да арестуват всеки мъж с мобилен телефон?

Тя млъкна и ги изгледа.

— Психопатът, отговорен за това, е пред прага ни. — Капитан Блейк посочи компютърния екран. — Искате да стоя тук и да не правя нищо?

ЧАСОВНИК: 4:41,4:40,4:39…

СМАЗВАНЕ — 8155.

РАЗПЪВАНЕ — 8146.

— Вероятно е бил там по време на обаждането — предположи Карлос. — Той е достатъчно арогантен и тези игри го зареждат с енергия, но съм сигурен, че отдавна си е отишъл, капитане. Знаел е, че ще проследим обаждането. Засякохме местоположението му, защото той е искал. Всичко е било планирано.

— Карлос е прав — съгласи се Робърт. — Той е искал да знаем, че се обажда някъде близо до Главното управление на полицията, и съм убеден, че е знаел точно колко време ще ни отнеме да триангулираме обаждането му.

— Минаха шест минути, откакто той прекъсна разговора — обяви Гарсия. — Вероятно вече е на няколко километра от тук.

— Не мисля така — възрази Хънтър. — Смятам, че той е наблизо.

Барбара го погледна гневно.

— Както каза Карлос — обясни той, — убиецът е арогантен и играта на котка и мишка го вълнува твърде много. Дошъл е чак до прага ни, за да ни дразни и да направи играта си малко по-предизвикателна и забавна… поне за него. Ще иска да види как ще реагираме на шегичката му. Ще наблюдава Западна първа улица и „Саут Лон“ някъде отблизо… — Хънтър млъкна и се замисли за нещо. Спомни си спалнята на втората жертва и онова, което бяха намерили на остъклената стена зад завесата. — Не, почакайте, греша. Той няма да наблюдава, за да види как ще реагираме, а дали ще я намерим.

Капитан Блейк сбърчи чело.

— Какво да намерим?

— Някаква улика. Защото той обича да играе така.

Барбара вдигна телефона на бюрото на Гарсия, набра вътрешен номер и започна да издава заповеди.

— Кажи им да проверят парка и улиците около Главното управление на полицията, капитане — рече Хънтър.

— Да претърсят всичко — кофи за боклук, пейките в парка, цветните лехи, канавките.

ЧАСОВНИК: 3:15,3:14,3:13…

СМАЗВАНЕ — 9199.

РАЗПЪВАНЕ — 9180.

Камерата показа в едър план мъжа, завързан за дървената маса. Страхът, изписан на лицето му, се беше засилил десетократно, сякаш бе получил някакво предупреждение или чувстваше, че времето му изтича.

Беше доказан факт, че ако човешкото тяло бъде лишено от някое от сетивата си, останалите компенсират със свръхчувствителност. Може би това заедно с огромния приток на адреналин му даде сили и той изведнъж се раздвижи и започна да се бори — дърпаше се, мяташе се и риташе, колкото можеше. Обаче беше напразно. Кожените ремъци бяха стегнати твърде добре и веригите бяха твърде яки. Никой, колкото и силен физически да беше, не би могъл да се измъкне от онази маса за мъчения.

Борбата на мъжа спря толкова внезапно, както беше започнала. Малкото сили, които му бяха останали, сега вече бяха напълно изчерпани. Всичките му надежди и молитви го бяха изоставили.

„Никой няма да дойде. Няма да има чудо в последната минути.“

— Защо продължават да гласуват хората, по дяволите? — зачуди се капитан Блейк. — Всички знаят, че това вече не е игра, нито рекламен клип за филм, а се случва в действителност. Вестниците се погрижиха всички да разберат това. — Посочи екрана. — Ясно е, че човекът ще умре. Няма измама. Няма трикове. Всичките го знаят и пак гласуват… Защо?

— Защото това е реалността, в която живеем днес, капитане — отговори Хънтър. — На никого не му пука. Хората качват в Ю Тюб видеоклипове как си разменят шамари или побоища между банди и ги гледат стотици хиляди потребители. Колкото повече е насилието, толкова по-добре. И искат още. Покажеш ли им реално насилие, не инсценирано с актьори, не илюзорно, те скачат от радост. А превърнеш ли го в „риалити шоу“ и дадеш ли на хората възможност да участват, като гласуват, ще се включат милиони, тръпнещи от нетърпение да натиснат бутона само за да видят какво ще стане. Убиецът знае това. Познава психологията им. Знае в какво безумно общество живеем. Затова е толкова самоуверен. Знае, че това е игра, която не може да загуби — печеливша формула, която виждаме всеки ден по телевизията.

Камерата показа в едър план лицето на мъжа. Насълзените му очи бяха още по-тъжни. В израза им нямаше друго. Той знаеше, че всичко е свършило.

Мобилният телефон на Барбара отново започна да звъни в джоба й. Този път тя дори не го погледна и го остави да звъни.

ЧАСОВНИК: 2:04,2:03,2:02…

СМАЗВАНЕ — 9969.

РАЗПЪВАНЕ — 9965.

В стаята настъпи пълно мълчание.

ЧАСОВНИК: 1:49,1:48,1:47…

СМАЗВАНЕ — 9995.

РАЗПЪВАНЕ — 9995.

Всички затаиха дъх.

… 10000.

77.

Мониторите потъмняха, сякаш камерата, която предаваше, беше изключена. Секунда по-късно отново се появи думата РАЗПЪВАНЕ, по-голяма и кървавочервена, и замига в средата на тъмния екран, бързо последвана от цифрата 10 000.

Всички в кабинета на Хънтър бяха като вкаменени.

Проблясващата дума и цифрата избледняха и се завърна образът на мъжа, завързан за дървената маса. Този път на екрана нямаше нищо друго — нито бутони, нито думи или цифри.

Камерата отново се отдалечи, позволявайки на зрителите да видят опънатото тяло на жертвата заедно с четирите кожени ремъка и част от веригите.

Капитан Блейк вдигна ръце към лицето си и ги събра пред носа и устата си, сякаш се готвеше да каже молитва, но от устните й не се отрони нито дума.

Изведнъж от високоговорителите на компютрите на бюрата на двамата детективи се разнесе силно механично стържене, което ужаси всички в стаята. Цилиндрите бяха активирани.

— Какво става, по дяволите? — попита Барбара.

— Той включи микрофона на камерата — отвърна Хънтър и усети, че сърдечният му ритъм се ускорява. — Иска да чуем как ще умре жертвата.

Тишината в кабинета беше пронизана от първия писък на агония на мъжа, заглушен само от стегнатата превръзка на устата му. Тръпки полазиха по гърбовете на всички.

— Повече от четвърт милион зрители гледат — обяви Мишел, която все още беше на телефона. Гласът й беше изпълнен с гняв и тъга.

— Няма ли начин да заглушиш предаването? — попита капитан Блейк.

— Бих искала да има — отвърна Мишел.

Мъжът отново изкрещя, този път се опитваше да изрече думи, но превръзката и непоносимата болка, която изпитваше, правеха неразбираемо онова, което се мъчеше да каже. От устата му се разхвърчаха слюнки и кръв, които образуваха тънка червеникава мъгла и се разплискаха по лицето, врата и гърдите му.

Човекът инстинктивно протегна врат, сякаш това щеше да даде някой допълнителен сантиметър на ръцете и краката му, макар и за кратък миг, но не стана така. Болката вече беше стигнала до всяко мускулно влакно в тялото му. Скоро влакната щяха да бъдат опънати отвъд предела на човешката издръжливост и това щеше да ги накара да загубят способността си да се свиват и да ги направи напълно безполезни. После влакната щяха да започнат бавно да се късат, раздирайки мускулите и да удавят тялото в невъобразима болка.

Мъжът забели очи и клепачите му потрепнаха като крила на пеперуда. Имаше такъв вид, сякаш щеше да припадне, но той се закашля силно няколко пъти, а после отметна глава и повърна.

Капитан Блейк отмести очи от екрана.

Хънтър стисна юмруци.

Следващият звук, който жертвата издаде, не беше точно писък, а гърлен крясък.

Гарсия притеснено вдигна ръка към лицето си и потърка чело, закривайки очи. Подсъзнанието пак му въртеше номера.

Разнесоха се две ясни изпуквания.

Робърт стисна зъби и затвори очи за миг. Знаеше, че изпукванията са от скъсването на хрущяли и може би сухожилия. Много скоро щяха да чуят мъчителния звук от чупене на кости.

Мъжът отново отвори очи, но те вече блуждаеха унесено, сякаш беше дрогиран.

Кожените ремъци се бяха врязали дълбоко в плътта му. От китките му капеше кръв, очертавайки тънки червени вени по ръцете му. Краката му също бяха облени в кръв там, където ремъците се бяха впили в глезените му.

Следващият звук, който чуха, беше чупене на кости.

— О, боже! Не! — извика Мишел по телефона.

Кожата около мишниците на мъжа започна да се разкъсва.

Капитан Блейк не откъсваше очи от екрана, но запуши ушите си. Не знаеше още колко дълго ще издържи.

Механичните цилиндри започнаха да работят по-трудно, за да преодолеят съпротивлението на мускулите, и стърженето се засили и стана по-пронизително, като канцеларска машина за рязане на хартия, която се бори да захапе твърде много листа.

Мъжът се напъна, сякаш отново се готвеше да изкрещи, но вече не му бяха останали сили, нито въздух или глас… никакъв живот. Главата му клюмна на една страна и очите му отново се забелиха, а после клепачите му се затвориха. Тялото му потрепери конвулсивно няколко пъти и след това от мишниците му бликна кръв, когато дибата започна да откъсва ръцете от торса му.

Сега беше въпрос на секунди, преди натискът, упражнен върху цилиндрите, да скъса брахиалната артерия, главния кръвоносен съд в раменете, и да предизвика масивна загуба на кръв.

Всички видяха как това се случи.

От торса на мъжа с невероятна бързина и налягане изригна фонтан от кръв там, където бяха ръцете.

Безръкият човек се изви и потрепери конвулсивно няколко пъти, но всеки път все по-немощно от предишния, докато се отпусна неподвижно.

Три секунди по-късно уебсайтът се изключи.

78.

Беше изминал почти един час, откакто pickadeath.com се беше изключил. Капитан Блейк се беше върнала в кабинета си и през повечето време бе разговаряла с кмета на Лос Анджелис, директора на полицията и губернатора на Калифорния. Всички искаха отговори, но тя имаше само още повече въпроси.

Не беше изненадващо, че пресата вече обсипваше отдела за връзки с медиите на лосанджелиската полиция със стотици въпроси и искания за интервюта. Барбара упорито отказваше да насрочи пресконференция, защото много добре знаеше какво ще се случи. От всички краища на залата щяха да ги замерват с въпроси и забележки — някои предизвикателни, други гневни, но всичките подигравателни за работата на полицията и специалния отдел „Убийства“ досега. Капитан Блейк знаеше, че все още няма да могат да дадат отговор на нищо и че това ще зареди с енергия медиите да критикуват усилията им и да направят историята още по-сензационна. Не, засега никакви въпроси.

Вместо това отдел „Връзки с медиите“ на полицията щеше да даде ново изявление за пресата. Изявлението нямаше да разкрие нищо за развитието на разследването. Истинската му цел щеше да бъде да поиска съдействие от медиите, като разпространи призив за разпознаване на последната жертва. Изявлението щеше да бъде придружено от снимка на жертвата, направена в началото на предаването онлайн, с молба всеки вестник да я отпечата и всяка телевизионна станция да я излъчи, колкото е възможно по-скоро. Все някой трябваше да знае кой е мъжът.

79.

След предаването по интернет Гарсия се обади на Ана, която беше на работа. Тя беше добре. Не знаеше нищо за случилото се преди малко, но скоро щеше да научи. Той не можеше да направи нищо по въпроса. Само искаше да се увери, че Ана е добре. Затвори телефона, отиде в тоалетната, заключи се в кабинката и повърна.

Хънтър седеше зад бюрото си и правеше всичко възможно да събере мислите си, докато се бореше с неудържимото желание да повърне. Знаеше, че трябва отново да изгледа цялото предаване, може би няколко пъти, но още не можеше да се насили да го направи. В момента имаше нужда да излезе от кабинета.

Две минути по-късно Робърт и Карлос бяха долу и разговаряха със старшия сержант, който отговаряше за претърсването на парка „Сити Хол“ и улиците в непосредствена близост до Главното управление на полицията.

— Засега намерихме само боклуци — съобщи сержантът, раздразнен, че са му възложили задачата да рови из отпадъци. Той беше дежурил на рецепцията през целия ден и нямаше представа какво се е случило преди по-малко от петнайсет минути. — Всевъзможни опаковки — продължи сержантът с ироничен тон — от бургери, сандвичи, десертни блокчета, кексчета — какво ли не. Събрахме купища тенекиени кутии, бутилки и картонени чаши от кафе.

Хънтър го слушаше, но оглеждаше парка, улиците и сградите около него. Беше сигурен, че убиецът все още е наоколо. Убиецът се гордееше твърде много с извършеното, за да си тръгне, без да се наслади на резултата от дръзкия си номер да се обади от място близо до Главното управление на полицията и може би да остави нещо, което ченгетата да намерят. Психопат или не, това би му се понравило. Принципът е същият, както когато човек изненада някой друг с подарък, който дълго е правил или избирал. Истинското задоволство идва, когато гледаш реакцията на човека, докато разопакова подаръка.

„Да — помисли си Робърт, — убиецът наблюдава. Той е наблизо. Няма съмнение. Но къде?“

Очите му продължиха да търсят, но натовареният час на деня току-що беше започнал. Хората излизаха от работа и се отправяха към домовете си. По улиците и в парка имаше твърде много хора, твърде много обществени сгради обграждаха района и имаше твърде много места, откъдето някой лесно можеше да наблюдава парка, без да изглежда подозрителен или да го забележат. В центъра на Лос Анджелис убиецът не би намерил по-добро място от парка „Сити Хол“ за онова, което си беше наумил. А местоположението на парка на отсрещната страна на улицата срещу Главното управление на полицията беше идеална премия.

Сержантът извади носна кърпа от джоба на панталоните си и избърса потното си чело.

— Слагаме в пликче за веществени доказателства всеки боклук и знаете ли защо? — Той не изчака отговор. — Защото никой не ни каза какво точно да търсим там, по дяволите, и ако е опаковка от дъвка и го пропуснем, моят задник ще се пече на огъня, а аз нямам намерение да губя пенсията си заради тази тъпотия. Вие го искате, затова прегледайте боклуците. Желая ви успех.

Радиопредавателят, закачен на колана на корема му, изпращя силно и после се чу тънък глас:

— Сержант… мисля, че… тук.

Той взе предавателя и щракна бутона „Говори“.

— Не чух нищо, полицай. 10–1. Повтори.

Двамата детективи знаеха, че 10–1 е полицейският код за „лошо приемане“.

Отново се разнесе пращене.

Сержантът се премести от другата страна на Хънтър и Гарсия.

— Казах, че мисля, че открих нещо тук, сержант — отговори полицаят. Този път думите му се чуха много по-ясно.

Сержантът инстинктивно погледна двамата детективи, за да провери дали са чули съобщението.

Те го бяха чули.

— Да ме вземат дяволите — рече. — Какво намери?

— Не съм съвсем сигурен, сержант.

— Добре. Къде си?

— В североизточния край на парка, до кофата за отпадъци.

Хънтър, Гарсия и сержантът се обърнаха и погледнаха в указаната посока. Те стояха до фонтан на Пътман, точно в средата на парка, недалеч от североизточния ъгъл, и видяха млад полицай, който стоеше до кофа за боклук и им махаше. Тримата бързо се отправиха към него.

Полицаят беше на двайсет и няколко години и, изглежда, наскоро беше завършил Академията. Имаше будни сини очи, пъпчиво, червендалесто лице и заострен като връх на молив нос. Носеше ръкавици и държеше компактна черна камера. Той поздрави всички, като кимна.

— Намерих това тук, сержант. — Посочи кофата за отпадъци вляво от него. — Беше пъхната в обикновен кафяв плик от сандвич. — Той даде камерата на сержанта, който й хвърли един поглед и я предаде на Хънтър.

— Ваша е — каза с незаинтересуван вид.

Робърт надяна ръкавици и взе камерата. От едната и страна пишеше „Сони Хендикам СХ250 HD“. Имаше екранче.

— Не знам какво точно търсим тук — обясни полицаят, — но това е чисто нова цифрова камера, която струва неколкостотин долара. Мястото й не е в боклука.

— Къде е пликът от сандвич, в който е била камерата? — попита Хънтър и ченгето веднага извади прозрачен найлонов плик за веществени доказателства.

— Всичко е опаковано и готово за лабораторията — отговори младият полицай. — Реших, че някой ще иска това да бъде отделено от останалия боклук.

Гарсия кимна одобрително на добрата работа на ченгето и после бързо огледа плика от сандвич.

Нямаше нищо. Никакви знаци, петна или нещо написано.

Двамата с Робърт отново насочиха вниманието си към камерата.

— Опита ли се да я включиш? — попита Хънтър.

Младият полицай поклати глава.

— Не е моя работа. Намерих я и веднага ви се обадих.

Робърт кимна. За миг се замисли дали да не занесе камерата право на криминалистите, но нямаше ясни доказателства, че камерата е оставена от убиеца.

Той отвори екранчето и се вцепени. Не беше необходимо да предава камерата на криминалистите, за да разбере. Пред него беше цялото потвърждение, от което се нуждаеше.

80.

Мъжът стоеше на пълната с хора автобусна спирка близо до северозападния край на парка „Сити Хол“ и спокойно наблюдаваше събитията, които се развиваха в „Саут Лон“. Трябваше да признае, че е изненадан.

Смяташе да използва кървавочервен маркер и да напише „Детектив Робърт Хънтър — лосанджелиска полиция“ на плика от сандвич, който остави в кофата за боклук в североизточния край на парка преди по-малко от час. Така щеше да бъде сигурен, че ако някой друг намери плика, например боклукчия (бездомниците не ходеха в парка поради близостта му до Главното управление на полицията), ще го занесе в Главното управление на полицията. Но накрая се отказа. Беше прочел много неща за детектив Робърт Хънтър през последните няколко месеца. Той би трябвало да е „една класа над другите“ според някои от статиите, които мъжът беше прочел. Е, колко добър беше, щом не съзираше, че има скрита причина във факта, че на полицията беше позволено да проследи последното обаждане. Причината, различна от фактора на забавление, беше, че мъжът се намира пред вратата им, докато ги тормози.

Трябваше обаче да признае, че малко се изненада, защото нещата се бяха развили бързо, по-бързо, отколкото предвиждаше. Много скоро след като гласуването по интернет приключи, екип от петима униформени полицаи излезе от сградата на Главното управление на полицията, пресече улицата и се отправи към парка. Единият, ченге с пъпчиво червендалесто лице и заострен нос, едва не се блъсна в него. Екипът се ръководеше от пълен старши полицай, вероятно сержант, вече твърде стар и дебел за физически взискателна работа. Четирите млади ченгета под командването му очевидно бяха инструктирани да претърсят парка, без да спират да разпитват хората.

Устните на мъжа се разтеглиха в иронична усмивка. „Може би все пак славата на детектив Хънтър е оправдана.“ Беше сигурен, че заповедта полицаите да претърсят парка, вместо да губят време да разпитват минувачите, е издадена от детектив Хънтър. Това означаваше, че той много бързо е направил връзката между установеното място на обаждането и вероятността там да бъде оставена улика или загадка.

— Не е зле, детектив Хънтър — прошепна мъжът. — Никак не е зле.

Усмивката му стана по-широка, когато видя самия детектив Хънтър, следван от детектив Гарсия, да излизат от Главното управление на полицията и да тръгват към парка. Израженията на лицата им показваха отчаяние, поражение, неотслабващо безпокойство и може би дори страх. Същото изражение, което беше изписано и на неговото лице в продължение на много години. Но вече не.

Левият крак отново го заболя и докато разтриваше с длан коляното си, видя, че младото ченге, което претърсваше североизточния край на парка, маха на двамата детективи и сержанта.

Усмивката му стана още по-широка и той почувства вълнение.

Полицаят я беше намерил.

Докато автобус номер седемдесет за Ел Монте спираше на спирката, мъжът видя, че детектив Хънтър отвори екранчето на камерата. Изражението му накара мъжа да изпита желание да се изсмее на глас, но той се обърна, качи се в автобуса и седна отзад.

Време беше да довърши всичко.

81.

Сержантът и полицаят със заострения нос протегнаха вратове, за да видят по-добре екранчето на камерата, а после се намръщиха и лицата им помръкнаха.

Те видяха същото като Хънтър и Гарсия, но не го разбраха.

— Копеле — измърмори Карлос. Дъхът му заседна в гърлото.

Робърт не каза нищо, но отмести поглед от камерата и отново започна да оглежда парка. Убиецът не би искал да пропусне това събитие. Той обаче чакаше момента, когато ще намерят малкия му подарък. Хънтър беше сигурен, че убиецът ще иска да ги гледа, за да види изненадата на лицата им. За убиеца това щеше да бъде идеална кулминационна точка.

Натовареният час обаче набираше инерция и улиците и паркът ставаха все по-оживени. Хората го пресичаха във всички посоки и бързаха да отидат някъде. Робърт се оглеждаше напрегнато. Той разбираше, че убиецът се нуждае само от една-две секунди, за да се наслади на мига и да се присмее на отчаянието им. След това, доволен, той отново щеше да се слее с тълпите и да остане анонимен. Поредният честен човек, който се прибира у дома след работа. Нямаше причина убиецът да задържа погледа си върху малката им група по-дълго от кратък миг, за да рискува да го забележат.

Може би ако беше погледнал първо на запад, Хънтър щеше да забележи мъжа, който стоеше на автобусната спирка близо до северозападния ъгъл на парка и гледаше право към тях. Усмивката на лицето му беше безочлива, арогантна… и дори горда. Робърт обаче вдигна глава от камерата в ръцете си и инстинктивно погледна напред. Гледаше на изток. Когато погледът му стигна до спирката, мъжът се беше обърнал с гръб към тях и търпеливо чакаше в края на опашката, готов да се качи в автобуса — поредният пътник, който се връща от работа в натоварения час.

Хънтър не го видя.

И отново насочи вниманието си към камерата.

Използвайки специален маркер за писане върху стъкло, убиецът беше написал думата РАЗПЪВАНЕ на екранчето.

— Разпъване? — Сержантът сбърчи нос. — Това говори ли ви нещо, момчета?

Гарсия кимна мълчаливо и усети как в стомаха му се стяга нещо, когато подсъзнанието му започна да бълва хаотични образи от предаването.

Показалецът на Робърт несигурно и колебливо се доближи до бутона „Включи“, докато се подготвяше за новата изненада, която им беше оставил убиецът, но съмненията му се разсеяха бързо.

Той натисна бутона.

Не се случи нищо.

Хънтър опита отново.

Пак нищо.

— Батерията, изглежда, се е изтощила — отбеляза младото ченге.

Въпреки че не се надяваше оттам да излезе някаква улика, Робърт помоли сержанта веднага да занесе плика от сандвича на криминалистите. Двамата с Карлос се втурнаха към сградата на Главното управление на полицията и отидоха право в отдел „Компютърни престъпления“.

82.

Денис Бакстър им каза, че е гледал цялото предаване по интернет от бюрото си, но че няма представа, че обаждането на убиеца е било проследено. Хънтър му разказа набързо какво се беше случило през последните няколко минути.

— И той е оставил това в кофа за боклук в парка? — попита Бакстър, поглеждайки компактната камера, която Робърт беше сложил на бюрото му. На отвореното екранче се открояваше думата РАЗПЪВАНЕ.

— Да — потвърди Гарсия. — Убиецът, изглежда, е контролирал всичко дистанционно.

Денис се замисли.

— Трудно ли е да се направи? — попита Карлос.

— За обикновен човек ли? Доста трудно. Но за човек с неговите познания по компютърно програмиране и електроника, съвсем не. Трябвало е само да разработи приложение, което следи процеса на гласуване, и да го свърже с втора програма, която контролира механизма на двата метода на умъртвяване. Щом някой от тях стигне до определен брой, в случая десет хиляди, това активира механизма за този метод на умъртвяване. Същото устройство като на всеки таймер, но вместо определен час, той е използвал бройка. Приближаването и отдалечаването на камерата по време на предаването лесно могат да се контролират отвсякъде с елементарно приложение за смартфон.

Нечий личен мобилен телефон иззвъня няколко бюра по-нататък, привличайки вниманието на всички. Мелодията беше от първия филм „Междузвездни войни“.

Хънтър размишляваше върху думите на Бакстър. Истината беше, че убиецът можеше да е направил същото и с предишните предавания. Можеше да ги е контролира дистанционно, ако беше искал. Не беше необходимо да бъде на местопрестъплението и да оставя доказателства, че е бил там.

Денис извади ръкавици от най-горното чекмедже на бюрото си, надяна ги и внимателно взе камерата.

— Батерията, изглежда, е изтощена — обясни Гарсия. — Можеш ли да я заредиш?

Бакстър кимна.

— Да. — Но вместо това, той обърна камерата и отвори едно капаче в долната част, а после спря и прехапа устни.

— Но тук няма значение дали батерията е заредена.

— Какво искаш да кажеш?

— Това е „СХ250 Хендикам“ — обясни и посочи номера на модела, щампован отстрани на камерата. — Доста широко разпространена камера и причината да е по-малка от някои по-скъпи модели е, че няма твърд диск. Използва нещо, наречено флаш памет „дуо“. Това означава, че камерата няма вградена памет. Всичко, което снима, се съхранява в преносима памет, която се включва тук. — Посочи отвореното капаче. Отделението беше празно. — В този модел дори след като отвориш капачето, трябва да натиснеш флаш паметта, за да изщрака, преди да излезе. Това е двоен предпазен механизъм и означава, че преносимата памет не е изпаднала по грешка, а е била извадена.

Това накара двамата детективи да се замислят.

— Мога да я заредя, ако искате. Камерата ще се включи, но нищо повече. Няма да има образи, ако това очаквате.

Детективите очакваха точно това.

— Значи от камерата нищо не може да се извлече? — попита Карлос.

— По отношение на образ, не — отвърна Бакстър. — Както казах, камерата няма твърд диск, който да се изследва. Без флаш паметта тя е като стар фотоапарат без филмче, нищо повече от кутия с обектив.

— Нека да го направим въпреки това — предложи Робърт след кратко неловко мълчание. В момента не беше готов да подмине нищо, свързано с убиеца.

— Дайте ми секунда — рече Денис и изчезна в склада. След няколко минути се появи и включи камерата да се зарежда.

Камерата работеше, но разпозна, че й липсва преносима памет, и изключи менюто „Гледай и превъртай“.

— Да. Няма флаш памет, няма записан образ, който да видим — отбеляза Бакстър.

Всички дълго мълчаха. Хънтър трябваше да признае, че беше очаквал, че камерата ще съдържа някакви кадри. Не знаеше какви точно — може би кратък клип на някоя от жертвите, преди да бъде отвлечена, или как моли за милост. Някаква нова приумица само за да затормози още повече мислите и разследването им.

„Защо ще ни оставя «празна» видеокамера?“

Ако искаше само да докаже, че наистина е стоял навън, докато се е обаждал, убиецът можеше да напише малката си гавра с полицията абсолютно на всичко — лист хартия, кутия от бургер, опаковка от сандвич, картонена чаша. Той несъмнено беше очаквал, че щом обаждането бъде проследено, полицията веднага ще изпразни и ще прибере съдържанието на всяка кофа за боклук в парка и около Главното управление на полицията. Накрая щяха да намерят посланието, на каквото и да беше написано.

„Не — реши си Хънтър. — Дори една компактна камера е твърде голяма и неудобна за такава елементарна задача. Трябва да има друга причина.“

Следващото, което му хрумна, беше, че камерата може би е принадлежала на жертвата. Може би мъжът я беше носил, когато е бил отвлечен. Може би затова липсваше преносимата памет. Може би жертвата неволно беше заснела убиеца, докато се разхожда по улицата, купува си хотдог, на бензиностанция или по-лошо… нещо уличаващо. Нещо, което би издало самоличността на убиеца. Може би затова мъжът беше станал последната жертва. Трябваше да изчакат криминалистите да изследват камерата и да се надяват да получат нещо от нея.

Робърт не си спомняше разследване, когато да се е чувствал толкова победен и безсилен. Разполагаше само с дълъг списък от „може би“, „ако“ и „но“ и в нищо нямаше логика. Три жертви, изтезавани и убити по най-жестоки начини, докато той наблюдаваше, без да е в състояние да помогне. И чувството за безпомощност се разпространяваше в него като силна отрова. Дори мислите му ставаха все по-объркани.

Хънтър беше прав. Играта на котка и мишка вълнуваше убиеца като нов наркотик, но в момента Робърт не можеше да каже кой е котката и кой — мишката.

83.

За Хънтър заспиването нощем беше почти невъзможна задача. В главата му се въртяха твърде много мисли и въпроси, за да може мозъкът му да изключи. През годините беше научил, че борбата срещу безсънието с хапчета и упорство само влошава нещата. Най-добрия лек беше да се примири. И точно това смяташе да направи, но не искаше да бъде сам в клаустрофобичния си едностаен апартамент.

Робърт седеше до малка маса в дъното на бара и гледаше чашата пред себе си. Вътре имаше дванайсетгодишно чисто малцово уиски „Карду“ със съвсем малко вода. Малцовото уиски беше най-голямата му страст. В апартамента си имаше малка, но внушителна колекция, която вероятно би задоволила повечето познавачи. Не се смяташе за експерт, но знаеше как да оценява аромата и силата на чистото малцово уиски, вместо само да се налива с него. Въпреки че понякога и количеството му се отразяваше добре.

Той доближи чашата до устните си и отпи, наслаждавайки се на свежия сладникав аромат на дъб на чистия малц.

Нямаше съмнение, че уискито му действа успокояващо. Още няколко и Хънтър вероятно щеше да започне да се отпуска. Той затвори очи и си пое дълбоко дъх през носа. От тонколоните, поставени на стратегически места на тавана, гърмеше рок музика, която обаче не го притесняваше, а му помагаше да мисли.

„Убиецът си играе с вас от самото начало.“

Думите на Хари Милс от вчера все още отекваха като силен крясък в ушите му. И Хари беше прав. Робърт си спомняше как с първата жертва убиецът го беше измамил да избере юда вместо огън само за да добави садистична, химична ексцентричност към убийството. С втората жертва убиецът беше използвал малко психология, за да подведе зрителите да изберат „Изядена жива“, много по-интригуващ и болезнен метод на умъртвяване от „погребана жива“.

С третата жертва, изглежда, не беше използван трик, за да повлияе на гласуването. Резултатът беше близък до равенство — СМАЗВАНЕ — 9997, РАЗПЪВАНЕ — 10 000. Убиецът привидно беше позволил гласуването да премине без чужда помощ, без самият той да знае окончателния резултат. Хънтър беше сигурен, че това го е развълнувало като дете с нова играчка.

Този път, за да демонстрира колко е умен пред полицията, убиецът беше решил да контролира всичко дистанционно — буквално пред вратата на Главното управление на полицията. Той беше позволил на ченгетата да проследят обаждането му и дори бе изчакал гласуването да приключи, преди да напише посланието си върху екранчето на камерата и да я сложи в кофа за боклук в парка „Сити Хол“. И не само това, но и убиецът беше изчислил всичко по време така, че да съвпадне с натоварения час. Така той беше стоял наблизо, но пак бе останал анонимен сред потока от хора. Бил е толкова близо, но пак не можаха да го забележат.

„Убиецът си играе с вас от самото начало.“ Думите отново отекнаха в главата му.

С какво друго ги беше замерил убиецът, за да се забавлява? С абревиатурата ВШУ? Двете поредици от цифри — 678 и 0123? Думите „Дяволът в мен“? Камерата? Означаваше ли някое от тях нещо или всичко беше само за да накара полицаите да гадаят и да се въртят в кръг?

Ако това беше намерението на извършителя, определено имаше успех.

Може би дори стойката на системата за интравенозна терапия, отразена в капака на стъкления ковчег, не беше грешка. Може би убиецът го беше направил нарочно. Още една приумица, добавена към загадката.

Хънтър потърка с длани уморените си очи. Колкото повече мислеше за това, толкова по-силно го заболяваше главата. Как да намери отговорите, когато вече не знаеше дори какви въпроси да задава?

— Гледахте ли онова нещо по интернет днес? — Робърт чу барманът да пита две жени — брюнетка и червенокоса — на бара, докато им наливаше коктейли.

Хънтър деликатно отмести поглед към тях.

— Да — отговори червенокосата. — Абсолютен ужас. И всички казаха, че не е измама.

— Така е — съгласи се брюнетката. — Пишеше го във вестниците. Той е излъчил на живо убийството на репортерката от „Ел Ей Таймс“ само преди два дни.

— Гледа ли днес? — попита червенокосата.

Брюнетката поклати глава.

— Всички в офиса бяха залепнали за екраните и гледаха. Аз не можах. Щеше да ми се догади. Не мога да повярвам, че по интернет се случват такива неща.

— А ти гледа ли го? — обърна се барманът към червенокосата.

Тя кимна.

— И големият въпрос — гласува ли? — добави той.

Жената прибра косата си зад ухото и поклати глава.

— Не. Никога не бих го направила. А ти?

Барманът погледна брюнетката и после отново червенокосата.

— Ами… не. Но гледах.

От мястото, където стоеше Хънтър, беше лесно да изтълкува жестовете им. И двамата лъжеха.

Мобилният му телефон светна и затрака върху покривката на масата пред него. Той се намръщи, като видя името на екрана, и после отговори:

— Мишел?

— Робърт, извинявай, че ти се обаждам толкова късно и извън работно време.

Той погледна часовника си.

— Не е толкова късно и аз нямам работно време от… Никога не съм имал.

Тя започна да казва нещо друго, но спря по средата на думата.

— Това „Блек Стоун Чери“ ли са?

Хънтър се заслуша в музиката. Песента се наричаше „Обвини бум-бум“.

— Да — отвърна той. — Знаеш ли тази група?

Мишел едва не се задави, като чу въпроса.

— Дали знам „Блек Стоун Чери“? Шегуваш ли се? Гледала съм ги на живо пет пъти. Къде си?

— В бар-грил „Рейнбоу“ на Сънсет Стрип.

— Сериозно? Това е един от любимите ми барове в Лос Анджелис. Имаш ли нещо против, ако дойда при теб?

Робърт погледна почти празната си чаша.

— Абсолютно нищо. Току-що започнах.

84.

Бар-грилът „Рейнбоу“ беше прочуто, непретенциозно заведение от старата школа на булевард „Сънсет“. Обзавеждането беше семпло, но ефектно — големи червени винилови сепарета и тъмно дърво. Всеки сантиметър от стената беше облепен със снимки на рок звезди. От осемдесетте години „Рейнбоу“ беше известен като любимо място на рокмузиканти и почитателите им, с една от най-непринудените атмосфери в Западен Холивуд. Храната и богатият избор от малцово уиски също не бяха лоши.

Заведението се беше оживило относително, когато дойде Мишел, двайсет и пет минути, след като приключи телефонния си разговор с Хънтър. Носеше тесни избелели джинси, скъсани на дясното коляно, черни ботуши и тънко черно кожено яке със сребристи орнаменти. Косата й беше разпусната и разрошена в стил „рок шик“. Тежкият черен грим съответстваше на дрехите й и докато вървеше към Хънтър, не беше трудно да се забележи, че няколко мъже обърнаха глави след нея.

Той стана, за да я поздрави, и устните й се разтеглиха в нещо, което не беше сигурен дали е усмивка.

— Трябваше да се досетя, че пиеш тук — каза тя и съблече якето си. Беше странно, но на оскъдното осветление в бара ярките цветове на татуировките й изглеждаха по-ярки.

— Понякога — отговори Хънтър и посочи мястото срещу него. — Поръчах ти „Джак Даниълс“ и диетична кока-кола. Надявам се, че нямаш нищо против. — Питието вече беше на масичката.

Мишел присви очи и го погледна.

— Откъде знаеш, че пия „Джак Даниълс“ и диетична кока-кола?

Той повдигна рамене.

— Предположих.

Тя се втренчи изпитателно в лицето му.

— Не. Знаел си. Как разбра?

Хънтър седна и отпи от уискито си.

— Откъде знаеш, че пия „Джак Даниълс“ и диетична кока-кола? — Този път тонът на Мишел беше по-настойчив, но не и агресивен.

Робърт остави питието си.

— Елементарно наблюдение.

Отговорът му не й беше достатъчен. Втренченият й поглед не се смекчи.

— На бюрото ти има една снимка — най-после обясни той.

Мишел се замисли.

Почти скрита зад единия компютърен монитор, на бюрото й имаше снимка на Мишел с вокалиста и китариста на американската рок група „Хиндър“. Те се усмихваха и бяха вдигнали чаши за наздравица към обектива. Членовете на групата очевидно пиеха уиски, докато чашата на Мишел беше пълна с нещо, което приличаше на кока-кола, въпреки че очите й издаваха, че не е трезва. Рамката на снимката беше с формата на бутилка „Джак Даниълс“.

Усмивката на Мишел беше искрена.

— Не е зле — отбеляза тя. — Но как разбра, че пия диетична кока-кола, а не обикновена или пепси-кола, или „Таб“, или нещо подобно?

— От кошчето за отпадъци до бюрото ти.

Тя се усмихна отново. Знаеше, че по всяко време в кошчето й за отпадъци или на бюрото й има поне една кутия диетична кока-кола. Мишел я предпочиташе много повече от кафето и изпиваше по няколко кутии на ден.

— Никак не е зле. — Взе питието си и докосна чашата на Хънтър. — Наздраве за наблюдателността и логичните умозаключения. Нищо чудно, че си детектив. Да, „Джак Даниълс“ и диетичната кока-кола наистина са любимите ми напитки. Благодаря. — Мишел бързо отпи глътка и после очите й се стрелнаха над рамото на Робърт и се задържаха там няколко секунди.

— Наред ли е всичко? — попита той, без да се обръща.

— Имаше един мъж, който седеше до бара зад теб, до входа. Току-що си тръгна, но мисля, че го познавам отнякъде.

— Къса руса коса, обица на носа, двудневна брада, около седемдесет килограма… Беше с джинсово яке и черна тениска и пиеше бира и текила, нали? — попита Хънтър.

— Да — отговори Мишел. — Познаваш ли го?

Той поклати глава.

— Видях го, че седи там, когато влязох. Стори ми се, че отдавна е тук.

Тя се засмя.

— Видял си го, когато си влязъл, вероятно за две секунди, а помниш всичко за него?

Хънтър кимна и повдигна рамене.

— Наблюдаваш, без вече дори да съзнаваш, че го правиш, нали? Добрият детектив вината е на работа, винаги бдителен и подготвен.

Робърт не каза нищо.

Мишел огледа бара, а после се приведе и сложи лакти на масата.

— Добре. Малък тест. До бара зад лявото ти рамо има четирима души. Какъв е цветът на косите им?

Хънтър отпи от уискито, облегна се назад и се втренчи в Мишел.

— Хайде, достави ми удоволствие, Робърт. Какъв е цветът на косите им?

— Двете жени са блондинки — най-после отговори той, без да поглежда, — въпреки че нито едната не е естествено руса. Косата на едната е дълга до раменете, а на другата — малко по-дълга и завързана на опашка. Косата на единия мъж е светлокестенява и къдрава, а другият има боядисана черна вълниста коса и големи бакенбарди.

— На колко години са?

— И четиримата са на трийсет и няколко.

— Какво пият?

— Жените пият бяло вино, а мъжете — бира. Онзи с къдравата коса пие мексиканска бира с резен лимон в гърлото на бутилката, а другият пие „Будвайзер“.

— Можеш ли да ми кажеш нещо друго?

— Това вероятно е първата им среща по двойки, защото и четиримата изглеждат малко напрегнати. Езикът на тялото показва, че онзи с вълнистата коса и блондинката с опашката ще се свалят, вероятно още тази вечер, но за другите двама не съм толкова сигурен. Тя, изглежда, не си пада много по него. Може би е дошла да помогне на приятелката си.

Мишел го гледаше с лека усмивка на устните, но не каза нищо една-две минути. Очевидно преценяваше нещо наум.

— Ти наистина си много интересен и интригуващ човек, Робърт.

Той не беше сигурен дали това е комплимент.

Мишел отново отпи глътка бърбън и въздъхна дълбоко и продължително.

— Днес попаднахме на нова информация. — Тонът й стана сериозен. Времето за игри определено беше свършило.

— За предаването следобед ли?

Робърт вече знаеше, че видеото се е разпространило като вирус. Откъси, кадри и дори всичките деветнайсет минути и трийсет и четири секунди от него бяха качени в толкова много сайтове в интернет, че вече никой не можеше да ги преброи. Ако някой все още не го беше гледал, скоро щеше да го види.

— Мислим, че това може да е станало и с предишните две, но няма как да бъдем сигурни.

Сега беше ред на Хънтър да се приведе и да сложи лакти на масата.

— Казах ти го вече — продължи Мишел, — но обикновено не попадаме на закононарушители, които умеят да се предпазват толкова професионално от контраатаките на отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР. И макар да съм убедена, че ще пробием защитната му система, съзнавам, че нямаме време, защото всеки път, когато той предава, някой е изтезаван и убит. — Тя млъкна и изпи бърбъна си на една голяма глътка. Ръцете й леко трепереха. За Робърт не беше трудно да отгатне, че докато говори, Мишел си представя разчленяването на третата жертва на убиеца.

— По време на днешното предаване — продължи тя — ние отново хвърлихме всички сили, но постигнахме абсолютно същия резултат като преди — нищо. Всеки път, когато преодолявахме един от защитните му пластове, зад него ни чакаше друг, по-солиден.

Хънтър видя разочарованието в очите й.

— Този път обаче не бяхме единствените, които се опитаха да предприемат контраатака — добави Мишел.

— Какво искаш да кажеш?

— Свързах се с шефа на отдел „Киберпрестъпност“ на ФБР във Вашингтон. Занимават се предимно с кибертероризъм и това е страхотно, защото знаех, че те ще подходят по различен начин към предаването на убиеца. — Мишел леко наклони глава в престорено свенлив жест. — Освен това се свързах с един много добър мой приятел, който живее в Мичиган. Познавам го от времето, преди да постъпя във ФБР. Той не работи за никоя правораздавателна агенция, но след Хари е най-добрият програмист и хакер, когото познавам. Помислих си, че той може би ще помогне, особено като знам, че няма да погледне на предаването от полицейска гледна точка.

Тя отново млъкна, вероятно очакваше неодобрителен поглед или думи от Робърт, защото първо не се е посъветвала с него, но той не реагира.

— Добре. Провървя ли им повече, отколкото на теб? — попита Хънтър.

— Това е проблемът, Робърт. Никой от тях дори не можа да види сайта.

— Какво? Защо?

— Били са блокирани.

Хънтър се намръщи.

— Убиецът е използвал същата програма за изключване на IP адресите, с която ни блокира от предаването със съпругата на Карлос вчера.

Робърт мълчаливо се опитваше да осмисли новата информация.

— Както ти казах — продължи Мишел, — IP адресът на компютъра е също като телефонен номер. Съдържа код, който идентифицира държавата, щата и дори града, където се намира компютърът.

— И точно това е направил убиецът. Блокирал е всички IP адреси извън Калифорния.

Мишел кимна.

— Предаването е било само за Калифорния. Никой друг не е имал достъп да го гледа.

Робърт бавно изпусна затаения си дъх. Сега в главата му зазвуча нов въпрос — защо би направил убиецът такова нещо? От първия ден се опасяваше, че убиецът иска само да покаже зловещо и жестоко „шоу на убийство“. Нещо, което да подражава на стотиците риалити телевизионни и кабелни предавания, които се бореха за зрителско пространство в домовете на хората. Той си мислеше, че убиецът може би иска да докаже колко объркан е светът. Как обсебеното от знаменитости и „риалити надпревари“ общество ще участва и ще гласува абсолютно за всичко, дори за убийство, ако е натруфено и представено по подходящ начин. А единственото, за което се състезават всичките тези игри, е публиката. Колкото повече, толкова по-добре и толкова по-успешно е шоуто. Затова защо го беше ограничил само с Калифорния, когато чрез интернет можеше да го излъчи в целия свят?

Мишел сякаш прочете мислите му.

— Не, и аз не се сещам за нито една причина защо го е направил.

Двамата замълчаха.

— Не ми остана време да анализирам записа от днес следобед — обади се Мишел, млъкна и погледна чашата си, а после Хънтър. — Не. Лъжа. Нямах нерви да го анализирам отново. И се страхувам, че трябва да го направя. Боя се, че не можем да го хванем, и рано или късно той отново ще предава онлайн.

За пръв път Робърт видя страх в очите й. Този вид страх придобиваше очертания през деня и после ставаше много по-образен в кошмарите. Тази нощ Мишел щеше да направи всичко възможно да не заспи.

85.

Двамата останаха в „Рейнбоу“, докато заведението затвори, но скоро след разкритието на Мишел, че убиецът е блокирал всички IP адреси извън Калифорния, стана ясно, че се нуждаят от почивка от разследването, макар и само за няколко часа. Робърт направи всичко възможно да разведри настроението и да не говори за случая.

Алкохолът започна да ги отпуска и те разговаряха за музика, филми, любими занимания, питиета, ястия и дори за спорт. Хънтър научи, че Мишел танцува бални танци и веднъж е повалила инструктор от ФБР с ритник в слабините, след като се опитал да я опипа на урок по ръкопашен бой. На свой ред тя научи, че Робърт не е ходил в чужбина, не понася карфиол и че когато е бил малък, сам се е научил да свири на йоника и е станал член на група, за да смае едно момиче. Усилията му обаче се оказали безуспешни, защото момичето си падало по китариста.

След като „Рейнбоу“ затвори, Хънтър качи Мишел на такси и нае друго за себе си.

Робърт сигурно беше задрямал, защото когато се събуди, навън се разсъмваше. Мускулите на врата му бяха схванати и всяка става в тялото му го болеше от раздразнение, че е заспал на неудобен стол.

Той се изкъпа набързо и закуси още по-набързо, а после се обади на Гарсия и му каза, че е приключил с играта на чакане и е решил да посети Томас Полсън тази сутрин. Вярно, нямаше основания за разпит на софтуерния милионер, освен факта, че Кристина Стивънсън, втората жертва, е написала унищожителна статия как Полсън е тормозил сексуално много от служителките си през дълъг период от време. Статия, която бе струвала милиони на Полсън, беше разбила двайсет и седем годишния му брак и бе нанесла жестоки поражения на взаимоотношенията му с единствената му дъщеря. Макар да знаеше, че няма с какво да свържат Полсън с първата или с третата жертва, професионалният опит го беше научил, че разговорът очи в очи може да разкрие много повече за няколко минути, отколкото дни на проучване зад бюрото.

„Системи Полсън“ се намираше близо до магистрала „Вентура“ в много заможния квартал „Сан Фернандо Вали“ в Удланд Хилс в Северозападен Лос Анджелис. Хънтър се обади на фирмата само за да провери дали Томас Полсън ще бъде там сутринта. Секретарката му каза, че Полсън ще бъде там. Робърт не си уговори час.

Пътуването от Главното управление на полицията им отне малко повече от час. Движението беше натоварено като през всяка друга делнична сутрин и Хънтър използва времето, за да каже на Гарсия новината, която му беше съобщила Мишел снощи. Карлос също не откри логика. И той мислеше, че убиецът иска възможно най-голямо онлайн отразяване, и не разбираше защо е ограничил зрителите си само с Калифорния.

Единственият извод, до който можеха да стигнат, беше, че в това се крие нещо много лично за убиеца.

Централният офис на „Системи Полсън“ беше голяма сграда с огледални стъкла и фасада от черен гранит с формата на буквата „L“ на ъгъла на булевардите „Бърбанк“ и „Топанга Каньон“. Главният вход беше скрит от улицата и до него се стигаше през голям частен паркинг. Елегантно стълбище с малки градини от двете страни водеше към охладеното с климатик и ярко осветено фоайе. Въздухът вътре беше леко напарфюмиран с ненатрапчиво ухание на сладък алисиум и лек нюанс на глициния.

— Приятно е — отбеляза Гарсия, когато двамата детективи минаха през автоматичните плъзгащи се врати. — Различно от миризмата на застояло и пот, която те блъска, когато влезеш в Главното управление на полицията.

В средата на просторното фоайе имаше кръгла рецепция, същински остров сред море. Дребната азиатка с дълга и лъскава коса, която седеше там, се усмихна на двамата детективи. Черните й очи блеснаха като лакирани камъчета.

— Добре дошли в „Системи Полсън“ — каза тя с кадифен и сърдечен глас. — С какво мога да ви помогна, господа?

— Здравейте — отвърна Хънтър. Колкото и да му се искаше, усмивката му не беше въодушевена като нейната.

— Питаме се дали ще можем да отнемем няколко минути от времето на господин Полсън.

Рецепционистката погледна компютъра си, където несъмнено имаше списък на ангажиментите на Томас Полсън за деня, но той побърза отново да привлече вниманието й.

— Нямаме уговорен час — поясни и показа служебната си карта. — Но въпросът е спешен и ще бъдем много признателни, ако господин Полсън ни отдели няколко минути тази сутрин.

Азиатката се усмихна отново, кимна, вдигна телефона зад плота и заговори бързо и дискретно. Хънтър разбра, че тя не говори директно с Томас Полсън, а вероятно със секретарката му или отговорника по връзки с обществеността.

След няколко секунди Том Полсън, който седеше зад ръчно изработеното си дъбово бюро, отговори на позвъняването и се заслуша. Устните му се разтеглиха в суха усмивка. Той се облегна назад и леко започна да се поклаща на кожения стол с висока облегалка.

— Имам ли някакъв ангажимент в момента? — попита.

— Свободен сте през следващия един час, господин Полсън — отвърна отговарящата за връзки с обществеността. — Следващата ви среща е в един без петнайсет.

— Добре — рече той, събирайки мислите си. — Предай на детективите, че ще мога да им отделя няколко минути, но ги накарай да чакат. Ще ги приема, когато съм готов. А, и, Джоан…

— Да, господин Полсън?

— Нека да чакат долу във фоайето, не в моята чакалня. Може да я усмърдят.

— Разбира се, господин Полсън.

Той остави телефона, стана и се приближи до големия панорамен прозорец, който гледаше към планината Санта Моника. Идваше му да се изсмее на глас, но си позволи само горда усмивка.

„Крайно време беше да дойдат да говорят с мен.“

86.

Те чакаха…

Дори дребничката рецепционистка изглеждаше смутена след първите десетина минути. Тя няколко пъти ходи при Хънтър и Гарсия и им предлага вода, кафе, бисквити и сок… Когато те отказаха, азиатката предложи да изпрати някой да им купи понички, ако предпочитат. Детективите се изсмяха.

Двайсет и девет дълги и изнервящи минути, след като бяха пристигнали в „Системи Полсън“, рецепционистката най-после им каза, че може да се качат горе. Извини им се още веднъж и им обясни да вземат асансьора до последния етаж. Някой щял да ги посрещне там.

Вратите на асансьора се отвориха и разкриха друго много елегантно обзаведено фоайе. Върху старинен персийски килим бяха поставени три канапета, тапицирани с черна кожа, заобиколени от няколко модернистични американски скулптури. Стените бяха украсени с внушителна колекция от оригинални картини.

Пред вратите на асансьора ги чакаше Джоан, която стоеше под халогенна лампа с формата на прожектор. Дългата й червена коса блестеше на светлината. Когато Хънтър и Гарсия слязоха от асансьора, тя се усмихна.

— Добро утро, господа — каза с най-професионалния си тон. — Аз съм Джоан Сондърс, личната асистентка на господин Полсън. — Тя им подаде ръка със съвършен маникюр. Двамата детективи я стиснаха и се представиха. — Моля, елате с мен. Господин Полсън ви чака в кабинета си.

Те прекосиха преддверието и тръгнаха след Джоан по меко осветен коридор, който завършваше пред лакирани дървени двойни врати. Тя почука два пъти, заслуша се за секунда и отвори вратите, а после въведе детективите в просторен и луксозно обзаведен ъглов кабинет.

— Господин Полсън, това са детектив Робърт Хънтър и детектив Карлос Гарсия от лосанджелиската полиция — обяви Джоан.

Полсън стоеше с гръб към тях и гледаше през прозореца. Кимна, но не си направи труда да се обърне.

— Благодаря, Джоан.

Асистентката излезе от стаята и безшумно затвори вратата.

Хънтър и Гарсия застанаха до входа и огледаха кабинета — още черна кожа и луксозни килими. Две библиотеки в ниши, съдържащи книги за езици за компютърно програмиране, сигурността в интернет и финанси, си споделяха северната стена с още по-скъпи творби на изкуството. Робърт разбра, че южната стена е Стена на себелюбието — подбрани снимки в рамки показваха Томас Полсън да се усмихва и да се ръкува с известни и не чак толкова известни знаменитости, дипломи, свидетелстващи, че той е изключително добре квалифициран, и няколко лъскави почетни метални плакета, представящи явно доказателство, че Полсън е справедливо признат през годините.

— Красив град, нали, господа? — попита той, докато гледаше през прозореца. Беше висок, широкоплещест, строен и с атлетична фигура. Гласът му беше сух и авторитетен. Очевидно беше човек, свикнал да издава заповеди и да прави нещата по свой начин.

Детективите не отговориха.

Полсън най-после се обърна към тях. Имаше слабо и забележително младежко лице за човек на петдесет и няколко години. Късата му прошарена коса беше сресана назад, откривайки челото, и му придаваше момчешки чар. Светлосините му очи изглеждаха интелигентни като на университетски професор и блестяха с обезпокоителна напрегнатост. Не можеше да се отрече, че е привлекателен мъж въпреки кривия нос, който определено беше чупен един-два пъти. Имаше четвъртита челюст, изпъкнали скули и пълни устни. Малък белег украсяваше брадичката му. Всичко в него говореше за огромно самочувствие, но присъствието му беше направо заплашително, а усмивката — самодоволна.

— Заповядайте, седнете? — покани ги Полсън и посочи двете кресла пред бюрото си.

Хънтър седна на креслото вляво, а Гарсия — на това вдясно. Не се ръкуваха с Полсън. Той остана до прозореца.

— Съжаляваме, че нахлухме без предизвестие, господин Полсън. Разбираме, че сте много зает… — започна Карлос с най-учтивия си тон, но той го прекъсна, като махна с ръка.

— Не можете да нахлуете, детектив Гарсия. Ако го бяхте направили, особено без съдебна заповед, щях да повикам адвоката си, да ви изгоня от тук и да подам оплакване до капитана ви и до директора на полицията толкова бързо, че щяхте да имате чувството, че пътувате във времето. — Всичко това не беше изречено с гняв или ирония. — Тук сте, защото аз ви позволих да влезете. Но както споменахте, аз съм много зает човек и имам важна среща след няколко минути, затова предлагам да използвате времето си разумно.

Карлос млъкна, изненадан от отговора.

Полсън долови колебанието му и се възползва.

— Всъщност няма нужда от любезности и увъртане, затова може да ускорим нещата. Знам защо сте дошли, затова да започнем.

Хънтър разбра, че тактиката му е да контролира срещата им. Беше ги накарал да чакат не защото беше зает, а защото чакането изнервя и дразни и най-спокойните хора. Полсън беше заел силова позиция за разпит като по учебник — прав, докато всички останали седят. Нямаше физически контакт и се държеше на разстояние от тях, правейки срещата безлична, сякаш интервюира някого за работа. Освен това внимаваше гласът му да бъде спокоен като на Гарсия, но една степен по-висок и по-твърд, подчертаващ властност. Томас Полсън беше много опитен човек и не се плашеше лесно. Робърт реши да го остави да играе играта си… засега.

— Вече знаете защо сме дошли? — попита. Гласът му беше спокоен и децибелите му умишлено не съответстваха на тези на домакина.

— Детектив Хънтър, моля ви. Огледайте се наоколо. — Полсън вдигна ръце е дланите напред. — Не съм постигнал всичко това с чист късмет, както съм сигурен, че пише в досието ви за мен. Разбира се, можех да се направя на тъп и да се престоря, че не знам за какво става дума. — Изглеждаше отегчен, докато оправяше маншета на ризата си под сакото. — И после да се направя на обиден, когато най-после излезе наяве истинската причина, но… — Отново се усмихна самодоволно. — Нямам толкова много време за губене, докато съм сигурен, че вие може да използвате вашето време, като още малко се повъртите в кръг.

Карлос повдигна вежди и погледна крадешком партньора си, който седеше удобно, облегнал се назад и кръстосал крака.

— Защо мислите, че се въртим в кръг? — попита Хънтър.

Полсън отметна глава и се засмя искрено.

— Детектив, моля ви… Това не е сеанс за психоанализа. Вашите „двусмислени“ въпроси няма да ви доведат доникъде, а времето — погледна часовника си — неумолимо лети… поне за вас.

Полсън говореше и се държеше като човек, който няма абсолютно никакви грижи в живота. Той бръкна в джобовете на панталоните си, заобиколи бюрото си и застана отпред. Преди Хънтър или Гарсия да успеят да формулират следващия си въпрос, заговори отново:

— Но добре, нека ви доставя удоволствие, само този път. Причината да сте тук е разследването ви на… как да се изразя… „Шоуто на убийства“ по интернет? И защото Кристина Стивънсън е една от жертвите. — Той погледна Хънтър, после Гарсия и накрая пак Хънтър и кимна уверено. — Да, и аз гледах предаването. Беше превъзходно, нали? — усмихна се Полсън.

Детективите не отговориха.

Полсън продължи:

— И се въртите в кръг, защото сте дошли тук, в моя кабинет. А единствената причина да сте тук е, че не разполагате с абсолютно нищо. Аз съм единствената „интересна личност“ в списъка ви. Нали така наричате вие ченгетата някой като мен? — Той се усмихна иронично. — А единствената причина да съм „интересна личност“ е, защото една статия, написана от госпожица Стивънсън преди месеци, е задействала пренебрежими пиукания на радара ви. Ако имахте някой друг, по-подозрителен човек в списъка си, някаква друга „интересна личност“, щяхте да разговаряте с него, а не с мен. Това е паническо посещение. И вие го знаете, и аз го знам.

— Какво ви кара да мислите, че вече не сме разговаряли с други? — попита Гарсия.

Полсън отново се изсмя.

— Отчаяното изражение на лицата ви издава. — Той пак погледна часовника си. — Уклончивите думи на пресконференцията ви снощи. — Равнодушно повдигна рамене. — Изглеждате и говорите като победени… и нямате избор. Всеки може да го види. И сте дошли да прецените мен. — Той оправи вратовръзката си. — Е, нека да ви помогна. Дали се радвам, че Кристина Стивънсън е мъртва? Много. Чувствам ли се зле, че е била измъчвана, преди да бъде убита? Ни най-малко. Имам ли знанията, коефициента на интелигентност, средството и смелостта да направя нещо такова и после да изчезна в киберпространството, преди да усетите, че съм ви ударил? Може да заложите последния си долар, че имам. Познавам ли вчерашната жертва? Може би да, може би не. Какво значение има? Възможно ли е аз да съм извършителят на убийствата? Възможно е. Заплашвал ли съм Кристина Стивънсън, след като излезе статията й? Вероятно. Искал ли съм да превърна в ад живота й, така както тя направи с моя? Абсолютно. Успял ли съм? На кого му пука? Тя е мъртва. Много благодаря. — Той им намигна. — Това ли е всичко?

— Не съвсем — отговори Гарсия. Егоцентричността на този човек го беше накарала да стисне зъби и му трябваше минута, за да овладее гнева си. — Бихте ли ни казали къде бяхте вчера между пет и шест часа следобед?

— Аха! — Полсън вдигна пръст. — Най-важният въпрос за местонахождението ми по време на убийството. И тук става интересно, детектив. — Той отново пъхна ръце в джобовете си. — Не се чувствах много добре, затова си тръгнах рано от офиса. Точно по онова време бях у дома, сам, пред компютъра, включих се в pickadeath.com, и гледах шоуто като много други хора. — Той пак се ухили. — И преди да попитате, не, нямам алиби. Ще ме арестувате ли?

— Кога излязохте от офиса? — попита Карлос.

— Достатъчно рано. — Полсън отново погледна часовника си. — Нека ви задам един въпрос, детектив Хънтър, ако позволите. Ако аз съм извършил убийствата по интернет, а както споменах, това е възможно, какво ви кара да мислите, че ще ме хванете?

Преди Робърт да отговори, телефонът на бюрото на Полсън иззвъня.

— Вероятно е личната ми асистентка, която ми напомня за срещата ми. Извинете ме за секунда. — Той отговори на обаждането и се заслуша за няколко минути. — Благодаря, Джоан. Идвам веднага. Почти приключих тук.

Остави телефона и се приближи до вратата.

Хънтър и Гарсия станаха.

Полсън посегна към дръжката на вратата, спря и се обърна към двамата детективи:

— Трябва да призная, че шоуто с убийствата по интернет е много забавно, не мислите ли? — Отвори вратата. — Питам се дали скоро ще има още едно.

87.

— Какво се случи току-що? — попита Гарсия веднага щом двамата с Хънтър излязоха от „Системи Полсън“. Гневът му очевидно беше неудържим.

— Не съм съвсем сигурен — Отговори Робърт, обърна се и погледна сградата. — Но той ни очакваше. От известно време, бих казал. Малкото представление, което изигра, беше много добре отрепетирано.

— Какво имаш предвид?

— Ние не зададохме почти никакви въпроси, Карлос. Полсън контролираше всичко от момента, в който влязохме в сградата, да не говорим за кабинета му. Накара ни да чакаме, колкото той поиска, и съм убеден, че това беше само за да провери колко сме отчаяни, а не защото беше зает. Когато влязохме в кабинета му, побърза да наложи авторитета си, от езика на тялото му до тона на гласа му. Сам задаваше въпроси и им отговаряше и беше изчислил всичко перфектно. Убеден съм, че беше казал на личната си секретарка точното време, когато иска тя да му се обади с „напомнянето за срещата“. Затова непрекъснато поглеждаше часовника си. Искаше да приключи навреме със сценария си. Каза ни само онова, което искаше. И въпреки шокиращото и многозначително естество на изказванията му думите му бяха премерени.

— Премерени?

Хънтър кимна.

— Полсън отлично знаеше какво може да каже и какво не. И нищо в думите му не ни даде основание да пристъпим към действие. Всеки уличаващ въпрос, който зададе, получи отговор може би, вероятно или възможно е. Той загатна много неща, но всъщност не ни каза нищо определено.

— Въпреки това трябва да го задържим по „вероятна причина“ и да го затворим в килия за известно време само за да дадем урок на този арогантен задник — заяви Гарсия и отключи колата си.

— Той вероятно иска да направим точно това, Карлос. — Робърт се качи и затвори вратата. — В такъв сензационен случай за него и фирмата му това би било чудесна реклама. Сигурен съм, че беше заповядал на адвокатите си да седят до телефона и да чакат обаждането му. Ако го бяхме задържали, Полсън щеше да се върне в кабинета си след час, но не и преди личната му асистентка да се свърже с всеки вестник и телевизионна станция, до която се докопа. Арестът му щеше да се смята за отчаяно действие от наша страна и щеше да постави в неудобно положение отдела ни и да ни докара сериозни натяквания от високите етажи, ако не и временно отстраняване от работа.

— Имам лошо чувство към Полсън. Мисля, че трябва да го поставим под наблюдение.

— Той е твърде добре подготвен, Карлос. Знае, че не можем да го направим. Нямаме с какво да обосновем искането и разходите, освен с арогантността му.

— И предчувствия. — Гарсия включи двигателя и притеснено прокара пръсти по устните си. — Не прави ли точно това убиецът от самото начало, Робърт? Разиграва ни. Винаги е една крачка пред нас. Като шахматист. Още не е предприел ход, без първо да помисли каква ще бъде реакцията ни. И, изглежда, я определя точно всеки път.

Хънтър не каза нищо.

— Точно така постъпи Полсън с нас — настоя Карлос.

— Знам.

Телефонът на Робърт иззвъня.

— Детектив Хънтър, специален отдел „Убийства“. — Той се заслуша за момент, а после прекъсна връзката и погледна Гарсия. — Намерили са трупа на жертвата от вчера.

Карлос отвори широко очи.

— Къде?

— В Мейуд.

88.

Трупът беше намерен от строителен работник, който ремонтираше едноетажна къща близо до моста „Атлантик“ в Мейуд. Убиецът беше сложил разчлененото тяло в големи черни найлонови чували и ги бе изхвърлил в контейнера в задния двор на къщата.

Представителите на медиите вече бяха там и когато слязоха от колата, Хънтър и Гарсия бяха посрещнати от безброй въпроси и залп от светкавици на фотоапарат. Детективите не погледнаха настървената глутница репортери.

— Тук няма много какво толкова да се види — каза Майк Бриндъл, шефът на криминалистите, който беше присъствал и на предишните две местопрестъпления, когато Хънтър и Гарсия стигнаха до задния двор на къщата. Той изглеждаше готов да си тръгне. — Поне за криминалистите. Убиецът дори не е влизал тук.

— Как така? — попита Карлос.

— Частите на трупа бяха увити като пощенска пратка — обясни Майк. — И после са били изхвърлени в онзи контейнер. — Посочи яркочервения индустриален контейнер за строителни отпадъци в края на малкия двор. Контейнерът беше три метра, широк два — два и петдесет и висок метър и половина. Вдясно от него стояха двама униформени полицаи.

Хънтър, Гарсия и Бриндъл тръгнаха към него.

— Както виждате — продължи Майк, контейнерът е бутнат до задната ограда на двора, която е само трийсетина метра по-висока от самия контейнер.

— Убиецът е вкарал превозното си средство в задната уличка — обади се Хънтър, предугаждайки какво ще каже Бриндъл.

— Точно така. Хубаво място, тъмно, леснодостъпно и няма кой да го безпокои. Спира зад къщата, измъква частите на тялото от превозното си средство и бързо ги хвърля през оградата в контейнера. Работата е свършена. Връща се в колата си и заминава. Всичко му е отнело по-малко от минута. — Бриндъл извади цигара от джоба си, запали я, дръпна продължително и изпусна дима, докато говореше. — Убиецът умее да планира. Вероятно няколко дни е обикалял и е търсил къде да изхвърли следващата си жертва. Къщата е в началото на пътя и лесно се забелязва и от двете страни, отпред и отзад. Всеки, който минава, може да види, че е празна и в ремонт. И яркочервеният контейнер се забелязва лесно отвън.

— И тъй като къщата е в ремонт — добави Хънтър, — убиецът е знаел, че ако изхвърли трупа късно през нощта, на другия ден ще го намерят работниците.

Бриндъл кимна и отново дръпна от цигарата.

— Огледахме задната уличка. Там няма нищо. Твърд асфалт, няма следи от автомобилни гуми или отпечатъци от стъпки. Няколко фаса и опаковки от дъвка, но нищо точно зад къщата. Не бих се надявал на много.

Те надникнаха в контейнера — парчета гипсокартон, трески, тухли, счупени плочки, парцали и празни кутии от боя.

— Трупът? — попита Гарсия.

— Пътува към Института по съдебна медицина. Изпуснахте го с… — Майк погледна часовника си. — Двайсет и пет минути. Нямаше смисъл да го оглеждаме тук. Частите на тялото са опаковани добре. Ако има някакви улики, те са по самия труп, а не върху найлоновите чували. По-добре да бъдат разопаковани както трябва в контролирана среда.

— Сигурен ли си, че е нашата жертва?

— Да. — Бриндъл извади цифров фотоапарат от чантата си, включи го и го даде на Хънтър. — Срязах единия чувал, където беше главата.

Първата снимка показваше отблизо лицето на жертвата. Очите на мъжа вече бяха започнали да хлътват в черепа, а кожата около лицето и врата му беше придобила зеленикаво-синкав оттенък, който му придаваше вид на извънземен или чудовище от филм на ужасите, но чертите му се виждаха достатъчно ясно и двамата детективи го познаха. Те бавно прегледаха останалите снимки — още няколко в едър план, последвани от други, направени под ъгъл.

— Ще ви ги изпратя по електронната поща веднага щом се върна в лабораторията — каза Майк и отново погледна часовника си.

— Кой е намерил трупа? — попита Робърт и му върна фотоапарата.

— Строителят, който ремонтира къщата. Той е в кухнята с един полицай.

Хънтър кимна и се обърна към Гарсия.

— Имаме ли от онези разпечатки на жертвата, които раздадохме на пресата вчера?

— Да, в колата има няколко.

— Добре. Да накараме няколко униформени полицаи да обиколят улицата и да ги покажат на съседите. Може би жертвата е бил местен човек и затова убиецът е избрал тази къща, за да изхвърли трупа.

— Ще отида да ги взема — каза Карлос и тръгна към колата.

89.

Разпитите не дадоха никакъв резултат. Никой съсед или продавач в квартала не можа да предложи информация за самоличността на жертвата. Много от тях вече бяха видели снимката в сутрешния вестник или по-лошо, бяха гледали предаването на убиеца предишния ден.

Гарсия разпита строителния работник, който беше намерил трупа. Той беше силен мъж на трийсет и няколко години с татуирани ръце, обръсната глава и руси мустаци. Двамата с баща му притежавали малката ремонтна фирма, в която той работел, и се занимавал с това повече от петнайсет години. Работел по тази къща само от пет дни и ремонтът трябвало да приключи след още четири дни.

Къщата принадлежеше на дребен строителен предприемач, Акил Банерджи, който инвестираше в неизползвани и отчуждени недвижими имоти, ремонтираше ги евтино и после ги продаваше с малка печалба.

Собственикът на къщата и строителният работник отпаднаха като заподозрени. Освен това те имаха солидни алибита за местонахождението си през нощта и за времето, през което убиецът беше говорил по телефона с Хънтър. Но когато двамата детективи се качиха в колата, Робърт получи ново телефонно обаждане, този път от детектив Марио Перес.

— Робърт, мисля, че установихме самоличността на жертвата ви.

— Слушам.

— В твоята кола ли си? — попита Перес.

— Не, в колата на детектив Гарсия.

— Добре, изпращам ти няколко снимки.

Хънтър превключи разговора на високоговорител и използва полицейския компютър в колата, за да влезе в електронната си поща.

— След като медиите призоваха хората да се обадят, ако имат някаква информация, получаваме обаждания цял ден — поясни Перес. — Както се очакваше, повечето са откачалки, търсачи на внимание или хора, които не са сто процента сигурни, с изключение на един.

— Продължавай.

— Преди два часа се обади човек на име Паоло Джирардели. Има пицария в Норуок. Аз говорих с него. Той беше абсолютно сигурен, че мъжът на снимката, която беше публикувана във вестниците днес, е един от сервитьорите му — Итън Уолш. Не е ходил на работа от два дни и не отговаря на телефона си. Господин Джирардели е един от онези горди италианци, които имат снимки в рамки на всичките си служители, окачени на стена в ресторанта му. Той ми изпрати снимката на Итън Уолш и аз ти я препращам.

Хънтър отвори имейла и първият от трите прикачени файла — цветна снимка на трийсетинагодишен мъж с овално лице, топчест нос, закръглени бузи, тънки вежди и къса черна коса. Двамата с Гарсия мълчаливо се втренчиха в мъжа и инстинктивно, макар че не беше необходимо, погледнаха за справка разпечатката, която показваха по улиците от няколко часа. Не изпитваха съмнения.

— Той е — заяви Карлос. — Или негов близнак.

— Итън Уолш няма братя или сестри — заяви Перес. — Проверих го. Данните са във втория прикачен файл. Оказва се, че той е бил експертен компютърен програмист.

— Бил е експертен компютърен програмист? — възкликна Гарсия.

— Точно така.

— Защо един експертен компютърен програмист е работел като сервитьор в пицария в Норуок?

— Ако отворите втория прикачен файл, ще видите официалния ни доклад за Итън Уолш — отвърна Перес и Хънтър щракна на файла. — Третият прикачен файл съдържа няколко статии за него, които намерих в интернет. Те ще ви дадат по-ясна представа защо се е отказал от програмирането на видеоигри.

— Страхотна работа, Марио — похвали го Робърт, докато бързо преглеждаше списъка с фактите. — Можеш ли да продължиш да търсиш и да изровиш всичко, което можеш, за Итън Уолш?

— Вече работя по въпроса. Докато се върнете тук, ще имам повече информация.

— Благодаря. — Хънтър затвори.

Регистрираният адрес на Итън Уолш беше като наемател на апартамент в жилищен блок в Белфлауър, първият квартал на запад от Норуок. В забележка най-отдолу в имейла пишеше, че за да бъде сигурен, детектив Перес се е свързал с полицейския участък в Белфлауър и ги е помолил да изпратят патрулна кола да почукат на вратата на Итън Уолш, но никой не отворил.

Списъкът с фактите съдържаше и името, адреса и телефонния номер на хазяина на Итън Уолш — господин Станислав Рубен. Хънтър веднага му се обади. Господин Рубен му каза, че след час може да се срещнат в апартамента на квартиранта му.

90.

Хънтър и Гарсия стигнаха в Белфлауър в Южен Лос Анджелис точно когато слънцето залязваше над Венис Бийч. Блокът, в който беше живял Итън Уолш, беше стара и мръсна тухлена сграда, крайно нуждаеща се от ремонт, която се намираше в края на невзрачна улица.

Господин Станислав Рубен, хазяинът на Итън, посрещна детективите на входа на сградата. Той определено имаше съмнителен вид, зле ушити дрехи, сипаничаво лице и устни, белязани с белег. Гърленият му глас звучеше като от филм на ужасите.

— Помислих си, че мъжът, когото видях във вестника тази сутрин, изглежда много познат — каза Рубен, след като двамата детективи се представиха. — Заподозрях, че може да е някой от квартирантите ми, но не бях сигурен. Имам много квартиранти и ги виждам само един-два пъти в годината. Повечето ми изпращат чекове няколко месеца предварително. Така ми е по-лесно.

— Така ли плащаше наема си господин Уолш? — попита Гарсия.

— Да — усмихна се господин Рубен, показвайки развалените си зъби.

— От колко време ви беше квартирант?

— Сравнително отскоро. Само от шест месеца. Изглеждаше добър човек. Тих, нямаше оплаквания… — Мъжът почеса лявото си ухо два път — Той е, нали? Мъжът, който е бил убит по интернет? Това е бил моят квартирант, господин Уолш, нали? — Той говореше развълнувано.

— Не можем да бъдем сигурни на този етап — отговори Карлос.

— Мислите ли, че ще ми вземат интервю по телевизията? — Вълнението нарасна. — Никога не са ме давали по телевизията.

— Това не е толкова лошо — отбеляза Гарсия и посочи сградата. — Ще влезем ли?

Хазяинът отключи и тримата влязоха вътре. Тясното пространство вонеше на котешка пикня, примесена с още някаква парлива миризма.

Карлос сбърчи нос, докато бързо оглеждаше сумрачното преддверие, сякаш очакваше да определи източника на смрадта.

— Предлагам да се качим по стълбите — каза господин Рубен. — Асансьорът е малък и не бих рискувал да се кача в него, ако схващате намека ми.

Стълбището беше мръсно и тъмно, със стени, украсени с графити. Когато стигнаха до четвъртия етаж, господин Рубен ги поведе по дълъг и слабо осветен коридор. Там също вонеше на котешка пикня, но вече зловонна и противна, и двамата детективи стиснаха зъби.

Това обаче не притесни хазяина.

— Пристигнахме — обяви той и спря пред врата някъде по средата на коридора. Номерът беше 4113. Рубен отключи вратата и я отвори. Прозорците бяха затворени и завесите дръпнати и стаята пред тях тънеше в сенки. Вътре беше задушно като в затворническа килия.

Господин Рубен запали лампите, които осветиха малка жилищна площ и кухненски бокс вляво. Помещението беше оскъдно обзаведено. Имаше стара дървена маса, четири дървени стола, малка стереоуредба, диван с дамаска на цветя, портативен телевизор и шкаф, върху който бяха наредени няколко снимки в рамки. Нямаше видими следи нещо да е разместено. Стените бяха голи, с изключение на снимка на Итън Уолш с тригодишно момиченце.

— Спалнята и банята са насам — каза господин Рубен и посочи вратата отсреща.

Хънтър и Гарсия надянаха латексови ръкавици.

— Бихте ли изчакали навън? — обърна се Карлос към хазяина. — Не знаем дали тук има някакви веществени улики, но ако има, бих искал да намалим риска от увреждането им.

Господин Рубен разочаровано отстъпи назад.

— Добре. Разбирам. Ще бъда тук, ако ви потрябвам.

Първото, което двамата детективи забелязаха в тясната дневна, беше лаптопът на Итън Уолш на дървената маса. На горната част на екрана беше закачена камера.

Хънтър извади от джоба си два големи плика за веществени доказателства и сложи в тях лаптопа, уебкамерата и всичките кабели на компютъра.

Гарсия разгледа снимките на шкафа. Бяха общо четири, всичките на Итън Уолш и дъщеря му. В чекмеджето имаше няколко книга и списания, всичките за компютърно програмиране, и огромен брой комикси. Кухнята беше малко разхвърляна, но не повече, отколкото би се очаквало от мъж, който живее сам. В хладилника имаше няколко готови ястия и много бира.

Робърт остави партньора си да огледа дневната по-добре и отиде в останалата част на апартамента. Банята беше малка като консерва, с напукана преграда на душа и тоалетна. Нямаше друго.

И спалнята не беше по-голяма. Леглото беше сбутано точно под малкия прозорец и въпреки това оставаше малко пространство за маневриране. До неоправеното легло имаше само стенен гардероб с плъзгащи се врати и нощно шкафче с лампа за четене.

Хънтър провери под леглото — два празни куфара. В гардероба имаше ризи, тениски, джинси, панталони, якета, два чифта маратонки, официални обувки и два кашона, пълни с видеоигри. Спалнята на Итън беше разхвърляна, но пак в границите на допустимото. Отново нищо не изглеждаше разместено.

Той се върна в дневната, където Гарсия стоеше до неудобния на вид диван и прелистваше страниците на нещо, което приличаше на тетрадка или дневник. Когато Хънтър влезе в стаята, Карлос спря и се намръщи на страницата, която четеше.

Приятелят му познаваше това изражение.

— Какво откри?

Гарсия вдигна глава и се усмихна.

— Първата връзка.

91.

Мъжът носеше празна кошница и минаваше за трети път по дългата пътека на отделението за плодове и зеленчуци в супермаркета. Все още не можеше да реши какво да купи. Отново спря пред портокалите, взе един, доближи го до носа си и вдъхна силния аромат. Обичаше портокали, но не сложи нито един в кошницата си. Пристъпи по-нататък и спря пред богатия избор и изобилие от ябълки. Любимият му сорт беше „Файърсайд“, но в Лос Анджелис се намираха трудно. Бяха по-разпространени в Горен Среден запад. Това обаче не го притесняваше особено, защото и „Пинк Пърлс“ бяха хубави, а те се отглеждаха в Северна Калифорния и ги имаше навсякъде в Лос Анджелис. Той вдигна ръка и я задържа, устоявайки на изкушението да отхапе. Остави ябълката и тръгна към друг щанд с плодове.

Нерешителният мъж беше облечен с тъмносиньо сако, което не подхождаше на светлите му панталони. Обувките му бяха протрити, явно носени от години. Косата му беше сресана назад само с пръсти, а двудневната му брада го състаряваше.

Той мина покрай боровинките, без да спре. Не харесваше зърнестата им структура и за него те не бяха достатъчно сладки. Пък и боровинките бяха твърде скъпи. Мъжът се замисли дали да не си купи круши, праскови или нектарини, но накрая пак отмина, без да реши какво да си вземе.

Когато стигна до края на пътеката, спря, обърна се и въздъхна разочаровано. Бръкна в джоба на панталоните си, стисна парите, които имаше, извади ги и отново ги преброи. Нямаше много, само колкото да купи няколкото неща, които беше намислил. Едното беше плод, ако само можеше да реши какъв. Мъжът пъхна парите в джоба си и бавно се върна по пътеката. Привлекателна жена, която наближаваше трийсетте, внимателно избираше портокали и ги пускаше в прозрачен найлонов плик. Мъжът спря до нея и след няколко секунди колебливо протегна ръка да вземе един.

— Превъзходни са — въодушевено каза жената.

Мъжът се усмихна стеснително.

— Купих няколко онзи ден — продължи жената. — И те бяха най-сладките портокали, които съм яла от много дълго време.

— Наистина ли? — попита той и заинтригувано погледна портокала в ръката й.

— Уверявам ви. — Тя го погледна и си помисли, че мъжът има добри очи. — Все едно са напоени със захар или мед. Трябва да ги опитате.

Решението беше взето.

Мъжът се усмихна и кимна щастливо.

— Добре, тогава ще ги опитам. — Сложи два портокала в кошницата си. Можеше да си позволи само два.

Няколко минути по-късно успя да купи всички неща, които беше набелязал. Доволен от себе си, той излезе от супермаркета, носейки всичко в кафяв хартиен плик. Когато стигна до сумрачния паркинг, мъжът спря. Огледа се наляво и надясно, опитвайки се да реши накъде да тръгне. Докато се обръщаше да поеме надясно, дъното на кафявия плик, който носеше, се скъса. Покупките се разпиляха на земята в краката му. Двата портокала, които си беше купил, се търкулнаха в различни посоки.

— По дяволите! — прошепна той и запълзя след първия портокал като котка след топка за тенис. Най-после успя да го вземе и бързо се обърна да потърси втория. Забеляза го точно когато щеше да се скрие под спрял джип. Изневиделица се появи крак и го спря.

Мъжът вдигна глава и видя жената, която беше срещнал до портокалите в супермаркета. Тя се наведе и взе плода от земята.

— Този ли е беглецът? — усмихна се жената.

Мъжът я погледна и после отправи взор към скъсания плик и останалите покупки на земята.

— Много е неприятно, когато това се случи, нали? — каза тя. — Не мога да повярвам, че в този супермаркет все още използват хартиени пликове. За нищо не стават и не са много добри за околната среда.

Мъжът не знаеше какво да каже, затова замълча и свенливо започна да събира нещата си.

— Дайте да ви помогна. — Жената събра половината покупки, сред които бурканче кафе. — Имате късмет, че не се е счупило.

Мъжът кимна и си помисли, че е извадил късмет и че не е избрал ябълки вместо портокали, защото със сигурност щяха да се натъртят.

— Благодаря — най-после измънка той, опитвайки се да вземе нещата, които тя беше събрала.

— Няма защо. Мога да ви помогна. С кола ли сте?

Мъжът кимна.

— Ей там е. — Той посочи към автомобила си, който беше по-нататък на паркинга.

— Наблизо ли живеете? — попита жената, когато тръгнаха към колата му.

— Не много далеч. А вие?

— През две преки.

Мъжът кимна.

— О! — възкликна той след няколко секунди, сякаш осъзна нещо. — Искате ли да ви закарам?

Тя се усмихна отново.

— Не. Колата ми е паркирана тук. Джипът, под който едва не се търкулна портокалът ви. Но благодаря за предложението.

Стигнаха до колата на мъжа, той я отключи и отвори задните врати.

— Може да сложите всичко на задната седалка, ако нямате нищо против.

— Разбира се — отвърна жената.

Докато тя слагаше покупките, единият портокал падна на пода. Жената бързо се наведе вътре в колата, протегна ръка и успя да го спре, преди да се скрие под шофьорската седалка.

„Този определено е беглец“ — помисли си тя.

Жената изведнъж почувства нечие присъствие. Леко изви тяло и погледна през дясното си рамо. Мъжът стоеше зад нея. Добродушният израз в очите му се беше заменил с нещо по-мрачно. Той се усмихна по начин, който я уплаши. Когато заговори, гласът му също прозвуча различно — спокоен, но с хладен тон, който изкара въздуха от белите й дробове.

— Никой ли не ти е казвал да не разговаряш с непознати?

92.

Следващото утро донесе със себе си първия есенен проливен дъжд. Небето беше потъмняло от черни облаци и дневната светлина губеше битката да си пробие път през тях. От север повяваше остър вятър.

За Хънтър, Гарсия и капитан Блейк денят започна със съвещание, проведено в кабинета на двамата детективи. Никой от тримата, изглежда, не беше спал много през нощта.

— И така — започна Барбара и прибра косата си зад ушите, — преди да говорим за каквото и да е друго, искам да знам каква е тази история с Томас Полсън? — В гласа й се прокрадна нотка на раздразнение.

Двамата детективи озадачено се намръщиха.

— Снощи ми се обади директорът на полицията — обясни тя. — Той на свой ред получил две обаждания вчера, едното от губернатора на Калифорния, а другото от кмета на Лос Анджелис. Вие двамата очевидно сте тормозили господин Томас Полсън, софтуерен милионер, който е и главен дарител за политическите кампании и на двамата.

— Тормозили сме го? — ухили се Карлос.

— Това беше думата, която те използваха.

— Полсън не ни позволи да кажем почти нищо, капитане. — Гарсия се опитваше да запази спокойствие. — Веднага щом влязохме в кабинета му вчера, той се впусна в предварително репетирана реч и щом приключи, ни изрита. И това е всичко, което се случи. Не можахме да му зададем нито един въпрос.

— И с какво друго разполагате срещу него, освен че е бил обект на статия, написана от Кристина Стивънсън, втората жертва в разследването ни?

Детективите се поколебаха.

— Разследваме вероятността, че Томас Полсън е заплашвал Кристина Стивънсън след публикуването на статията — отговори Карлос.

— Разследвате. А имате ли доказателства?

— Още не — призна Гарсия. — Но ако беше там, щеше да разбереш за какво става дума, капитане. Всичко в Томас Полсън вонеше на мръсотия. И той определено отговаря на профила. Сам го каза. Интелигентен е. Има средствата и знанията за киберпространството, за да извърши престъпленията. Арогантен и дързък като убиеца по телефона, ако не и повече. И призна, че много се зарадвал, като видял Кристина Стивънсън да умира по този начин. Не ти ли вони на психопат?

— Няма значение дали вони на психопат, на кучешки лайна или на рози — раздразнено отсече тя. — Трябва ни вероятна причина. И не е нужно аз да ви казвам. Арогантен? Разбира се, че ще е арогантен. Полсън е изключително богат. Храни политици и е главен изпълнителен директор на много голяма, влиятелна и преуспяваща компания. Това му дава власт, при това много. Всеки с толкова много власт неизбежно става арогантен и отчужден от онова, което ние, простосмъртните, наричаме реален свят. Не е необходимо да ви казвам и това Полсън има властта и връзките да затръшне вратата на всяко разследване под носа ни. Щракне ли с пръсти, вие двамата много дълго ще раздавате глоби за нарушения на уличното движение. Направи ли го втори път, вероятно ще ви преместят някъде на майната си в Северна Дакота. Схващате ли какво ви говоря?

Хънтър и Гарсия не казаха нищо.

— Нека ви попитам нещо — продължи Барбара. — Разследвате ли някой друг, който също е бил тема на статиите на Кристина Стивънсън? Не ми казвайте, че Томас Полсън е единственият, когото тя е ядосала.

— Не — отвърна Робърт. — В момента не разследваме друг.

Гарсия вдигна ръка.

— Чакай малко. Обвиняват ни, че си вършим работата?

— Не — ядосано изрече тя, повишавайки тон. — Обвиняват ви, защото обвиняват мен и аз го предавам на вас. Освен това ви обвиняват, защото Полсън няма нищо против да дава голям дял от парите си за кампаниите на политици и това ще му купи пламъците на ада, когато се стигне дотам колко обвинения може да отправи към този отдел.

— Е, и? — попита Хънтър. — Нима кметът и губернаторът твърдят, че богатите не убиват?

— Не. — Капитан Блейк го изгледа шевно. — Те казват, че е по-добре да разполагате с нещо много значимо, преди отново да почукате на вратата на Томас Полсън, защото в противен случай ще изгубят един много важен дарител за политическите си кампании, докато кандидатстват да ги изберат отново, а ние ще бъдем шамаросани със съдебно дело, пред което случаят „Родни Кинг“ ще изглежда като занимание в детска градина. — Тя млъкна, за да се успокои. Когато отново заговори, гласът й беше възвърнал обичайната си височина: — Вижте, знам, че всички тук просто си вършим работата. Познавате ме добре и знаете, че изобщо не ми пука кой е Томас Полсън, нито кого държи в джоба си, но истината е, че с него трябва да играем по правилата, защото ако не го направим и объркаме и най-дребното нещо, шефът гарантира, че следващата ни работа ще включва четка, тоалетна чиния и човешки изпражнения. Ясна ли ви е картинката?

— Да — отговори Карлос. — И картинката мирише на лайна, капитане.

— Е, това е миризмата на власт и политика и ние знаем, че този отдел се задушава в нея, но не можем да направим нищо. Затова, разследвайте го колкото искате, но играйте по правилата. Ако откриете за него нещо друго, освен статията на Кристина Стивънсън, елате първо при мен. Само това искам — заяви тя и се приближи до таблото със снимките. — Добре, да се придвижим по-нататък. Третата жертва по интернет. Казаха ми, че са намерили трупа му. — Огледа таблото, но не видя нови снимки.

— Да, вчера — потвърди Гарсия и обясни, че трупът е бил изхвърлен в строителен контейнер в задния двор на къща в Мейуд. — Вече го караха в Института по съдебна медицина, когато отидохме там. Скоро трябва да получим резултатите от аутопсията и снимките. — Той щракна върху нещо с компютърната мишка. — Криминалистите са ни изпратили имейл снощи с всички снимки, които са направени на трупа на мястото, където е бил изхвърлен. Нямах време да ги разпечатам и да ги сложа на таблото. — Карлос отново щракна с мишката и принтерът в края на бюрото му заработи.

— Има ли официално потвърдена самоличност? — попита Барбара.

Гарсия кимна.

— Съпругата и дъщерята на жертвата живеят в Сиатъл. Наскоро са се развели. Родителите му живеят в Айова, но получихме достъп до апартамента му в Белфлауър чрез хазяина му. Анализът на пръстовите отпечатъци върху вещите в дома му и натрупа, намерен в Мейуд, съвпадат сто процента.

— И кой е той?

— Името му е Итън Уолш — отговори Хънтър и й даде копие на снимката, която собственикът на пицарията беше изпратил на детектив Перес.

Капитан Блейк погледна снимката и веднага го позна. Не можеше да забрави лицето му. Плахата му усмивка на снимката беше коренно различна от спомена й за ужасеното му лице, изкривено от непоносима болка.

— Каква е историята му? — с треперещ глас попита тя.

Робърт й разказа набързо всичко, което бяха научили досега за Итън Уолш.

Барбара го изслуша мълчаливо и се обади едва когато той приключи с разказа си.

— Знаем ли нещо за бившия му партньор, господин Нелсън? Той също е експерт по компютърно програмиране, нали? — Тя върна снимката на Робърт.

— Да — потвърди Гарсия. — Брад Нелсън. Все още събираме информация за него, но по всяка вероятност е чист. Преди десет месеца се е върнал в Канада.

Карлос взе разпечатките от принтера и внимателно ги закачи на таблото.

Капитан Блейк се приближи, за да ги разгледа по-добре. Фотосите в едър план на лицето на жертвата, подаващо се от найлоновия чувал, предизвика гадене, което се надигна в гърлото й, и тя бръкна в джоба си, за да извади ментов бонбон.

— Казахте, че сте били в апартамента на жертвата. — Барбара се обърна към двамата детективи. — Открихте ли нещо?

— Намерихме лаптопа му — уведоми я Карлос. — Но е защитен с парола. Оставихме го на Денис Бакстър в отдел „Компютърни престъпления“. Те се опитват да я разбият.

Капитан Блейк кимна невъодушевено.

— Но намерихме и това — добави той и извади тетрадката, което беше открил в апартамента на Итън Уолш.

— Какво е?

— Старомодно тефтерче за адреси и телефони — обясни Карлос. — Очевидно колкото по-навътре навлизаш в технологиите, толкова повече съзнаваш, че всичко може ужасно да се обърка. Итън Уолш, изглежда, е пазел хартиено копие на всички телефонни номера в адресната книга на мобилния си телефон.

Барбара кимна. И тя имаше такова тефтерче.

— Добре, и?

Гарсия й даде тефтерчето, вече отворено на определена страница.

— Петото име от горе на долу — каза той.

Очите й се плъзнаха по списъка, спряха и леко се разшириха.

— Кристина Стивънсън? — Прочете името на глас и погледна двамата детективи. — Същата Кристина Стивънсън? — Барбара посочи таблото със снимките. — Втората жертва на убиеца?

— Същата — потвърди Хънтър. — Това е номерът на мобилния й телефон.

— Нали помниш, че взехме мобилния телефон на Кристина Стивънсън от дома й? — попита Карлос.

— Неговият номер също е в адресната й книга — допълни капитан Блейк.

— Да. Проверихме регистъра на обажданията й, но там фигурират разговорите само от три седмици. Тя не е получавала, нито е отправяла обаждания към Итън през този период.

— Намерихте ли мобилния му телефон?

— Не — отвърна Гарсия. — Не беше в апартамента му. Проверихме при доставчика му. Телефонът беше изключен. Вече поискахме справка за последните три месеца и за двата телефона. Надяваме се, че ще ги получим до края на деня или може би утре. Засега не сме сигурни дали са били приятели или познати и дали Итън Уолш е бил включен на някакво ниво в статиите на госпожица Стивънсън.

Барбара отново насочи вниманието си към тефтерчето с телефоните.

— През по-голямата част от нощта прочетох всички статии, които Кристина Стивънсън е написала за „Ел Ей Таймс“ през изминалите две години — съобщи Хънтър. — Общо шестстотин шейсет и девет. Името на Итън Уолш не се споменава в тях. Отново се свързах с главната редакторка на госпожица Стивънсън в развлекателната секция на вестника. Тя не е чувала името Итън Уолш.

— Мислиш, че той може да е бил източник на информация? — попита капитан Блейк.

Робърт леко повдигна рамене.

— Възможно е. Освен това я помолих да ми изпрати копия на всички репортажи, които е писала госпожица Стивънсън, докато е работела в криминалната секция.

— Криминалната секция? — попита Барбара.

— Кристина Стивънсън е работила девет месеца в криминалната секция. Знам, че е било отдавна, но пак искам да прегледам и тези статии. Би трябвало да ги получа по някое време днес.

Капитан Блейк започна да прелиства страниците на тефтерчето с телефоните на Итън Уолш.

— Ако търсиш името на първата жертва, Кевин Лий Паркър, няма го. Проверихме — каза Гарсия.

Тя спря и се замисли.

— Да, но това показва, че най-малко две от жертвите са се познавали. В град с население дванайсет и половина милиона души това не може да е случайно съвпадение. Убиецът не избира произволно жертвите си.

93.

Първата й мисъл, след като най-после се свести, беше, че смъртта не е такава, каквато е очаквала.

След това, докато бавно възвръщаше сетивата си, жената осъзна, че смъртта все още не я е взела. И после дойде болката — нахлувайки в нея като свръхдоза наркотик. Имаше чувството, че всяка кост и всеки мускул в тялото й са пребити и изкривени. Главата й пулсираше толкова ожесточено, че й беше трудно да диша. Усещаше как кръвта й бучи в ушите с такава сила, че й се струваше, че тъпанчетата й ще се спукат. Жената бавно изстена, докато се опитваше да намери сили отново да отвори очи.

И тогава пак чу гласа му и звукът му изпрати ударна вълна на страх през всеки атом в тялото й.

— Не се бори. Не мърдай. Опитай да се отпуснеш. — Тонът му беше спокоен, безчувствен и безтелесен.

Тя не можа да сдържи вика си.

Мъжът чакаше.

Жената се помъчи да примига и да отвори очи, мислейки си да не изпада в паника, но страхът вече я беше обвил като плащаница. Задушаваше се.

Той заговори отново:

— Поеми си дълбоко дъх и се опитай да запазиш спокойствие.

Тя се задъха.

— Знам, че си уплашена. Разбирам, че ти е трудно в момента, но дишай и скоро паниката ще премине.

Жената се помъчи да направи каквото й казаха.

Най-после успя да отвори очи и се огледа наоколо, но в стаята цареше сумрак. Единствената светлина идваше от ужасно слаба лампа в далечния ъгъл. Въздухът беше спарен, натежал от миризмата на старо сено, дезинфектант и нещо друго, което тя не можа да определи, нещо сладникаво и противно. Не виждаше мъжа, но чуваше дишането му и чувстваше потискащото му присъствие.

Жената постепенно осъзна, че не може да помръдне. Седеше на някакъв тежък, твърд и неудобен стол с висока облегалка. Китките и глезените й бяха завързани за стола. Торсът и главата й не бяха завързани и това й позволяваше да извива тялото си настрана. Тя го направи — първо наляво и после надясно, опитвайки се да огледа по-добре помещението. И тогава видя, че е гола.

Изведнъж я обзе отчаяние колко е уязвима, разголена и крехка. Искаше де продължи да се владее и да покаже сила и решителност, но в момента страхът печелеше битката и жената неволно се разплака.

— Не правиш каквото ти казах — чу се отново студеният глас на мъжа.

Тя не можеше да сподави риданията си. Почувства, че очите й се пълнят със сълзи, и ги стисна, за да ги прогони.

„Бъди силна“ — каза вътрешният й глас.

Някъде беше чела, че изнасилвачите се възбуждат от страха, от покорството на жертвата, но тази мисъл я уплаши още повече и несигурността какво ще стане по-нататък я парализира. Първите думи, които се отрониха от устата й, сякаш бяха изречени от малко дете.

— Моля те, не ме наранявай! — с треперещ глас каза жената. — Моля те, пусни да си вървя!

Мълчание.

Следващите думи се изплъзнаха от устата й, без да се замисли:

— Ще направя всичко каквото искаш. Моля те, пусни ме да си вървя!

Мъжът не отговори.

— Моля те… — В миг на отрезвяване от страха тя осъзна колко безполезно са прозвучали двете думи. — Кажи ми какво искаш от мен. — Умът й трескаво потърси възможни отговори на този въпрос, но жената положи усилия да прогони страшните образи, които въображението й си представи.

Мъжът бавно изпусна дъха си и тя усети движението му.

Той излезе от сенките и за пръв път се появи в периферното й зрение. Жената обърна глава към него и въпреки различните дрехи веднага го позна. Мъжът, с когото беше разговаряла в супермаркета и на когото по-късно бе помогнала на паркинга. Но добродушната усмивка, стеснителната личност и добрите очи бяха изчезнали. Той изглеждаше по-висок, по-силен и заплашителен. Сега лицето му беше ъгловато и сурово.

— Здравей отново — каза мъжът.

Погледът му грабна нейния като гигантски нокът на хищник и тя изпита усещането, че безпомощно я изсмукват в някакво тъмно място. Очите й пак се напълниха със сълзи.

— Плачът няма да ти помогне.

— Моля те, не ме наранявай — повтори жената. Думите се отрониха от устата й спонтанно, тъжни и безсилни. — Ще направя всичко каквото искаш.

— Всичко, каквото искам? — Мъжът не откъсваше очи от голото й тяло. Думите му и твърдостта на погледа му я поразиха като удар в слепоочието.

Тя преглътна буцата, която се беше образувала в гърлото й, и чу как изгубилото се момиченце в нея отговаря:

— Да. Всичко каквото искаш.

Той пристъпи по-близо.

Жената затаи дъх.

— Моля те, Господи!

— Престани да се молиш.

— Съжалявам. Всичко каквото кажеш. Моля те!

— Престани да ме умоляваш.

Тя се разплака отново.

— Престани да плачеш.

Жената си пое дъх през носа и го задържа в дробовете си, докато овладя риданията си.

— Е, ще направиш ли всичко каквото искам? — повтори мъжът.

Тя пак си пое дъх, събирайки смелост.

— Да. — Сега в тона й отчетливо прозвуча решителност. „Можеш да го направиш“ — прошепна вътрешният й глас.

Той пристъпи още една крачка към нея и жената най-после видя проблясъка на ножа в ръката му.

— О, боже… не! — Решителността й се изпари. Съзнанието й се превърна в черна стена от паника и парализира движенията й.

Мъжът се усмихна по начин, който показваше, че страхът й му доставя удоволствие. Втренчи се в нея. Жената почувства хладното стоманено острие върху кожата си, но не беше в състояние да откъсне очи от хипнотичния му поглед. Ножът бързо се отдръпна с мълниеносно разрязващо движение.

Тя затаи дъх.

Не почувства болка.

Знаеше, че достатъчно острият нож може да среже човешката кожа и плът толкова неусетно, че да не почувстваш болка. Освен това знаеше, че огромното количество адреналин, бушуващ във вените й, може да потисне и най-мъчителната болка.

Жената зачака.

Все още не чувстваше болка.

Мъжът отстъпи назад и най-после отмести поглед от нея.

Сякаш освободени от магия, очите й се плъзнаха надолу по тялото й, търсейки кръв и наранявания.

Нямаше нищо.

Но тя видя, че мъжът е срязал въжетата на дясната й китка.

Жената остана озадачена. Щеше ли да я пусне да си върви? Тя не разсъждава дълго върху тази мисъл, защото глезените и лявата й китка все още бяха завързани за тежкия стол. Вдигна дясната си ръка към гърдите и усещането, че отново я движи, беше опияняващо. Духна на китката си и разпери и сви пръсти няколко пъти, за да възстанови кръвообращението. Почувства се добре.

Мъжът се появи отново, излизайки зад нея, и сложи нещо тежко и студено на коленете й. Жената погледна предмета.

Градинарски ножици.

— Вземи ги — заповяда той.

Тя се подчини.

— Добре. Искам да отрежеш всичките си пръсти на лявата ръка. Започни с кутрето и свърши с палеца.

Жената вдигна глава, но мъжът се беше върнал в сенките.

— Какво? — Гласът й потрепери.

— Ти каза, че ще направиш всичко каквото искам. — Гласът му се разнесе зад нея. Говореше много бавно. — И аз искам да направиш това. Искам да отрежеш всичките пръсти на лявата си ръка.

Жената не можа да скрие ужаса, който изпита. Ножиците се разтресоха в ръката й и устните й затрепериха.

— Предлагам да сложиш пръста си между остриетата, да затвориш очи и да срежеш бързо и силно, преди смелостта да те напусне.

Тя не беше в състояние да пророни нито дума.

— Ще боли. Няма съмнение. Ще има много кръв. И в това няма съмнение. Ще имаш чувството, че ще припаднеш. Но ако ми покажеш, че си достатъчно силна психически да осакатиш напълно лявата си ръка, обещавам, че ще те пусна да си вървиш. Дори ще те закарам до полицейския участък.

Жената се пребори с чувството на гадене, което я обзе, и погледна ножиците.

— Давам ти избор. Направи го и си свободна. Ако не го направиш… — Той остави на вече ужасеното й въображение да си представи загадъчните последици.

Тя си пое дълбоко дъх, но този път смелостта не дойде.

— Направи го — твърдо каза мъжът.

Жената отмести очи към лявата си ръка, която беше завързана стегнато за стола.

— Направи го. Това е цената на свободата ти.

Тя колебливо разпери по-широко пръстите на лявата си ръка.

— Точно така. Направи го. Покажи ми, че си силна.

Жената постави остриетата на ножиците от двете страни на треперещото кутре на лявата си ръка.

— Да. Остри са като лазер. Стисни дръжките силно и бързо и ножиците ще свършат останалото.

Тя не беше в състояние да помръдне.

— ОТРЕЖИ ПРЪСТИТЕ СИ! — Викът му беше толкова силен и изненадващ, че жената се подмокри. Звукът на гласа му отеква в стените и тавана сякаш цяла вечност.

По лицето й потекоха сълзи. Ръбовете на ножиците бяха толкова остри, че дори допирът до тях беше достатъчен, за да я порежат. Жената съзря капчица кръв, която оцветяваше кожата й около пръста.

— НАПРАВИ ГО! — силно и ядосано изкрещя мъжът.

Жената затвори очи и си пое дълбоко дъх.

Той се усмихна.

Тя хвърли ножиците на пода.

— Не мога, просто не мога. — Жената вдигна към лицето си треперещата си дясна ръка и се разрида. — Не мога. Не мога.

Мъжът се изсмя.

— Мислеше, че искам да те изнасиля, нали? — попита той и продължи, без да дочака отговор. — И затова каза, че ще направиш всичко каквото поискам. Реши, че трябва само да легнеш по гръб и да разтвориш крака. Да изтърпиш това чудовище да проникне в теб няколко минути. — Мъжът отново се появи в полезрението й. — Ако исках да те изнасиля, защо си мислиш, че се нуждая от разрешението или съдействието ти?

Жената не отговори. Риданията й се засилиш.

— Отпусни се — добави той. — Нямам намерение да те изнасилвам.

Съзнанието й беше изпълнено с агония и смут. Чувстваше се разголена и изгубена.

— Какво… ще правиш с мен? — отново заговори момиченцето в нея.

Мъжът пак се скри в сенките. Отговорът му дойде с шепот в дясното й ухо:

— Ще те убия.

Тя се задъха. Тялото й потрепери конвулсивно от страх.

Той се изсмя.

— Ако това те плаши… — Мъжът млъкна за ефект. — Почакай да видиш как ще го направя.

94.

С настъпването на вечерта дъждът заваля силно, придружен от гръмотевици и светкавици над океана, а после се превърна в равномерен, досаден ръмеж. Бурята премина и температурата спадна с няколко градуса, придавайки на нощта неудобен хлад, абсолютно неприсъщ за град като Лос Анджелис.

До края на следобеда Хънтър и Гарсия бяха получили справките за телефонните разговори на Кристина Стивънсън и Итън Уолш. Бяха само за три месеца и никоя от двете жертви не се беше обаждала на другата през този период. Поне не по мобилните телефони. Робърт беше принуден да поиска нови справки, този път за една година назад, но щяха да ги получат най-рано след един ден.

Вместо да се прибере вкъщи и да прекара още една нощ борейки се с мислите и безсънието си, той реши отново да отиде в апартамента на Кристина Стивънсън. Със сигурност знаеше, че тя е била отвлечена от дома си, а местата на отвличане, като всяко друго местопрестъпление, винаги можеха да предложат повече, отколкото само физически доказателства. Робърт притежаваше дарба за тълкуването им и може би когато отидеше там сам, далеч от всякакви дразнители, щеше да види нещо, което е пропуснал.

Той стоя два часа в дома на Кристина, предимно в спалнята. Опита се да си представи какво се е случило в онази нощ и се постави на мястото на образите, които изплуваха в съзнанието му.

Хънтър застана зад завесата на цветя в спалнята на Кристина, където смяташе, че се е крил убиецът. Знаеше, че убиецът не я е нападнал веднага щом е влязла в стаята, защото дрехите й бяха на пода заедно с чаша и бутилка шампанско. Беше се почерпила сама. Съдейки по скъпото „Дом Руинар“, Кристина сигурно беше празнувала нещо. Вероятно статията й, която беше публикувана на първата страница на притурката в онази неделя.

Убиецът търпеливо я беше наблюдавал или бе чакал идеалния момент да нанесе удара си, или се беше наслаждавал на шоуто, докато жената се е събличала. При всички случаи моментът бе дошъл, когато тя се беше вмъкнала под леглото, за да вземе часовника си, предположи Робърт. Имаше чувството, че докато е била под леглото, Кристина е забелязала обувките на убиеца, когато се е криел зад завесата. И после всичко се беше случило за миг. Убиецът бързо я беше измъкнал изпод леглото и бе сломил съпротивата й. Най-вероятно той беше носил спринцовка с подходяща доза феноперидин. Кристина се беше борила с всички сили, беше ритала и крещяла. Следите от борбата се виждаха го цялата стая, но убиецът беше силен, а опиатът — още по-силен.

Въпреки че пресъздаде мислено сцената и педантично вървя из апартамента, Хънтър не откри нови улики, нищо, което да отговори на множеството въпроси, които се въртяха в главата му.

Той излезе от жилището на Кристина и дълго седя в колата си. Чудеше се какво да направи и дали ще се приближат до убиеца, преди да отнеме още един живот. А Робърт беше сигурен, че той ще убие отново.

Погледна часовника си и реши, че все още не е готов да се върне вкъщи. Започна да шофира безцелно из града, без да търси нищо и без да се отравя в определена посока. Ярките неонови светлини и оживените улици в Западен Холивуд го накараха да се почувства малко пожизнен. Винаги беше приятно да гледа хора, които се усмихват, смеят се и се наслаждават на живота.

От там той кара на изток известно време, покрай езерото Ехо и бетонната грамада на стадиона на „Доджърс“, а после се насочи на юг през Централен Лос Анджелис. Изведнъж изпита желание да отиде на брега, да види океана и може би да повърви бос по пясъка. Обичаше морския бриз нощем. Напомняше му за родителите му и детството му. Едни по-щастливи времена. Хънтър зави на запад и се насочи към плажа в Санта Моника, като реши да не се движи по магистралите. Поне този път не бързаше за никъде.

Подмина завоя за моста на Четирийсет и пета улица и продължи по Саут Мишън Роуд. Познаваше улиците като апартамента, в който живееше, и не поглеждаше табелите, особено голямата над главата му.

И после се случи, подобно на своеволно домино, което изведнъж е загубило равновесие и плочките падат една върху друга, създавайки верижна реакция. Секунда по-късно, докато подсъзнанието му общуваше със съзнанието, в главата на Робърт прозвуча предупредителна аларма. След още една милисекунда мозъкът му изпрати сигнал до мускулите в тялото му чрез нервната система. В него като приливна вълна нахлу адреналин и Хънтър най-после удари спирачки. Колата му свърна наляво и после рязко спря по средата на пътя. Робърт извади късмет, че зад него нямаше друго превозно средство.

Той изскочи от колата с бързината на куршум. Дъхът секна в гърлото му, когато погледът му се съсредоточи върху големия зелен пътен знак, под който току-що беше минал. Умът му работеше с хиляди километри в час, търсейки спомени и опитвайки се да ги постави на местата им. Когато започна да си спомня, умът му раздели спомена на картини и той усети, че по гърба му полазват ледени тръпки.

— Не може да е това — промълви, но думите му нямаха голямо значение, защото колкото повече си спомняше, толкова повече се затвърждаваше убедеността му.

Всички улики, които им беше оставил убиецът, бяха реални.

95.

Хънтър отиде право в кабинета си в Главното управление на полицията и веднага включи компютъра си. Първото, което забеляза, след като компютърът зареди, беше, че е получил имейл от Памела Хейс, редакторката на Кристина Стивънсън в „Ел Ей Таймс“. Имаше прикачен файл със статиите, които е написала Кристина, докато е работила в криминалната секция на вестника.

— Чудесно! — измърмори Робърт, но засега ги остави настрана. Знаеше, че скоро ще се върне към тях.

В момента държеше да намери стар файл за едно произшествие. Не си спомняше името на жертвата, нито точната дата, но беше сигурен за годината, и това би трябвало да бъде достатъчно. Той извади на екрана вътрешната търсачка на базата — данни с произшествия на лосанджелиската полиция и въведе годината, която си спомняше, вида на произшествието и името на полицая. Единственият резултат се появи след по-малко от секунда.

— Бинго! — усмихна се Хънтър.

Той щракна на линка и прочете доклада за произшествието.

Върна се на имейла на Памела Хейс и разархивира прикачения файл. Имаше общо двеста петдесет и девет репортажа, но също като с първия архив със статии, който беше получил преди няколко дни, нямаше опция за търсене, файловете съдържаха сканирани изображения на страниците от вестниците с публикуваните статии. Нямаше заглавия, само датите на публикуването, но този път не се налагаше да ги чете всичките. Сега знаеше коя дата търси. Видя я във файла с произшествията. Той бързо намери статията и я отвори.

Репортажът не беше много дълъг, само около петстотин и няколко думи. Имаше и четири снимки. Трите бяха с лошо качество, но четвъртата беше ясна и шокираща. Статията беше публикувана на втората страница на криминалната притурка на „Ел Ей Таймс“ от четвъртък преди две и половина години.

Самото заглавие накара Хънтър да затаи дъх и го принуди да го прочете два пъти. Нещата започнаха да придобиват ужасяващ смисъл.

Забележка в края на репортажа разкриваше как вестникът се е сдобил с трите снимки с лошо качество и той се задави за втори път.

— Не може да бъде — каза на глас в тихата стая. Думите му отекнаха около него. Зави му се свят от бързината, с която късчетата на ребуса се подредиха на местата си.

Направи разпечатка на сканираното изображение, сложи я на бюрото си и се замисли какво още да потърси. И после си спомни за камерата, която убиецът беше оставил в кофата за боклук в парка „Сити Хол“, и веднага направи връзката.

— Копеле.

Той бързо извади на екрана уеббраузъра и се замисли какви думи да напише в търсачката. Бързо реши да въведе изречение от четири думи. Резултатът се появи почти мигновено — шест милиона попадения за 0.36 секунди.

Тъй като беше използвал изречение с четири думи като критерий за търсене, търсачката първо бе открила и изредила комбинациите от всички думи заедно в реда, в който ги беше написал Хънтър. Тези резултати бяха първи в списъка. След като бяха свършили съчетанията от думите в определения ред, браузърът автоматично беше започнал да търси някоя от четирите думи или други комбинации с тях. Затова имаше толкова много попадения.

Щракна на първия резултат, който го заведе в специализиран уебсайт. Той прекара известно време там, като разглеждаше страниците и търсеше в архива, но не откри онова, което му трябваше.

Върна се на страницата с резултатите и опита втория линк. Отново претърси архива на сайта, но не стигна доникъде.

Повтори безрезултатния процес още осемнайсет пъти, докато най-после попадна на малко известен уебсайт. Странното беше, че щом началната страница на уебсайта се зареди на екрана, Робърт почувства тръпки по врата. Той се отърси от усещането и написа комбинация от ключови думи и дата в търсачката на сайта. Появиха се петнайсет файла. Търсачката не беше много добра и въвеждането на дата нямаше никакво значение. Той реши, че е най-лесно да провери всичките петнайсет резултата.

Не се наложи. Онзи, който търсеше, беше четвъртият.

Облегна се назад и потърка лицето си. Образите на екрана се сблъскаха със спомените в паметта му с абсурдна сила.

Файлът беше качен от някого, който се беше нарекъл МраченХХ1000. Робърт направи всичко възможно да открие истинската самоличност на човека, но не стигна много далеч и реши по-късно да се занимава с това.

През следващия час и половина извърши комбинирано търсене в интернет и във файлове, забранени за общата публика, до които имаше достъп като полицай, но и те не разкриха много.

Очите му се насълзиха от дългото взиране в екрана. Хънтър отиде до тоалетната и после си наля чаша силно кафе. Крачейки из стаята, той се замисли за всичко, което беше открил до този момент. Не беше малко, но много подробности все още липсваха. Нуждаеше се от помощ. Без да се интересува от късния час, взе мобилния си телефон и набра номера на Мишел. Тя отговори след третото позвъняване.

— Мишел, мой ред е да ти се извиня, че се обаждам толкова късно и извън работно време.

Тя се засмя.

— Терминът „работно време“ не се отнася за ФБР. Смяната ми започна в деня, когато ме наеха на работа, и ще свърши само след… — тя млъкна, сякаш пресмяташе — четирийсет и пет години.

— Дълга смяна.

— Ти ли ми го казваш? — отново се засмя тя. — Е, какво става?

Хънтър й разказа всичко, което беше открил до този момент, и й обясни какво търси. Мишел онемя.

— Мишел, на линията ли си?

— Мм… да. Сигурен ли си?

— Абсолютно.

— Добре. Ще видя какво ще мога да намеря и ще ти се обадя. Може да е късно… или рано. Зависи как ще го погледнеш.

— Няма да ходя никъде.

96.

Мишел се обади малко преди шест сутринта. Най-после беше успяла да намери информацията, което бе поискал Хънтър, включително името на човека, представящ се в интернет като МраченХХ1000. В осем часа Робърт вече отиваше на спешно съвещание в стаята за инструктажи без прозорци в подземното ниво на Главното управление на полицията.

Помещението представляваше правоъгълна бетонна кутия и приличаше на старомодна гимназиална класна стая. Вътре бяха наредени шестнайсет маси в четири редици по четири. Първите се намираха на метър от дървения подиум отпред, зад който стоеше Хънтър. Вляво от него имаше прожекционен екран, а вдясно — голямо бяло табло, монтирано на триножник.

Гарсия и капитан Блейк седяха в двата края на първата редица, на отделни маси. По средата зад тях беше Мишел Кели, която бе казала на Робърт, че иска да участва. Двете последни редици бяха заети от екип на специалните части, осем силни мъже, всичките облечени с бронежилетки и черни дрехи. Напрегнатият и развълнуван шепот, който се носеше в стаята, утихна напълно, когато Хънтър се прокашля, за да изчисти гърлото си.

Всички впериха погледи в него.

— И така, ще ви разкажа цялата история от самото начало — започна той и кимна на Джак Фалън, капитана на екипа от специалните части, който седеше най-отзад зад командосите.

Фалън намали осветлението.

Робърт натисна копчето на дистанционното управление, върху което беше сложил дясната си ръка, и на белия екран се появи студийна снимка на момче, не по-голямо от шестнайсет години, с изпъкнало чело, добре изразени скули, изящен, правилен нос и осеяно с лунички лице. Очите му бяха ясни и светлосини, а косата му — вълниста и тъмноруса. Хубаво хлапе.

— Това е Брандън Фишър — започна Хънтър. — Допреди две и половина години Брандън бил ученик в гимназия „Джеферсън“ в Южен Лос Анджелис. Въпреки че бил срамежлив и понякога затворен, той бил интелигентно момче и оценките му доказват това, предимно шестици и петици. Брандън бил и многообещаващ нападател с възторжено аплодирана лява ръка. Шансовете му да вземе стипендия в университет като добър играч на американски футбол били много големи. — Робърт се премести встрани от подиума. — Няколко седмици, след като получил шофьорска книжка, Брандън станал участник в тежък сблъсък на кръстовището между булевард „Уест Вашингтон“ и Саут Ла Бреа Авеню. Катастрофата станала в два и четирийсет и една минути през нощта — обясни Хънтър. — Брандън бил неопитен шофьор, но злополуката не била по негова вина. Освен показанията на трима свидетели пътната полиция на Лос Анджелис има и снимкови доказателства от инфрачервената камера на кръстовището. Другият шофьор преминал на червено.

Робърт отново натисна копчето на дистанционното. Портретът на Брандън Фишър се замени от серия от шест снимки, разположени две по две в три редици. Събитията, изобразени на тях, ясно показваха как тъмносин форд „Мустанг“ минава на червен светофар и се блъска в сребрист шевролет „Круз“. Скоростта на мустанга, показана в долния десен ъгъл на всяка снимка, беше осемдесет и девет километра в час.

— След сблъсъка колата на Брандън се въртяла двайсет и седем метра по булевард „Уест Вашингтон“ — продължи Хънтър. — В превозното средство нямало друг човек. Брандън получил сериозни порезни рани и счупени няколко ребра, едното от които перфорирало левия му бял дроб, освен това били счупени двата крака и лявата ръка.

Робърт отново тракна и на екрана се появи друга снимка на Брандън Фишър. От командосите на специалните части се чу мърморене и ругатни. Робърт видя, че Гарсия потрепери, а капитан Блейк и Мишел Кели ахнаха от изненада.

Сега в очите на Брандън се четеше тъга, която изглеждаше заразна. Някога хубавото му лице беше жестоко обезобразено от два големи белега и няколко по-малки. По-големият от двата белега беше на милиметри от лявото око, но бе разрязал малкия нос и го беше изкривил силно, а после бе плъзнал надолу и беше пресякъл устните, изкривявайки надолу цялата лява половина на устата, която сякаш беше разтеглена във вечна тъжна усмивка. Вторият голям белег започваше от горната лява част на челото, точно под скалпа, и се спускаше неравно чак до дясното ухо, разсичайки дясната вежда и обезформяйки я заедно с клепача.

— Снимката е направена дванайсет месеца след катастрофата — обясни Хънтър, — след като раните били заздравели. Освен това му били направени две козметични операции, за да се намали ефектът им, и това е най-доброто, което са постигнали. Лекарите не направили много за Брандън.

— Горкото хлапе — промълви Мишел.

— Не е необходимо да ви казвам, че такова жестоко, променящо живота обезобразяване е нещо, с което хората рядко намират начин да се справят напълно — продължи Робърт. — Колкото и време да минава и каквато и подкрепа да получават. — Той млъкна, за да си поеме дъх. — Както споменах, Брандън бил срамежливо и затворено момче. Не е изненадващо, че катастрофата го запратила в бездънна черна пропаст на отчаяние. Той вече не можел да спортува. Въпреки че зараснали правилно, краката и лявата му ръка не били бързи и силни като преди, и след перфорацията левият му бял дроб работел с намален капацитет. Отначало малобройните му приятели се опитали да го подкрепят, но хлапетата са си хлапета — постепенно, но сигурно се отчуждили от него. Не след дълго започнали клюките, подигравките и прякорите зад гърба му. Такива неща обаче никога не остават дълго „зад гърба“. Брандън разбрал. Приятелката му също скъсала с него и това го съсипало.

— Не е ли получил помощ от психолог? — попита капитан Блейк.

— Получил е. Веднага щом бил в състояние — потвърди Хънтър. — Три сеанса по един час седмично, това било всичко.

— Да — засмя се единият командос от специалните части. — Колко мислите, че помага това?

— Дори да помогне — добави друг, — само с три сеанса седмично, колко време мислите, че ще отнеме?

— Твърде дълго — съгласи се Хънтър.

В стаята отново се разнесе шепот.

Той пак натисна бутона на дистанционното управление. Този път на екрана се появи снимка на мост в центъра на Лос Анджелис.

— Преди двайсет и девет месеца, в една нощ във вторник — продължи Хънтър и в стаята отново настъпи тишина, — Брандън целунал за лека нощ родителите си и се качил в стаята си, но не си легнал. Изчакал, докато къщата утихнала, а после излязъл през прозореца и отишъл на моста на Шеста улица в Централен Лос Анджелис, само на няколко преки от дома си в Бойл Хайтс.

В помещението цареше абсолютна тишина. Всички бяха приковали очи в Робърт.

— Брандън обмислял това седмици, може би месеци. Планирал всичко, включително разписанията, и когато дошъл подходящият момент, скочил от моста.

Капитан Блейк и Мишел Кели се раздвижиха неспокойно на местата си.

— Както всички знаете, мостът на Шеста улица минава не само над река Лос Анджелис, но и над няколко железопътни линии. Брандън избрал железопътните линии. — Хънтър млъкна и отново се изкашля. — Както споменах, Брандън, изглежда, планирал всичко до последната подробност, включително разписанието на влака. Изчислил безупречно скока си. Част от секундата след като краката му докоснали релсите, идващият товарен влак го блъснал с пълна скорост. Тялото му било разкъсано на парчета и направо било раздробено.

Робърт отново натисна копчето и картината на екрана се смени със секция от железопътни релси, минаващи под и покрай моста на Шеста улица. Знак за веществено доказателство беше поставен до нещо, което приличаше на човешки крак.

— Частите на тялото му били разпръснати в радиус от петдесет метра — добави.

Присъстващите се раздвижиха неспокойно на столовете си.

Робърт обаче не беше приключил с разказа си.

— Преди да скочи от моста, Брандън казал, че повечето хора в света вярват в глупавата заблуда, че всичко, което правим в живота, зависи изцяло от нас. Че винаги имаме избор, независимо дали искаме или не. — Детективът млъкна и скръсти ръце на гърдите си. — И после Брандън попитал: „Ами изборът, който правят други хора и който коренно променя твоя живот, а не техния? Къде е нашият избор тогава?“

— Чакайте малко — прекъсна го единият командос и вдигна ръка, сякаш искаше разрешение да говори. — Откъде знаете какво е казало хлапето на моста?

Робърт си пое дълбоко дъх и после огледа присъстващите.

— Защото бях там.

97.

Двайсет и девет месеца по-рано

Булевард „Уитиър“

На двайсетина секунди от моста на Шеста улица

01:19 часът

Хънтър се беше отказал от битката с поредната безсънна нощ. Както беше правил много пъти преди и беше сигурен, че ще прави още безброй пъти, вместо да си стои вкъщи и да гледа скучните, избелели стени, отчаяно нуждаещи се от нова боя, той реши да се разходи с колата. Пак шофираше безделно. Градът преминаваше покрай предното стъкло на автомобила му. Робърт не мислеше за нищо и оставяше улиците и завоите да го водят.

Без някаква причина или може би защото беше направил същото само преди няколко дни, когато реши да отиде на Венис Бийч, в онази нощ той избра да обиколи центъра на Лос Анджелис.

Финансовият район и градът спяха и улиците на Централен Лос Анджелис бяха обезпокоително тихи, твърде различни от онова, с което бяха свикнали повечето хора.

Хънтър мина през „Бойл Хайтс“, зави надясно по „Ел Камино Реал“ и подкара по булевард „Уитиър“, отправяйки се към моста на Шеста улица, когато полицейското радио в колата му силно изпращя.

— Внимание, до всички патрулни коли близо до моста на Шеста улица. Току-що получихме обаждане на телефон 911 за вероятен опит за самоубийство на моста. Обектът е тийнейджър. Според обадилия се хлапето ще скочи. Нуждаем се от незабавна реакция. Има ли някой достатъчно близо?

Робърт отмести поглед от таблото. Първото, което видя, беше големият зелен пътен знак, който известяваше, че мостът е право отпред, на по-малко от петнайсет секунди път. Въпреки че мнозина го наричат „Мостът на Шеста улица“, официалното му име, което е написано и на всички пътни знаци, е „Виадуктът на Шеста улица“.

Хънтър бързо взе предавателя.

— Диспечер, обажда се детектив Робърт Хънтър от специалния отдел „Убийства“ на лосанджелиската полиция. Съвсем близо съм до моста. Приближавам се откъм източната страна — идвам по булевард „Уитиър“. Ще бъда там след десетина секунди. Има ли някаква информация за обекта?

— Прието за местоположението, близостта и времето на пристигане на моста, детектив Хънтър, но нямаме информация за обекта. Обадил се минувач, който забелязал обекта на перваза. На този етап не мога да предложа нищо. Съжалявам.

— Прието — отговори Робърт. — Сега поемам по моста и виждам обекта. Намира се на северния перваз в западния край на виадукта. Повтарям, обектът е на северния перваз в западния край на Виадукта на Шеста улица. Изпратете подкрепления — пожарна команда и психолог. Незабавно.

— Прието за подкрепленията и медицинската помощ, детектив Хънтър. Успех.

Робърт намали скоростта и спря колата в средата на моста, блокирайки движението в западната посока. Не го направи бързо. Нямаше изсвирване на гуми, нито блъскане на врати или резки движения, които биха влошили и без това вече изключително напрегнатото положение. Часовникът на таблото показваше 01:21.

Както Хънтър беше описал на диспечера, обектът стоеше на северния перваз в западния край на виадукта. Беше с гръб към Робърт, но вместо да гледа надолу към онова, което го чака, ако скочи, момчето гледаше напред в далечината, сякаш чакаше нещо или обмисляше промяна в намеренията си. Това беше добър знак.

Хънтър се придвижи бързо, но безшумно, опитвайки се да се промъкне колкото е възможно по-близо, без младежът да го забележи. Доближи се на четири метра, когато хлапето откъсна очи от мрака в далечината и се обърна.

Робърт спря и погледна момчето, опитвайки се да види очите му, и когато хлапето се обърна, се смрази за миг. В този момент детективът прокле липсата на информация за обекта. Не знаеше нищо за младежа, нито за вероятните мотиви, които са го завели на моста, готов да сложи край на живота си. Информацията щеше да го подготви по-добре за онова, което видя.

После прокле себе си, защото със или без предварителна информация един детектив от специалния отдел „Убийства“ в лосанджелиската полиция, особено такъв с докторска дисертация по анализ на престъпното поведение и биопсихология, би трябвало да бъде подготвен за всичко. Подготвен да очаква неочакваното, колкото и да е шокиращо.

По време на тази част от секундата на колебание Хънтър се ужаси, че лицето, очите, поведението, изражението му, всичко в него може да е издало изненадата му. Ако беше така, той знаеше, че шансовете му да убеди хлапето да слезе, вече са равни на нула.

Робърт се изненада, когато момчето най-после се обърна и го погледна, видя, че лицето му е обезобразено от дълбоки белези, сякаш беше хвърлен с лицето напред през няколко стъклени плоскости. Обезобразяването несъмнено привличаше съжалителни, изумени и дори отвратени погледи навсякъде, където отидеше младежът. Обезобразяване, заради което жестоките гамени го оскърбяваха с обиди и прякори. Обезобразяване, което нанасяше много по-дълбоки белези от видимите — психологически травми, способни да унищожат самочувствието и да хвърлят всеки в силна депресия. Обезобразяване, което би направило живота на всеки непоносим, да не говорим за един тийнейджър.

Ако Хънтър беше показал изненада, момчето, изглежда, не забеляза.

— Здравей — каза Робърт. Гласът му беше спокоен и сърдечен, но достатъчно силен.

Хлапето не отговори.

Той го изчака и попита:

— Имаш ли нещо против да се приближа още малко? Така ще бъде по-лесно да разговаряме.

— Предпочитам да не се приближаваш. — Лявата страна на устата на хлапето едва помръдваше. Робърт предположи, че раната, причинила големия белег, който изкривяваше устните на момчето, е срязала нерви и мускули и е парализирала част от устата и може би дори част от лицето. Гласът на младежа обаче беше силен и решителен.

— Добре — отговори Хънтър и вдигна ръце в жест, че няма проблем. — Ще стоя тук. — След кратко мълчание добави: — Казвам се Робърт.

Отговор не последва.

— Може ли да попитам как е твоето име?

Изминаха няколко секунди мълчание, преди хлапето да отговори:

— Брандън. — Той се поколеба за миг и добави: — Или можеш да ме наричаш изрод, Разсеченото лице, Белязания, или да измислиш нещо друго. Всички го правят.

Хънтър почувства, че неизмерима тъга изпълва сърцето му. Леко наклони глава и се опита гласът му да звучи бодро:

— Е, на мен пък много хора ми викат кретен, откачен или тъпак, което ми е любимото. Може да използваш, което искаш.

Брандън не отговори. Не се усмихна. Отново се втренчи в мрака в далечината.

Робърт пристъпи крачка към него.

— Брандън, виж, тъкмо отивах да си взема пица. Защо не дойдеш с мен? Какво ще кажеш? Аз черпя. Може да поговорим, ако искаш, и да ми кажеш какви мисли се въртят в главата ти в момента. Умея да слушам. Всъщност ако има световно първенство по слушане, ще го спечеля.

Брандън го погледна и той за пръв път ясно видя очите му.

Робърт знаеше, че седемдесет и пет процента от опитите за самоубийство в Съединените щати е можело да бъдат предотвратени от най-елементарни действия — изслушване и приятелско държане. Можеше спокойно да се твърди, че повечето опити всъщност са вик за помощ. В действителност тези хора не искаха да се самоубият, но в този определен момент на живота си преживяваха силна емоционална и психическа болка. Чувстваха се отхвърлени, неразбрани, пренебрегнати, потиснати, самотни, обидени, забравени, уплашени или всяка друга комбинация от много силни емоции, всичките неприятни. Празнотата, която чувстваха в душата си, нарастваше до такава степен, че стигаха до точка, когато започваха да си мислят, че нямат друг изход. За жалост това обикновено се случваше, когато останеха сами с мрачните си мисли твърде дълго време. Нямаше с кого да разговарят и никой не беше готов да ги изслуша. Това ги караше да се чувстват маловажни, необичани и незначителни. През повечето време те искрено желаеха някой да им помогне, но не знаеха как да поискат помощ. Ако им бъдеше предложена помощ, те се вкопчваха с две ръце. Нуждаеха се само от човек до себе си, някой, който да им покаже, че имат значение. Хънтър погледна Брандън в очите и сърцето му сякаш спря. Той не видя нищо от това в очите на хлапето. Видя само неизразима тъга и абсолютна решителност. Брандън вече не търсеше помощ. Беше преминал отвъд този етап. Решението му беше взето и нищо и никой не можеше да го убеди да го промени. В очите му гореше само едно и за миг Робърт почувства, че дори Господ няма да успее да го разубеди.

Край на сладките приказки.

— Брандън, чуй ме. — Хънтър предпазливо пристъпи още една крачка към него. — Ти не искаш да направиш това. Обещавам ти, че има по-добро решение за онова, което те кара да мислиш, че това е единственият изход. Повярвай ми, преживял съм го. Бил съм съвсем близо, както си ти сега… и не само веднъж. Дай ми възможност да говоря с теб. Дай ми възможност да ти покажа, че има по-добър избор от този.

— Избор?

Ако очите на Брандън бяха лазери, той щеше да е мъртъв.

Робърт кимна и после изрече думите, за които щеше да съжалява вечно.

— Винаги имаме избор и в момента ти не искаш да правиш погрешния. Повярвай ми.

Брандън отново се взря в мрака. Само че този път не беше мрак. Появиха се две светлини, които бързо се приближаваха към тях. Поведението на Брандън леко се промени, сякаш изпита облекчение за нещо, което го тревожеше.

Хънтър хвърли поглед към светлините и разбра какво чака Брандън. Идващият влак трябваше да мине под виадукта в 01:21 часа, но малкото забавяне, дължащо се на закъснял машинист, означаваше, че ще мине под моста в 01:23.

Робърт настръхна.

Брандън се засмя.

— Хората постоянно се опитват да втълпят на другите глупавата заблуда, че всеки винаги има избор. — Продължи с престорен, детски глас: — Ние контролираме живота си, защото каквото и да се случи, имаме избор.

— В момента имаш избор. Хънтър отново погледна към светлините, които вече бяха съвсем близо до моста. — Моля те, Брандън, не прави грешния избор. Слез оттам и нека да поговорим. Обещавам ти, че има по-добро решение.

— Нима? — Сега Брандън беше ядосан. — Винаги имаме избор, така ли? Ами изборът, който правят други хора и който коренно променя твоя живот, а не техния? Къде е нашият избор тогава? — Брандън млъкна и преглътна с усилие, защото очите му се напълниха със сълзи. — Той избра да се напие и да се дрогира в онази нощ, не аз. Той избра да не му пука какво може да се случи, не аз. — Брандън избърса сълзите си. — Неговият избор промени целия ми живот. Вече не мога да направя физически нещата, които знаех, че мога да извърша. Заради неговия избор трябва да се изправя пред света в този вид… до края на живота си. — Той наблегна на последните думи, като посочи към лицето си.

Влакът наближаваше моста.

— Неговият избор… — каза Брандън, този път с абсолютно безизразен глас, — доведе до моя.

Времето изтече.

Хънтър видя, че краката на Брандън се отлепят от бетонния перваз.

— Не! — извика и се протегна към хлапето. Пръстите му докоснаха лявото рамо на Брандън, но гравитацията повлече момчето към релсите на десетки метри под него. Робърт стисна пръсти бързо и с всичката сила, която събра, но в ръката му остана само парче плат от ризата на Брандън.

Беше му останало съвсем малко да го хване, но не бе успял да се приближи до хлапето достатъчно бързо.

Тялото на Брандън се отскубна от ръката на Хънтър и полетя надолу като камък.

Следващият звук, който Робърт чу, беше от раздробяването на тялото на Брандън, когато се сблъска с идващия влак.

Номерът на влака, написан отпред на локомотива, беше 678.

98.

По време на разказа на Хънтър в стаята за инструктажи цареше пълна тишина, която продължи няколко секунди след това. Присъстващите бяха стъписани и втрещени. Всичко започваше да си идва на мястото — ВШУ, Виадуктът на Шеста улица, 678, 0123.

— Спомням си, че ти ми разказа за този случай — най-сетне се обади Гарсия. На лицето му все още беше изписана изненада.

Капитан Блейк кимна. Тя също беше чувала историята.

— Тогава първото телефонно обаждане не е било случайно или заради славата ти — отбеляза тя.

— Не — потвърди Робърт. — Било е, защото аз бях на моста. Защото не бях достатъчно бърз. И защото не успях да разубедя Брандън да не скача.

— Но къде се вместват трите жертви? — попита Карлос.

Хънтър кимна и отново натисна бутона на дистанционното. Изображението на екрана се замени с три снимки с лошо качество. Нямаше съмнение, че те показваха Виадукта на Шеста улица в онази съдбовна нощ. Бяха леко разфокусирани и малко зърнести, но и на трите, въпреки че лицето му беше в сянка, всички ясно видяха Брандън Фишър, който стои на бетонния перваз в западния край на моста. На втората и третата снимка лесно се разпознаваше Робърт. Той също беше на моста и стоеше на няколко крачки от Брандън, облян в жълтеникавата светлина на лампата на моста. Позата му показваше знаци на напрежение.

— Снимките са направени от случайния минувач, който се е обадил на телефон 911 в онази нощ. Използвал е фотоапарата на мобилния си телефон — поясни Хънтър. — Както всички знаем, общите полицейски радио обаждания на централния диспечер обикновено се подслушват от криминални репортери, които търсят сензационна новина. В онази нощ е подслушвала криминалната секция на „Ел Ей Таймс“. Не знам дали минувачът е бил убеден, или доброволно им ги е продал, но снимките, които направил на моста, попаднали в ръцете на криминалния репортер на „Ел Ей Таймс“, който отишъл на местопроизшествието.

Робърт млъкна и отново натисна копчето на дистанционното. Екранът се изпълни с друга студийна снимка, вече до болка позната на Хънтър, Гарсия, капитан Блейк и Мишел Кели.

— Името на минувача, който се обадил на телефон 911 и направил снимките — продължи Робърт, — е Кевин Лий Паркър, първата жертва.

Карлос изду бузи и бавно изпусна дъха си.

— Нека отгатна. Кристина Стивънсън, втората жертва на убиеца, е била репортерката на „Ел Ей Таймс“, която е отишла да отрази случилото се.

— Същата — потвърди Хънтър. — Тогава тя е работела в криминалната секция. Кристина Стивънсън не само че използвала трите снимки, направени от Кевин Лий Паркър в онази нощ, но и добавила тази снимка към репортажа си, очевидно търсейки „шокиращ“ фактор.

Той отново щракна дистанционното.

На екрана се върна същата снимка в едър план на обезобразеното лице на Брандън Фишър, която Хънтър им беше показал преди няколко минути, направена дванайсет месеца след катастрофата.

— По дяволите! — възкликна Мишел. — Тя е показала на всички лицето на хлапето и заедно с него душевните му терзания.

Робърт кимна.

— Статията на Кристина се погрижила нараняването на Брандън да стане обществено достояние. Сега всички можели да правят състрадателни, шокирани или отвратени физиономии. Всеки можел да коментира или да се шегува с обезобразеното хлапе, скочило от моста. — Той отпи глътка юда. — Може би защото Кристина бързала да довърши репортажа, който бил публикуван един ден след самоубийството на Брандън, ще бъде справедливо да отбележим, че усилията й да проучи историята му както трябва, не са били много задълбочени.

На екрана се появи фотокопие на статията.

— Получих я от редакторката й в „Ел Ей Таймс“ късно снощи — обясни Робърт.

— Мамка му! — възкликна капитан Блейк и прочете на глас заглавието на статията. — „Дяволът в мен“.

— Онова, което ни остави убиецът на остъклената врата в спалнята на Кристина Стивънсън, е заглавието на нейната статия — допълни Хънтър. — В репортажа се предполага, че осмиваният, отхвърлен и низвергнат Брандън Фишър не е могъл да се справи с дявола в него. Дяволът на нараняванията му. Дяволът, който бавно, но сигурно се загнездвал в съзнанието на Брандън и накрая го е довел до самоубийство. Освен това Кристина е употребила думи като… — Той ги посочи, докато говореше. — „Поредното самоубийство на тийнейджър“, което загатва за нещо тривиално, незначително, което се случва твърде често, за да му пука на някого. Както и „нарушавайки спокойствието в тихата нощ“, което намеква, че смъртта на Брандън не е била нищо повече от нежелано бреме, ненужно на град Лос Анджелис, като джебчийството или побоищата. За жалост лошият избор на думи на Кристина е представил като нещо банално случилото се в онази нощ. Поредната тъжна история, която ще бъде забравена секунди след като е прочетена.

Никой не коментира и Хънтър продължи:

— Имаме и това.

Той пак щракна дистанционното и образите на екрана се смениха, но този път не бяха статични. Не беше снимка, а видеозапис.

Всички бяха изненадани.

Видеото показваше последните петнайсет секунди от живота на Брандън Фишър, който стоеше на перваза, обърнат на юг. Хънтър беше на няколко крачки от него, с гръб към камерата. Брандън му говореше нещо, което микрофонът на камерата не беше уловил. Чуваше се само тътенът на приближаващия се влак. И после всичко се случи много бързо. Брандън рязко се обърна, но не скочи, а просто стъпи във въздуха, сякаш влизаше в стая. Гравитацията свърши останалото. В същия момент Робърт пристъпи към него и се хвърли към момчето, протягайки тяло като Супермен по време на полет. И после камерата бързо се наклони надолу и успя да улови мига на сблъсъка, когато влакът профуча под моста и удари тялото на Брандън.

Стаята се изпълни с ругатни и тревожен шепот. Хънтър видя, че всички изтръпнаха, включително капитанът на екипа от специалните части.

Той спря кадъра.

— Видеозаписът е направен от шофьора на следващото превозно средство, пристигнало на моста, няколко секунди след като аз блокирах движението. Случайно носел камера. Името му е…

На екрана се появи друга студийна фотография, същата, която имаха на таблото със снимките в кабинета.

— Итън Уолш — каза Робърт. — Третата жертва на убиеца.

Последва мълчание.

— Това обяснява защо убиецът ни остави камера в кофа за боклук в парка след смъртта на Итън Уолш — обади се Карлос. — Защото Итън е използвал камера, за да заснеме самоубийството на Брандън в онази нощ.

— Точно така — съгласи се приятелят му. — Тогава господин Уолш вече имал сериозни финансови проблеми. Той вложил във фирмата си всичко, което имал, и не му останало нищо. Предполагам, че Итън Уолш съзрял възможност да спечели малко пари, като продаде видеозаписа на Кристина Стивънсън от „Ел Ей Таймс“, и затова номерът й е записан в тефтерчето му с телефоните. Тя обаче не била единствената. Господин Уолш продал записа и на шоу на кабелна телевизия, наречено „Мистерия за шейсет минути“. Вероятно го е предложил и на други, но никоя по-голяма телевизионна станция не го купила, защото не са искали да покажат самоубийство на тийнейджър в националния ефир. От кабелната телевизия, от друга страна, не изпитали никакви угризения и излъчили кадрите няколко дни по-късно като част от специална програма „Самоубийство на тийнейджър“. Тази кабелна телевизия е достъпна само в Калифорния, затова никой извън щата не могъл да го гледа. — Хънтър се върна на подиума.

— Проблемът е, че трагедията на едно самоубийство не свършва дотам — обясни той. — Семейството и любимите хора остават да се справят не само със загубата на обичан човек, но и с неизбежната депресия и вина, които ги завладяват. Как не са могли да го предугадят? Какво повече са могли да направят? Но онова, което наистина ги измъчва, е мисълта, че всичко, което е било необходимо да спасят самоубийците, е било да ги изслушат, да им кажат няколко утешителни думи и да им вдъхнат увереност, че не са сами, че имат значение и че са обичани.

Никой не се обади.

— Но със съвременните технологии и интернет тяхната душевна вина и болка могат да бъдат увеличени неимоверно много — продължи Хънтър. — Поради някаква причина, която не мога да обясня, Итън Уолш не се задоволил само с продажбата на видеозаписа на Кристина Стивънсън от „Ел Ей Таймс“ и кабелния телевизионен канал. Използвайки псевдонима МраченХХ1000, той качил кадрите в специализиран уебсайт за шокиращи видеоклипове на име thiscrazyworld[6].com. И от там нататък видеото станало достъпно за всички. Най-жестоката болка, която може да понесе едно семейство, станала публично достояние, забавление, видеоклип, който милиони хора да гледат, да се смеят, да клюкарстват, да коментират и да критикуват. И хората го направили.

Робърт бързо изреди на екрана няколко диапозитива, които показваха многобройни страници с коментари, качени на уебсайта. Някои изразяваха съчувствие, но повечето бяха отблъскващо оскърбителни.

— Тогава кого точно търсим? — попита капитанът на екипа от специалните части.

— Тъкмо стигнах дотам — отговори Хънтър и натисна копчето на дистанционното.

99.

Новата снимка, която изпълни екрана, беше на жена, която вероятно беше на четирийсет и няколко, но изглеждаше най-малко десетина години по-стара. Имаше права кестенява коса и бяла като мляко кожа. Беше хубава, с изключение на дълбоко хлътналите очи, които й придаваха мъртвешки вид.

— Семейството на Брандън Фишър не било голямо — поднови разказа си Робърт. — Всъщност той е единственото дете на Греъм и Маргарет Фишър. Майка му — той посочи снимката на екрана — била крехка жена, която се разболяла от множествена склероза само няколко месеца, след като родила Брандън. Смъртта му била тежък удар за нея. Уебсайтът за шокиращи видеоклипове, където се появили кадрите със самоубийството на Брандън и унищожителните коментари онлайн, й нанесли още по-тежък удар. Синът й заедно с цялата му болка и борба сега били изложени на показ, готови да бъдат съдени от всеки, който има интернет. Тя не можела да спи и отказала да се храни. Скоро се разболяла от анорексия, невроза и бързо се пристрастила към успокоителните средства и други вещества. Не била в състояние да излезе от дома си и впоследствие й поставили диагноза силна депресия и остра и мъчителна тревожност, причинени от самоубийството на сина й и обидите на някои хора дори след смъртта му. — Хънтър се премести пред подиума. — Деликатното й здраве се влошило по-бързо от прогнозите, основаващи се на дългогодишното й заболяване. Десетина месеца след самоубийството на Брандън поради недохранване се наложило да започнат да я хранят с интравенозна система. Тя починала преди дванайсет месеца.

Всички в стаята мълчаха.

— И това ни води към бащата на Брандън, Греъм Фишър. По времето на самоубийството на сина си господин Фишър бил преподавател в Калифорнийския университет в Лос Анджелис. Преподавал програмиране за напреднали, включено в специалността компютърни науки. Той има докторска степен по инженерство и компютърни науки от Харвард. Една от областите му на компетентност е безопасността в интернет. В миналото Фишър работил дори като консултант на американското правителство. Не е изненадващо, че господин Фишър също приел много тежко самоубийството на сина си и след бързото влошаване на здравето и разсъдъка на съпругата му се наложило да напусне работата си. Посветил времето и усилията си на грижи за нея. От семейството му останала само тя.

Смъртта й и самоубийството на Брандън били много повече, отколкото можел да понесе. Предполагам, че след кончината на Маргарет Фишър Греъм се е почувствал самотен, обиден и много, много ядосан. Човек в такова душевно състояние, въоръжен с такава интелигентност и достатъчно свободно време, би измислил какво ли не.

Из стаята се разнесе приглушен шепот.

— Той методично съставил списък на всички, които смята за виновни — продължи детективът, — не за самата смърт на сина му, а защото се подиграли с нея. Защото изложили на показ пред очите на всички най-съкровената психическа и емоционална болка на Брандън. Защото превърнали личната му загуба и тази на жена му в атракция… публично забавление. И със сигурност, защото допринесли за бързото влошаване на здравето на Маргарет. — Робърт спря, за да си поеме дъх. — След като разпознал присъстващите по време на инцидента, което със сигурност е изисквало задълбочено проучване, Греъм се заловил да изобрети и да разработи свои средства за мъчение и убийство и после издирил всички от списъка си. Проблемът е, че няма как да знаем колко имена има в списъка му, но трима вече са мъртви.

— Имаме ли снимката му? — попита командирът на командосите.

Хънтър кимна и натисна бутона на дистанционното.

Фотографията, която се появи на екрана, беше на привлекателен мъж на петдесет и няколко години. Лицето му излъчваше енергичност и самочувствие. Имаше високи скули, изпъкнало чело и волева брадичка с малка трапчинка. Светлокестенявата му коса беше дълга до раменете и леко разрошена. Изглеждаше атлетичен, със силни мускули и широки рамене.

— Не може да бъде! — извика Гарсия.

— Нещо не е ли наред, Карлос?

— Да. — Той кимна. — Познавам този човек.

100.

Мъжът поставяше финалните щрихи на най-новото си приспособление за мъчения и убийство. Беше прекарал значително повече време, докато разработи този уред, отколкото за първите три, но работата го беше възнаградила. Смяташе го за произведение на изкуството — едновременно гениално и зловещо. Щом механизмът заработеше, никой не можеше да го спре, дори самият той. Да, уредът беше нещо специално. Нещо, което несъмнено щеше да даде незабравим урок на „онази кучка“.

„Онази кучка“ седеше в отсрещния край на голямото помещение, където беше и той, все още завързана за същия тежък стол. Но се наложи мъжът отново да й даде успокоителни. Плачът й го побъркваше. Ала часът й настъпваше.

Мъжът трябваше да признае, че му се искаше жената да бе приела предложението му и да бе отрязала пръстите си с градинарската ножица. Той наистина щеше да я пусне да си върви, ако го беше направила. Истината обаче беше, че мъжът знаеше, че в света има много малко хора, които са достатъчно силни психически и емоционално. Много малко хора на земята бяха способни на самоосакатяване, дори ако това би спасило живота им. А „онази кучка“ не беше една от тях.

Нямаше значение. Онова, което й беше подготвил, беше несравнимо по-добро, отколкото тя да си отреже пръстите, и щеше да сътвори още един фантастичен спектакъл по интернет. Мъжът беше сигурен в това. Мисълта го накара да се усмихне.

Той затегна последния винт и свърза уреда с електрическата мрежа. Време беше да го изпробва.

Стана от стола, на който седеше от два часа, махна работните си очила и леко потърка уморените си очи с палеца и показалеца си. Усещането беше успокояващо. Той изпи чаша леденостудена вода, а после взе чантата с покупките, която носеше, и извади голяма диня, която беше купил сутринта.

Беше се усмихнал, когато ниската и дебела продавачка в магазина му каза, че двата вида дини, които мъжът търси, още не са узрели достатъчно.

— Ще бъдат годни за ядене най-малко след три дни — обясни тя. — Тук имам по-сладки и сочни, идеално узрели.

Той поклати глава.

— Тези ще свършат работа. Повече ме интересува размерът.

Мъжът се приближи до наскоро завършения уред, сложи големия плод на точното място и взе дистанционното управление от работния тезгях. Отдалечи се на няколко крачки, пое си дълбоко дъх, настрои хронометъра и най-после натисна червения бутон на дистанционното.

От уреда се разнесе приглушено механично стържене, когато зъбните колела се завъртяха, задвижвайки новото му чудовищно творение.

Мъжът гледаше като хипнотизиран, докато всяка част работеше точно както я беше проектирал, но имаше един дребен проблем. Всичко ставаше много бързо. Динята издържа точно 39 секунди. Вярно, човешкото тяло беше много по-издръжливо от динята, но все пак той искаше да продължи колкото е възможно по-дълго. Искаше публиката му в интернет да изпита удоволствие, да се възмути и да се ужаси, да почувства състрадание или гняв, да се присмее, да коментира, да се шегува и да клюкарства, но най-много от всичко искаше „онази кучка“ да страда.

Мъжът почисти уреда от раздробената диня и през следващите четирийсет и пет минути затяга и разхлабва винтове, наглася стегнатостта на различните сглобки и пружини и настройва частите за натиска, докато остана доволен. Когато реши, че е направил достатъчно, извади втората диня от пазарската чанта и отново изпробва уреда.

Накрая, щом спря хронометъра и погледна времето, мъжът се усмихна.

— Идеално.

101.

За миг думите на Гарсия прозвучаха твърде сюрреалистично, за да имат логика.

— Какво? — едновременно попитаха Хънтър и капитан Блейк.

— Как така го познаваш? — учуди се Мишел.

Очите на Карлос все още бяха приковани в снимката на Греъм Фишър на екрана.

— Искам да кажа, че… — смотолеви той, очевидно мислейки за нещо. — Знам, че съм го виждал, но не мога да си спомня къде.

Робърт отново погледна екрана.

— Виждал си това лице?

Приятелят му кимна.

— Сигурен съм.

— Наскоро ли?

— Да.

Измина минута на колебание.

— Може да е бил на някое местопрестъпление — предположи един командос от специалните части. — Всички знаем, че винаги има любопитни хора, които висят покрай периметъра. Някои убийци обичат да се връщат на местопрестъплението, да се смесват с тълпата и да гледат как работи полицията. Такива неща им доставят удоволствие.

Гарсия затвори очи, но видя само объркани сцени. Първият спомен, който проблесна в съзнанието му, беше на съпругата му Ана и приятелката й Патриша в Туджанга Вилидж, след като убиецът беше излъчил предаването с двете. Карлос се опита да си спомни всички лица, които беше видял в онзи ден — може би в кафенето, където ги чакаха Ана и Патриша, или на отсрещната страна на улицата, или онези, които гледаха през витрините на магазините.

Нищо.

Не беше видял Греъм Фишър в Туджанга Вилидж.

Представи си уличката в Мишън Хилс, където беше открит трупът на Кевин Лий Паркър, първата жертва на убиеца. Беше преди разсъмване, в задънена задна уличка. В онова утро там нямаше любопитни зяпачи, никой, освен бездомникът, който беше намерил трупа. Гарсия бързо отхвърли тези образи и продължи по-нататък.

Представи си парка „Сити Хол“ и намирането на камерата. Тогава двамата с Хънтър знаеха, че убиецът е наблизо, за да види как ще реагират полицаите на шегичката му. Карлос направи всичко възможно да си спомни всеки, когото видя край парка.

Беше натоварен час и имаше твърде много хора.

Той положи усилия и се съсредоточи повече. Лицето на Греъм Фишър не беше сред онези, които си спомняше.

След това си представи Дюи Стрийт в Санта Моника. Трупът на Кристина Стивънсън беше оставен до контейнер за отпадъци на малък паркинг зад двуетажна сграда с офиси. Гарсия ясно си спомни тълпата около отцепения от полицията периметър. И после си спомни мъжа, който беше привлякъл вниманието му в онзи ден — висок, строен и як, облечен с черен анцуг с качулка и тъмносини джинси. Опита се да си представи лицето му и тогава всички спомени, освен един изчезнаха от съзнанието му и най-после се сети.

— Боже мой! — промълви той и отвори широко очи.

— Лекарят.

— Какво? — попита Хънтър. — Какъв лекар?

— Онзи в парка — отговори Гарсия, вцепенен от спомена. — Разказах ти тази случка. — Той отмести поглед от партньора си и се обърна към капитан Блейк и Мишел. — С Ана излязохме да потичаме в парка близо до апартамента ни преди две седмици, в една неделна сутрин. Имах свободен ден. Правехме последната си обиколка, когато някакъв човек, който караше велосипед, получи сърдечен удар. Беше зад нас. Въпреки че се събраха хора, за да гледат какво става, аз бях единственият, който му се притече на помощ. Поне отначало. Готвех се да започна да му правя изкуствено дишане, когато се появи друг човек, разбутвайки тълпата. Той също беше тичал в парка в онази сутрин. Каза, че е лекар, и пое контрола върху ситуацията, докато дойдоха медиците. Помогнах му да направи изкуствено дишане на пострадалия. Мъжът беше сериозен и не се преструваше. Наистина се опита да спаси живота на онзи човек.

— И „лекарят“ е бил Греъм Фишър? — попита капитан Блейк.

Гарсия кимна и отново погледна снимката на екрана.

— Той беше. Няма съмнение.

В стаята настъпи неловко мълчание.

— По дяволите — рече Карлос. — Той ни е следял с Ана. Инцидентът стана само два дни преди той да изиграе онзи извратен номер, когато засне Ана и приятелката й, докато бяха излезли да пазаруват. — В гласа му прозвуча гняв. — Мамка му! Разговарях с него. Стоях до него. Той стисна ръката ми… Ръкува се и с Ана.

— Еха, трябва да призная, че това копеле е смело — обади се висок и мускулест командос от специалните части.

— Да не си му проклет фен, Люк? Този тип е психопат — рече друг командос, който беше малко по-нисък, но също мускулест.

В стаята отново се разнесе шепот.

— Добре — каза високо Хънтър и всички млъкнаха. — Греъм Фишър все още живее в същата къща, в която е бил със съпругата и сина си в Бойл Хайтс. Адресът и плановете на разположението в къщата са в папките на масите. Имаме заповед за ареста му. Какво ще кажете да заловим негодника?

102.

Полицейският конвой се състоеше от два черни джипа на специалните части, три полицейски коли без опознавателни знаци и две черно-бели патрулни коли. Във всеки джип имаше по четирима командоси от специалните части. Хънтър, Гарсия и капитан Блейк бяха в първата кола без опознавателни знаци. Мишел Кели беше в автомобила зад тях заедно с двама агенти на СОР от лосанджелиската полиция. Други двама агенти на СОР пътуваха в третата кола без опознавателни знаци. Двете патрулни коли караха подкрепления за всеки случай.

Специалният отдел за разследвания СОР, на лосанджелиската полиция беше елитно тактическо поделение за наблюдение, което съществуваше повече от четирийсет години, въпреки усилията на различни организации за защита на човешките права и политически групировки да го закрият. Броят на убийствата, които те извършваха, беше по-голям от този на всеки друг отдел в полицията, включително специалните части. Екипите му се използваха предимно за тайно наблюдение на едри хищници — индивиди, заподозрени в тежки престъпления, включващи насилие, които не спираха, докато не ги хванеха на местопрестъплението. Агентите на СОР бяха майстори в наблюдението и чакаха да видят заподозреният да извърши ново престъпление, за да се намесят и да го арестуват. Често използваха смъртоносна сила и всичките бяха отлични стрелци.

Адресът ги заведе на малка стръмна улица в западния квадрант на Бойл Хайтс, работнически квартал в източната част на Централен Лос Анджелис.

Всички къщи бяха построени навътре от улицата, но нямаше дървета и храсти. Мястото беше много неприветливо. Горещината през лятото вероятно го затрупваше с мръсотия и напрежението и гневът се множаха с бързината на бактериите.

Домът на Греъм Фишър, номер двайсет и едно, беше сбутан на върха на улицата. Къщата беше като всички останали наоколо, средно голяма, двуетажна, с три спални и климатици на два от прозорците. Три тесни стъпала водеха към бетонната веранда, боядисана в избеляло синьо. Номерът беше написан на ръка с бяло до предната врата. Всички прозорци бяха затворени. Завесите бяха спуснати. Беше тихо. Предният двор беше занемарен. Ивици мръсотия осейваха тревата, която се задушаваше от плевели. Бяла, висока до кръста стоманена ограда опасваше имота. Задната уличка, която обслужваше цялата улица, не беше достатъчно широка, за да влязат превозните средства. Конвоят спря в края на улицата.

— Добре, слушайте — каза с авторитетен глас капитанът на екипа на специалните части Джак Фалън, когато всички се събраха около двата джипа. — Екип Алфа — Морис, Люк и аз — ще нахлуе през предната врата. Ще проверим дневната, трапезарията и мокрото помещение на първия етаж тук. — Докато говореше, той показваше местата на строителния план на къщата, който беше разгънал на предния капак на едната кола. — Екип Бета — Джонсън, Дейвис и Луис — ще мине през задната врата, която води право в кухнята. Ще проверят първо тази стая и после ще отидат горе, където ще огледат двете бани и трите спални. Екип Гама — Лопес и Търковски — ще последват екип Алфа през предната врата и после ще продължат към мазето. — Той млъкна и погледна капитан Блейк. — Агентите на СОР и детективите от специалната секция „Убийства“ ще влязат в къщата само след като ние им се обадим, че вътре всичко е чисто. Ясно ли е? — Фалън погледна строго и решително всеки, който не беше от специалните части.

— Ясно — отговориха Хънтър, Гарсия и агентите на СОР.

Капитанът се обърна към хората си:

— И така, гадняри. Тази сутрин всичко е на наша страна. Нахаканият извратеняк не знае, че идваме за него, затова да нахлуем в къщата бързо и силно и да изненадаме жалкия му задник. Всички знаем, че той е психар, но не такъв, който размахва пистолет. Ето защо, въпреки че може да има оръжия в къщата, вероятно няма да са му под ръка. Независимо от това, отваряйте си очите на четири. Не правете грешки. Не се колебайте. Този тип е умен и пълен с шибани изненади, а вие знаете, че единствените изненади, които аз харесвам, са, когато връхлетим върху отрепките. Веднага щом проверите, че в някоя стая е чисто, обадете се по предавателите. Ако някой забележи мишената, да арестува проклетника. Употребете смъртоносна сила само, повтарям, само в крайна необходимост. Няма да стреляте по всичко. Ясно ли е?

— Ясно, капитане — едновременно отговориха седемте командоси от специалните части.

— Добре, гадняри, да се приготвим. Искам всичко да стане за шейсет секунди или по-малко. Заемете позиции и да изправим пред Страшния съд този гадняр.

Двайсет секунди по-късно капитанът на екипа от специалните части чу първото съобщение за позициите в слушалката в ухото си:

— Екип Бета е на позиция. Готови сме да взривяваме врати, капитане.

Екип Бета беше единственият, който мина по задната уличка. Екипи Алфа и Гама влизаха през задната врата.

За да намали вероятността от предупреждаване на обекта, единият командос бавно подкара джипа нагоре по стръмната улица. Останалите командоси от екипи Алфа и Гама вървяха приведени заедно с превозното средство, криейки се от другата страна.

— Прието — отговори Фалън. — Ще бъдем на позиция след по-малко от десет секунди.

— Прието, капитане.

— Добре, да влизаме — заповяда капитанът на екипи Алфа и Гама.

Командосите се движеха бързо и крадешком, Фалън застана начело, а другите образуваха стандартна формация за прикриване двама по двама. За да не вдигат шум, те прескочиха стоманената ограда, вместо да минат през портата с ръждясали панти.

Капитанът провери готовността на екипите.

— Алфа и Гама са на позиция.

— Прието, капитане — отговори Дейвис от екип Бета.

Морис, заместник-командирът на капитан Джак Фалън, бързо пъхна тръбичка от фиброоптично стъкло под предната врата. Тръбичката беше фиброскоп, свързан с осемсантиметров монитор.

Дейвис направи същото на задната врата.

В къщата нямаше движение.

— В кухнята е мъртвило — съобщи Дейвис. — Тук няма никого.

— И в предната стая няма движение — предаде Морис.

— Тук има яка ключалка, капитане — докладва Дейвис. — Ще трябва да я взривим с пушката за разбиване на ключалки.

Капитанът бързо провери ключалката и пантите на предната врата. Морис направи същото и кимна на Фалън, съгласявайки се с преценката на екип Бета.

Пушката за разбиване на ключалки е обикновена пушка, заредена с разпадащи се патрони, направени специално да разбиват всякакви ключалки и панти без риск от нараняване или отнемане на нечий живот, докато рикошират или летят със смъртоносна скорост, след като минат през вратата. Патроните са трошливи, направени от компактен материал, най-често метален прах, споен като восък. Куршумът разбива ключалката или пантата и мигновено се разпада. Командосите от специалните части шеговито ги наричаха „универсални шперцове“.

— Прието и съгласен — отговори капитанът и даде знак на Люк, който носеше пушка за разбиване на ключалки.

Люк пристъпи напред, подготвяйки оръжието, и от разстояние петнайсет сантиметра се прицели в юрната панта на вратата, а после кимна на Фалън, показвайки му, че е готов.

— Добре, Бета — каза капитанът в микрофона. — Стреляме по моя команда след три… две… една…

Разнесоха се изстрели.

103.

Изстрелите експлодираха в тихото утро и отекнаха в другите къщи. Люк взриви двете панти и ключалката за по-малко от три секунди. Щом беше изстрелян последният куршум, капитан Фалън ритна силно вратата, запращайки я в дневната.

Джонсън също беше взривил пантите и ключалката на задната врата за същото време. Дейвис ритна вратата.

Осемте командоси от специалните части носеха картечни пистолети „Хеклер и Кох“ — компактно деветмилиметрово оръжие, изключително мощно и точно в стрелба от близко разстояние. Всичките бяха експертно обучени за такива ситуации.

Тичайки приведени, трите екипа пъргаво влязоха в къщата. Червените лазерни мерници на картечните им пистолети затанцуваха из стаята като дискотечни светлини.

Предната врата водеше право в малка, правоъгълна дневна. Завесите бяха спуснати и единствената светлина проникваше през широко отворената врата. Във въздуха се въртяха облачета дим и прах, осветени от неравни ивици слънчева светлина.

Наредени в клинообразна атакуваща формация по трима, членовете на екип Алфа нахлуха в дневната и с невероятна бързина и точност провериха всеки ъгъл и вероятно скривалище. Вътре имаше две кресла, диван, телевизор върху дървен шкаф и ниска маса за кафе. Стените бяха голи, с изключение на една-единствена сватбена снимка.

Екип Алфа огледа стаята за четири секунди.

— Дневната е чиста — съобщи Фалън в микрофона, а после прекоси помещението и излезе през вратата от другата страна.

Екип Гама влязоха след тях.

Екип Бета бързо провери малката кухня в задната част на къщата, която беше още по-тясна заради квадратната маса, поставена до източната стена.

— Кухнята е чиста — докладва Дейвис.

Той и другите двама командоси от екип Бета минаха през кухнята и излязоха през вратата. Озоваха се в коридор, който водеше към предната част на къщата и стълбите за втория етаж. Когато те стигнаха догоре, екип Алфа влезе в срещуположния край на същия коридор.

Екип Алфа веднага зави наляво към трапезарията. Вратата вече беше отворена. Стаята беше по-малка от дневната и по-голямата й част беше заета от квадратна маса от стъкло и стомана и две големи лавици с книги. И там стените бяха голи. Помещението беше празно и нямаше място, където да се скрие висок и едър човек като Греъм Фишър.

— Трапезарията е чиста — съобщи капитанът.

Морис, единият от другите двама командоси от екип Алфа, вече беше отворил с ритник вратата на мокрото помещение на долния етаж, запращайки я върху стената с бели плочки. Две от плочките се напукаха от удара. Вътре нямаше никого.

— Мокрото помещение долу е чисто — извика той.

Стълбището беше завело екип Бета в дълъг седем метра коридор на горния етаж. Там имаше пет врати — две вдясно, две вляво и една в дъното. От строителния план на къщата тримата командоси знаеха, че първата врата вдясно е на малък килер. Вратата беше затворена. Втората врата вдясно щеше да ги заведе в първата от трите спални, средна по размер, вероятно използвана от Брандън Фишър. Вратата й също беше затворена. Първата врата вляво беше на едната баня. Вратата беше отворена. Втората врата вляво щеше да ги заведе в по-малка спалня. Вратата беше затворена. В дъното на коридора се намираше голямата спалня, където имаше втора баня. Последната врата също беше отворена.

Движейки се бързо като мълния, екипът провери първата стая вляво — банята — и първата стая вдясно — килера — за две секунди. И в двете нямаше никого.

Докато Дейвис и Луис отваряха втората врата вляво, на най-малката от трите спални, Джонсън ги прикриваше в гръб.

Стаята беше превърната в семпъл кабинет, където имаше само бюро от пресовано дърво с компютър и принтер, канцеларски стол, тапициран с черна кожа, претъпкана с книги библиотека и бежово метално шкафче. Там също нямаше никого.

— Първата спалня е чиста.

Двамата командоси излязоха от кабинета и се насочиха към втората врата вдясно — втората спалня. Джонсън натисна дръжката на вратата, но беше заключена. Ключалката не изглеждаше много стабилна.

— Разбий я — каза той и отстъпи назад.

Луис се хвърли напред и удари ключалката с тока на ботуша си. Не беше необходимо да прави повече. Вратата се удари силно в стената и рамката се разби на трески. В стаята беше тъмно и миришеше на старо и занемарено.

Джонсън щракна електрическия ключ за осветлението. Когато лампата светна, двамата с Луис влязоха в стаята, този път оставяйки Дейвис да ги прикрива.

Оказаха се прави. Стаята беше принадлежала на Брандън Фишър и, изглежда, нищо не беше докосвано след самоубийството му. Стените бяха облепени с плакати на музикални групи, автомобили, спортни звезди и момичета по бикини. Вдясно от вратата имаше голям шкаф с черна стереоуредба, а до него — двукрилен гардероб. До прозореца беше поставено старо и издраскано бюро с лаптоп и принтер. До едната стена имаше безупречно оправено двойно легло. Всичко беше покрито с дебел пласт прах, сякаш никой не беше влизал в стаята от години.

Командосите бързо провериха навсякъде, включително в гардероба.

Нямаше никого.

— Втората спалня е чиста — докладва Джонсън.

Оттам екип Бета тръгна към дъното на коридора и последната спалня. Помещението беше много по-просторно от предишните две, с голямо легло, диван, кожено кресло в ъгъла, старомодна дървена тоалетка с правоъгълно огледало до прозореца и гардероб с плъзгащи се врати, заемащ цялата западна стена. Във въздуха се носеше миризма на пот, сякаш стаята не беше почиствана и чаршафите не бяха сменяни от месеци.

Командосите провериха всеки ъгъл, под леглото и в гардероба, но не откриха никого.

Вратата на вътрешната баня беше открехната и Дейвис бързо я отвори с ритник.

Банята беше празна.

Командосите бяха проверили целия втори етаж за по-малко от двайсет и две секунди.

— Тук всичко е чисто, капитане — извика Дейвис. — Психарят не е тук.

104.

Екип Гама беше влязъл в къщата след екип Алфа. Прекоси дневната и когато екип Алфа зави наляво към трапезарията и стигна до коридора на долния етаж, екип Гама свърна надясно. Вратата на мазето беше заключена с военен катинар.

— Трябва да взривим вратата — каза Търковски в микрофона, предупреждавайки другите командоси, че предстои силна експлозия.

— Залавям се — отговори Лопес, вторият член на екип Гама, и насочи пушката за разбиване на ключалки.

Търковски отстъпи крачка назад.

— Направи го.

Мощният взрив разпрати ударни вълни из цялата къща.

Катинарът се разпадна на парчета.

Търковски отвори с ритник вратата и мигновено ги лъхна миризма на мухъл и спарен въздух — зловонна и противна, на старо и мръсно, с привкус на ежедневната калифорнийска жега. Въпреки отвратителната смрад никой от командосите дори не трепна.

Широки дървени стъпала водеха към тъмното мазе.

— Лампата, лампата — извика Търковски, без да спуска картечния си пистолет. Лазерният му мерник търсеше мишена в дъното на стълбите, но не откри нищо.

— Намерих я — отвърна Лопес и протегна ръка към тънкия кабел, който висеше от тавана.

Лампата беше много слаба.

От двете страни на стълбите се извисяваха неизмазани тухлени стени, които образуваха потискащ и клаустрофобичен тунел.

— Имам лошо предчувствие — каза Търковски, докато двамата с Лопес бързо слизаха по стъпалата.

Стъпалата бяха солидни, но всяко едно от тях изскърца под тежестта им. Те стигнаха долу и влязоха в слабо осветено помещение. Дишането им беше учестено и лазерните им мерници кръстосваха сумрака навсякъде, търсейки и най-малкия знак на заплаха, преди накрая да се приковат в западната стена.

— Мамка му! — възкликна Лопес и после се обади по предавателя: — Мазето е чисто. Психарят не е тук.

— Той млъкна и си пое дъх. — Но предполагам, че ще искаш да видиш нещо, капитане. Както и детективите от отдел „Убийства“.

105.

Греъм Фишър търпеливо изчака червената светлина на светофара да се смени със зелена и зави надясно по Източна четвърта улица в Бойл Хайтс. Движението беше бавно както винаги по това време на утрото и се процеждаше като вода през фуния. Няколко секунди по-късно той зави наляво по Саут Сейнт Луис Стрийт и в същия миг изтръпна. На около седемдесет и пет метра през него, в края на стръмната улица, на която живееше, видя седем превозни средства, паркирани набързо. Две от тях бяха черно-бели полицейски патрулни коли. До първото превозно средство се беше събрала група командоси.

Той незабавно намали скоростта, но не панически рязко, и включи мигач за ляв завой на следващата пряка. Спокойно спря пред първата къща вдясно, бръкна в жабката и извади слънчевите си очила. Смъкна бейзболната шапка ниско над челото си, слезе от колата и без да бърза, се качи до върха на улицата, където беше паркиран бял микробус. Греъм се скри зад микробуса и надникна да огледа автомобилите и групата командоси, струпали се в края на неговата улица.

Първият човек, когото позна, беше детектив Робърт Хънтър, а вторият — детектив Карлос Гарсия. С тях беше екип от осем силни командоси от специалните части, две жени, четирима застрашителни на вид мъже и четирима униформени полицаи. Общо двайсет души. Всичките бяха въоръжени до зъби. Очевидно се подготвяха за изненадващо нападение и той не се съмняваше в чия къща ще нахлуят през следващите няколко секунди.

Знаеше, че този ден ще дойде. Всъщност го очакваше. Само че не го очакваше толкова скоро, поне преди да е приключил.

Приковал поглед в групата, Греъм отново преговори плана си и реши, че въпреки всичко е безупречен. Единствената разлика беше, че сега се налагаше да ускори нещата, да ги придвижи малко напред и да импровизира. Но това нямаше да бъде проблем. Той знаеше точно какво иска да направи.

Греъм се върна при колата си и се изкикоти налудничаво — пронизителен звук, който съчетаваше в едно нервност и радост.

— Да видим как си подготвен за онова, което ще ти се случи, детектив Хънтър — измърмори, треперейки от вълнение. Качи се в колата си и потегли.

106.

Хънтър, Гарсия, капитан Блейк и Мишел Кели сбърчиха носове от противната миризма, която ги блъсна, когато заслизаха по дървените стъпала, водещи към мазето на Греъм Фишър. Никой не можеше да обясни странното чувство, което изпитаха, когато влязоха в къщата. Сякаш прекрачиха прага на къща на ужасите, където болката, страхът и страданията са част от нея като стените.

Когато стигнаха до мазето, всички се заковаха на местата си. Помещението беше голямо и влажно, оградено с голи тухлени стени. В средата на тавана мъждукаше жълтеникава крушка в метална решетка. Слабата й светлина се мъчеше да освети стаята, докато в същото време разпръсваше сенки навсякъде. Подът беше бетонен и осеян с петна, някои нови, други стари и някои по-големи от други.

До източната стена имаше дълъг дървен работен тезгях, на който бяха наредени електронни компоненти като интегрални платки, декодери, кондензатори, потенциометри, микропроцесори и осцилоскопи. В единия край бяха сложени чертежи. В североизточния ъгъл на стаята намериха голям, ръчно изработен шкаф, където имаше внушителна колекция от инструменти, сред които няколко специални дрелки за рязане на стъкло и триони. Но не всяко пространство и кътче бяха заети. Някои инструменти, изглежда, липсваха.

Югоизточният ъгъл беше зает от по-малък работен тезгях с менгеме в единия край и многоцелеви настолен трион в другия. До тезгяха беше поставен голям, бледозелен фризер с чекмеджета. Но онова, което изправи косите на всички, беше в срещуположния край на мазето, до западната стена — нещо, което четиримата с часове бяха гледали на компютърните си екрани и се бяха опитвали да анализират.

Монтиран близо до левия ъгъл, беше стъкленият контейнер, който убиецът бе използвал, за да потопи Кевин Лий Паркър в смъртоносната алкална баня. Тежкият метален стол, на който той беше завързан, още стоеше там, в средата на контейнера, занитен за бетонния под. От двете страни бяха поставени големи флакони с газ, свързани с двете метални тръби, осеяни с дупки, от вътрешната страна на прозрачния контейнер, имаше две широки, огнеупорни тръби.

„Огън или вода — беше казал убиецът. — Да бъде изгорен жив или удавен.“

Образите се възвърнаха в паметта на Хънтър.

Металните тръби можеха да напълнят стъкления контейнер с вода или с огън. С тръбите беше свързана водопроводната система на къщата.

Знаеше, че в онзи ден беше измамен да избере водата, но въпреки това Греъм Фишър се беше подготвил да изгори жива жертвата, ако беше преценил погрешно Хънтър.

До флаконите с газ имаше два петнайсетлитрови варела с индустриална категория NaOH — натриев хидроксид. И те бяха свързани с металните тръби с дебели, устойчиви на химикали проводи.

В другия край на западната стена, монтиран върху хирургична метална маса, беше стъкленият ковчег, който убиецът беше използвал за Кристина Стивънсън. Когато погледът на Гарсия се спря на него, той потрепери и отстъпи две крачки назад. Обзе го паника. В стъкления ковчег имаше стотици мъртви тарантулови оси.

Хънтър долови колебанието на партньора си, леко поклати глава и прошепна:

— Всичките са мъртви.

И все пак гледката беше достатъчна, за да върне Карлос в деня, когато го ужилиха четири тарантулови оси. Тогава едва не умря.

Той си пое дълбоко дъх няколко пъти, пребори се с ледените тръпки и почувства, че сърдечният му ритъм постепенно се нормализира. Гарсия обаче не беше единственият, който се чувстваше неспокоен в мазето.

Двама души бяха садистично изтезавани и убити в това тъмно и влажно помещение. Инструментите, използвани за страданията им, все още бяха там, изпръскани с кръвта им, изпълнени с болката им. Всички имаха усещането, че ужасените писъци и молби на жертвите сякаш все още отекват в тухлените стени. Греъм Фишър беше създал истинска камера за мъчения в мазето си.

Само на няколко крачки от стъкления ковчег имаше инвалиден стол и две стойки за болнични системи за интравенозна терапия. На едната кукичка все още беше окачено старо и празно найлоново пликче от хранителната добавка „Метилкобаламин В-12“, несъмнено един от множеството различни коктейли, които Греъм бе давал интравенозно на съпругата си през последните месеци от живота й.

— Дибата не е тук — отбеляза капитан Блейк. — Онова гротескно нещо, което той използва, за да разчлени третата жертва. Няма го тук.

— Използвал е друго място — рече Хънтър. — Това мазе не е подходящо за целта му. — Инстинктивно огледа помещението.

— Определено е достатъчно голямо — вметна капитан Фалън.

— Да — съгласи се Робърт, — но убиецът беше окачил на дебели метални вериги грамадна и тежка бетонна плоча високо над жертвата. Каза, че дори може да я контролира. Можел бавно да спусне плочата върху тялото на жертвата и да регулира силата на натиска като менгеме. Вероятно му е трябвала много мощна и голяма машина, за да го направи.

— Електронно контролиран кран или нещо подобно — потвърди Гарсия. — Няма как да вкара такова нещо тук.

— Тогава къде? — попита Барбара.

— Не знам — отвърна Хънтър. — Трябва да проверим регистрите за земята и имотите, за да видим дали Греъм Фишър притежава друг имот. Проблемът е, че дори ако не притежава, той може да е наел голям гараж, малък склад или някакъв друг вид сграда, подходяща за целите му. Ако е така, сигурен съм, че е платил в брой за краткосрочен наем. Ще ни отнеме много време, докато го открием по този начин.

Капитан Блейк не изглеждаше обнадеждена.

— Но сега е само въпрос на време, капитане — добави Робърт. — Греъм Фишър живее в тази къща. На поставката в кухнята има наскоро измити чинии и гъбата все още е малко влажна. Той не ни е очаквал днес, затова вероятно не е взел всички предпазни мерки. Сега имаме да претърсваме цяла къща, включително кабинет с компютър горе. Трябва да има улика, която да ни насочи къде може да е той. А в това време ще обявим за издирване Греъм и колата му, черен „Шевролет Силверадо“. Веднага ще дадем снимката му на медиите. Нека лицето му бъде навсякъде. Да затворим кръга около него. Освен това са ни необходими полицаи, които да почукат на всяка врата на улицата и да разпитат дали някой знае нещо.

Барбара вдигна ръце в знак, че се предава.

— Имаш зелена светлина за всичко, което ти е необходимо. — Погледът й се отмести към стъкления ковчег и после обратно към Хънтър. — Само закопчай този психопат.

Тя се отправи към стълбите. Мазето започваше да я плаши. Трябваше да се махне оттук.

Мишел също тръгна, но не към стълбите. Тя се приближи до работния тезгях до източната стена и разгледа електронните компоненти и чертежите, които намери там. Чертежите описваха подробно как са сглобени двата уреда за мъчения в мазето и как работят. Чертежът на дибата, използвана за изтезаването и убийството на третата жертва не беше там, но Мишел откри нещо друго.

Нещо, което накара кръвта й да се смрази.

107.

— Мамка му! — прошепна Мишел, но в мазето шепотът й отекна в стените като пляскане на ръце. Всички се обърнаха към нея.

— Какво намери? — попита Хънтър.

Капитан Блейк спря.

— Снимки от наблюдения на жертвите — отговори Мишел и им показа първата от няколкото фотографии от купчината, която беше открила. — Кевин Лий Паркър, първата жертва.

Снимката показваше Кевин да излиза от магазина за видеоигри, където беше работил. Убиецът беше нарисувал кръг с червен маркер около лицето му. Мишел остави фотографията, взе друга и обяви:

— Кристина Стивънсън, втората жертва.

На снимката Кристина излизаше от дома си. И около нейното лице беше очертан червен кръг.

— Итън Уолш, третата жертва. — Тя показа на всички следващия фотос — Итън, който пуши цигара пред ресторанта, в който беше работил. Неговото лице също беше оградено с червено.

Мишел остави снимката на работния тезгях и взе следващата от купчината.

— А тази, предполагам, е на следващата жертва в списъка му.

Изображението беше на привлекателна млада жена, наближаваща трийсетте, която стоеше пред някакво кафене. Имаше, дребно лице и дълга, права руса коса. Ясните й сини очи бяха котешки и красиво се съчетаваха с изящния нос, малката уста и добре оформените й скули. Лицето й също беше опасано с червен кръг. Снимката сякаш наелектризира въздуха в стаята.

— Има ли име? — попита Хънтър и бързо отиде при Мишел. Гарсия и капитан Блейк го последваха.

Мишел погледна обратната страна на снимката.

— Не, нищо. — Тя му я даде.

Хънтър я погледна още веднъж и насочи очи към работния тезгях.

— Има ли други нейни снимки? — попита той.

— Не нейни — отговори Мишел.

Нещо в тона й накара всички да се втренчат в нея.

— Това е единствената друга снимка, която намерих. — Показа им последната фотография, онази, която беше накарала кръвта й да се смрази.

Всички настръхнаха. Времето в мазето сякаш спря.

Снимката беше направена, докато обектът пресичаше оживена улица, но този път не беше необходимо да търсят име. Не беше нужно дори да издирват обекта. Те гледаха снимка на Робърт Хънтър, чието лице беше оградено с червен кръг.

108.

Гарсия и капитан Блейк затаиха дъх. Погледите им бяха привлечени от снимката в ръцете на Мишел като насекоми към синя светлина. С изключение на Хънтър всички в помещението се изпълниха със странен, тревожен страх. Той само поклати невъзмутимо глава и взе снимката от Мишел.

— Това не е причина за безпокойство — каза. — Всъщност дори не е изненадващо.

— Как така не е причина за безпокойство? — учуди се тя.

— Защото Греъм Фишър сега ще трябва да обмисли отново всичко, да преправи и отново да нагласи и приспособи онова, което е планирал за мен, тъй като веднага щом снимката му бъде показана в новините, той ще знае, че вече не е кибер призрак. Сега ние знаем кой е той. Фишър ще разбере, че сме идвали в дома му и сме били в мазето, и че сме открили всичко това. — Посочи стаята и снимките. — Това означава, че той ще знае, че сега аз съм ловецът.

— Да, но тук говорим за един много интелигентен и способен убиец — възрази Мишел. — Пак ще трябва да внимаваш.

— Винаги съм нащрек. Но аз не съм приоритетът тук. — Робърт отново показа на всички снимката на младата русокоса жена. — Тя е приоритетът. Тя ще бъде следващата жертва в списъка му, не аз.

— Откъде знаеш? — попита капитан Блейк.

— Защото той иска да съм последен — обясни Робърт. — Това е част от плана му за отмъщение. Фишър иска да видя как всички жертви умират в реално време, без да мога да им помогна. Така както гледах как синът му умря, без да мога да го спася.

— Но вината не е била твоя — възрази Барбара.

— За Греъм Фишър вината е моя. Той мисли, че аз съм можел да спася сина му. Можел съм да направя повече. Но всичко това няма значение. Най-важното е да разберем коя е тази жена. — Той пак посочи снимката. — Тя несъмнено е свързана по някакъв начин със самоубийството на сина на Греъм или с нещо след това като предишните жертви.

— Друга репортерка? — предположи Гарсия. — Или може би администраторът на онзи уебсайт за шокиращи видеоклипове, където се е появил записът на самоубийството на Брандън Фишър?

— Може би — кимна Робърт. — Нека да възложим тази задача на няколко души.

— Ще събера екип — отвърна Карлос.

Хънтър се обърна към капитан Блейк:

— Трябва веднага да дадем на медиите снимката на жената заедно със снимката на Греъм. Трябва да разберем коя е тя, къде живее, къде работи, всичко. Той може би вече я е отвлякъл.

109.

Капитан Блейк се обади на Хънтър час и половина по-късно. Тя се беше върнала в Главното управление на полицията със снимката на жената, а Хънтър, Гарсия и Мишел бяха останали. Те искаха внимателно да огледат всеки сантиметър от къщата на Фишър. Към тях се присъединиха и петима опитни полицаи, и двама криминалисти.

Барбара каза, че е предала снимката на жената в отдел „Връзки с медиите“ на лосанджелиската полиция, с изрични инструкции. Те веднага се заловили за работа и се свързали с медиите в града. Снимките на Греъм и на жената щели да бъдат показани по всички големи телевизионни канали в извънреден бюлетин по време на обедните новини и после в следобедните и вечерните, фотографиите щели да бъдат публикувани в следващите издания на всички градски вестници, но това щяло да стане чак утре сутринта. От отдела се свързали и с радиостанциите, които подканвали слушателите си да влязат в специална уебстраница, която информационният отдел на лосанджелиската полиция създал с двете снимки. Вече били включени специални телефонни линии за обаждания. Сега само чакали как ще се развият нещата.

Хънтър и Гарсия започнаха от мазето в дома на Греъм Фишър. Криминалистите донесоха два мощни прожектора, за да прогонят сенките. Карлос оглеждаше всичко, намерено в източния край на помещението, а Робърт педантично изследваше стъклената клетка и стъкления ковчег до западната стена.

Никой от уредите за мъчения и убийство не можа да разкрие нещо, което Хънтър вече да не знае. Майсторството на изработката беше изключително, но той и не очакваше друго от човек като Греъм Фишър. Стъклените плоскости, използвани за изработването на двете устройства, бяха комбинация от поликарбонат, термопластика и пластове ламинирано стъкло, които го правеха бронирани и абсолютно нечупливи за човешки юмруци. Но Греъм му беше казал това по телефона и Хънтър не очакваше, че го е излъгал. Миризмата в двата стъклени контейнера беше противна смесица от повърнато, урина, фекалии, страх и много силен дезинфектант. Мъртвите тарантулови оси в стъкления ковчег добавяха нов, особен, стипчив пласт към преобладаващия мирис. Въпреки че носеше маска на устата и носа, няколко пъти Робърт едва не повърна и това го принуди да направи кратки почивки.

— Мислиш ли, че Фишър вече е хванал жената на снимката? — попита Гарсия, когато Хънтър отиде при него в западния край на мазето.

Робърт си пое дълбоко дъх и спря поглед на големия шкаф с инструменти.

— Не знам. — Не искаше да го каже, но истината беше, че имаше лошо предчувствие.

— Искам да ти покажа нещо — добави Карлос, привличайки вниманието на партньора си към определено място на дървения работен тезгях. — Виж.

Робърт погледна мястото, което сочеше Гарсия, намръщи се и се наведе да види още по-отблизо.

— Виждаш ли?

Хънтър кимна. Тезгяхът беше покрит с обикновен домашен прах вероятно от два дни. На това място прахът беше неравномерно разпръснат. Нещо, което е стояло на тезгяха, е било преместено — правоъгълен предмет, приблизително трийсет и шест на двайсет и пет сантиметра. Робърт надникна още по-отблизо и видя втори неравномерен пласт прах, този път тънък и дълъг, простиращ се чак до края на тезгяха. Той провери тухлената стена от тази страна и забеляза електрически контакт на трийсетина сантиметра от пода.

— Лаптоп — каза Хънтър.

Гарсия кимна.

— И аз си помислих същото. И ако сме прави, знаеш какво означава това, нали? Греъм вероятно държи всичките си планове, чертежи, имена, разписания, рисунки, всичко в лаптопа, който е бил тук, а не в компютъра горе.

Мишел Кели беше поела търсенето в компютъра в кабинета на Греъм на горния етаж. Не беше изненадващо, че компютърът е защитен с парола, но не с елементарна, лесна за разбиване, а със сложна, дълга и трудна, вероятно измислена от Греъм Фишър. Опитът да я разбие там на място, без някои от приложенията и нещата, които имаше в отдел „Киберпрестъпност“ във ФБР, беше невъзможна задача. Хънтър й разреши да вземе компютъра в централата на ФБР и да работи там. Тя обеща да му се обади веднага щом открие нещо, но още не беше позвънила.

Робърт кимна одобрително на предположението на партньора си.

— Да се надяваме, че грешим. Ако в онзи компютър има нещо, дори да е само остатък, сигурен съм, че Мишел ще го намери.

Двамата детективи най-после излязоха от мазето и без да се стесняват, въздъхнаха облекчено.

Полицаите, които имаха задачата да разговарят със съседите и другите обитатели на улицата, се върнаха без новини. Не всички съседи били в домовете си, но малцината, които си били вкъщи, не могли да хвърлят светлина върху самоличността на жената на снимката, която бяха открили в мазето на Греъм, нито къде може да е отишъл той. Едно обаче беше общото. Всичките казали, че след смъртта на сина си Греъм станал друг човек — затворен, необщителен. А откакто съпругата му починала, се превърнал в дух. Рядко го виждали.

Хънтър и Гарсия прекараха близо два часа, преглеждайки всеки лист хартия, всяка книга, всяко списание и всяка бележка, която намериха в кабинета на Греъм на горния етаж, но не попаднаха на улика.

Следобед Хънтър получи обаждане от детектив Перес, който обясни, че след обедните новини на обявените телефонни линии са се обадили няколко души. Детективи и полицаи проверявали достоверността на информацията и щял отново да се свърже с Робърт веднага щом научи нещо по-съществено.

Измина час и половина, без да се случи нищо. Карлос се беше върнал в Главното управление на полицията, за да помага на детектив Перес с телефонните обаждания.

Хънтър седеше сам в стаята на Брандън, когато мобилният му телефон изпиука, известявайки пристигането на ново съобщение. Той погледна екранчето — непознат номер.

Робърт отвори съобщението и мигновено се изпълни с безпокойство и тревога.

„Браво, детектив Хънтър, ти най-после успя да свържеш уликите. За твое съжаление това те доведе само до дома — моята празна къща. Надявам се, че се забавляваш. Намери ли нещо интересно? Аз намерих.“

Когато прочете съобщението, телефонът му отново изпиука. Беше пристигнала втората част на съобщението.

„Позволих си волността да проследя местонахождението на телефона ти. Виждам, че все още си в дома ми, затова тук играта наистина става забавна. Ти, САМ, имаш седем минути да стигнеш до църквата «Света Мария» на пресечката на Източна четвърта улица и Саут Чикаго Стрийт. Това е на седем преки от там, където си. Не отивай с кола, тичай. Изпращам ти нещо, което ще те убеди.“

Още едно пиукане.

Още едно съобщение.

Този път имаше снимка.

Изведнъж стаята около Хънтър сякаш се завъртя. Той имаше чувството, че нещо изсмука въздуха от белите му дробове.

Робърт гледаше снимка на жена със запушена уста и завързана за метален стол. Същата жена, чиято снимка бяха намерили в мазето. В съобщението пишеше:

„Седем минути или тя ще умре. Кажеш ли на някого, включиш ли партньора си, ще я убия толкова бавно, че ще й отнеме един месец да умре. Часовникът тиктака, детектив Хънтър — 6:59, 6:58, 6:57… Ха-ха-ха.“

110.

Хънтър се спусна по стълбите като влак-стрела, профуча през коридора и дневната и изскочи от къщата за три секунди.

Двамата полицаи, които стояха до верандата на къщата, се стреснаха. Бяха им необходими две секунди, за да преодолеят първоначалния си шок и да реагират. Инстинктивно посегнаха към пистолетите си, а после бързо се завъртяха и притеснено се прицелиха в отворената врата и празната дневна отвъд нея.

— Какво… Какво става? — с нервен глас попита единият.

— Не знам, мамка му — отговори другият, устоявайки на желанието си да погледне улицата зад него, за да види къде е отишъл Хънтър. Ако ги грозеше някаква заплаха, тя идваше от къщата, а не от улицата.

Изминаха пет секунди, но не се случи нищо.

Двамата полицаи започнаха да протягат вратове, опитвайки се да надникнат в къщата.

— Виждаш ли нещо? — попита първият.

— Нищо.

След две секунди първият полицай се приближи до вратата и погледна вътре. Вторият полицай зае позиция да го прикрива.

— Там няма нищо.

— Какво става? — Вторият полицай прибра в кобура оръжието си и се обърна да види къде е Хънтър, но не го видя. — Какво беше това, по дяволите? — Онзи детектив от отдел „Убийства“ току-що излетя на улицата, сякаш задникът му гореше.

Първият полицай повдигна рамене и също прибра оръжието си.

— Къде е той?

— Изчезна. Бягаше по-бързо от Юсейн Болт.

— Може би е превъртял. Случва се често с детективите от отдел „Убийства“. И без това трябва да си луд, за да постъпиш в този отдел.

Хънтър използва задна уличка, за да мине напряко през Саут Чикаго Стрийт. Стигна до главната улица, зави наляво и хукна с всички сили. В главата му се въртяха милиони въпроси, но той нямаше време да мисли за тях.

Беше на три преки от църквата „Света Мария“, когато погледна часовника си. Имаше по-малко от три минути да стигне до мястото.

На следващото кръстовище — на Източна шеста улица — не обърна внимание на колите, нито на червения светофар за пешеходци.

Шофьорът на бял микробус, който караше на изток, го видя твърде късно, когато се изпречи пред микробуса му. Той удари спирачки и почти веднага намали скоростта, но не беше достатъчно бърз. Робърт се блъсна в предницата на микробуса, падна на една страна на земята и удари лявата си ръка и рамото.

— Какви ги вършиш, да ти го начукам? — изкрещя шофьорът и изскочи от микробуса. — Да се претрепеш ли искаш, откачалко?

Хънтър се претърколи два пъти и бързо запълзя, опитвайки да се изправи. Краката му най-после намериха необходимото сцепление и той стана.

— Не видя ли червения светофар, смахнат… — продължи шофьорът, но докато Хънтър се движеше, видя кобура с пистолета му под мишницата. — О, всичко е наред, пич — каза той със съвсем не толкова агресивен тон, отстъпи крачка назад и вдигна ръце. — Грешката е моя. Трябваше да внимавам повече. Добре ли си?

Робърт дори не го погледна. Разблъска малката тълпа любопитни, които вече се бяха събрали на тротоара, и побягна.

Беше се справил доста добре с падането, но при сблъсъка с микробуса беше ударил дясното си коляно. Болката го пронизваше с всяка стъпка, принуждавайки го да забави крачка и да куца. Но вече не беше далеч. Виждаше камбанарията на църквата „Света Мария“ в края на улицата.

Задъхан и с наранено коляно, Хънтър успя да стигне до пресечката за 6:53 минути, но там нямаше никого.

— Какво е това, по дяволите? — изпухтя той и извади телефона си.

Нямаше нови съобщения, нито обаждания.

Изневиделица пред него спря жълто такси. Шофьорът смъкна стъклото и попита:

— Ти ли си Робърт Хънтър?

Той кимна с озадачено изражение на лицето.

— Ето ти телефона, пич. — Шофьорът му подаде стар, подобен на тухла мобилен телефон със слушалка, която вече беше включена.

— Какво?

Шофьорът повдигна рамене.

— Виж, човече, един тип ми плати двеста кинта да донеса телефона на това място, точно в този час и да го дам на някой си Робърт Хънтър. Ти си, нали? Затова ето ти телефона.

Телефонът започна да звъни и стресна шофьора.

— Мамка му. — Той подскочи на седалката и после отново вдигна ръка. — Не е за мен.

Хънтър грабна телефона, пъхна слушалката в ухото си и отговори.

— Чудесно — каза обаждащият се. — Ти успя. А сега дай твоя телефон на шофьора на таксито. — Гласът му звучеше малко по-различно от предишните обаждания. Робърт знаеше, че това е, защото вече не използва електронно устройство, за да го преправи. Вече не беше необходимо.

— Какво? — попита детективът.

— Чу ме. Вземи този телефон и дай твоя на шофьора на таксито. Вече няма да ти трябва. Направи го или тя ще умре.

Робърт много добре знаеше какво прави Греъм — искаше да се отърве от джипиеса на полицейския телефон и всякакви други трикове и предупредителни сигнали, които той можеше да задейства с докосването на един бутон.

Робърт се подчини на заповедта.

Таксиметровият шофьор вдигна стъклото и бързо потегли.

— А сега имаш точно шейсет минути да стигнеш до адреса, който ще ти кажа. Не използвай колата си. Не използвай полицейска кола. Не взимай такси. Импровизирай. Не го ли направиш, убийството започва. Ако не дойдеш дотук за шейсет минути, убийството започва. Ако затвориш телефона през следващите шейсет минути, убийството започва. Ясен ли съм?

— Да.

Мъжът каза на Хънтър адреса.

— Тръгвай. Броенето започва… сега.

111.

Робърт се огледа наоколо, бързо преценявайки какъв да бъде следващият му ход. На отсрещната страна на улицата имаше универсален магазин със собствен частен паркинг отзад. В момента от магазина излизаше дебел мъж, който носеше голяма чанта и доволно ядеше шоколадов десерт. Хънтър се приближи до него, докато мъжът отключваше вратата на своя шевролет.

— Извинявайте, но колата ви ми трябва — забързано каза Робърт и показа полицейската си значка и служебната карта.

— Какво? — дъвчейки попита човекът, погледна документите на Хънтър и се втренчи в очите му.

— Това е полицейски спешен случай и се налага да взема колата ви.

Мъжът преглътна с усилие онова, което беше останало в устата му, и звучно млясна.

— Шегуваш ли се? Конфискуваш колата ми? Такива тъпотии се случват само във филмите.

— Е, тези тъпотии току-що станаха реалност.

— Бъзикаш се. — Мъжът се огледа наоколо, сякаш очакваше да види камера, скрита някъде. Снимат ли ме в момента?

— Не.

— Онази кучка бившата ми жена ли те накара да го направиш?

— Боя се, че не познавам онази кучка бившата ви жена, и нямам време да споря. Наистина се нуждая от колата ви.

— За нищо на света. Наистина ли си ченге? Истинска ли е значката? Дай да я видя пак.

— Истинска е, уверявам ви. Както и това. — Хънтър разтвори якето си, така че мъжът да види пистолета му.

— А сега бихте ли ми дали ключовете на колата си, моля?

— По дяволите — изруга мъжът и му даде ключовете. — Сега как ще се прибера у дома?

Робърт вече не го слушаше. Скочи в колата, включи двигателя и потегли с изсвирване на гумите.

Излезе от паркинга, зави наляво по Източна четвърта улица и се отправи към магистралата „Голдън Гейт“.

— Страхотна импровизация, детектив — чу се гласът на убиеца в слушалката.

— Греъм, чуй ме. Вече не е необходимо да правиш това.

— Така ли, детектив Хънтър?

— Да — убедено отговори Робърт. — Всички разбираме, че си ядосан и обиден. Разбираме, че всички хора, които си търсил — Кевин Лий Паркър, Кристина Стивънсън и Итън Уолш… — Хънтър използва имената им, за да придаде човешки облик на жертвите в очите на Греъм Фишър. — Всичките по един или друг начин са направили още по-трудно да се справиш с ужасната болка от загубата на сина ти, но отмъщението няма да прогони болката.

— По-трудно? — прекъсна го Греъм и се изсмя презрително. — Те я опорочиха. Дадоха възможност на всеки изрод да превърне в шега живота на моя син и смъртта му. Възможност да му се подиграват дори след като си отиде от този свят. Обществото се е превърнало в нещо неузнаваемо, детектив. Чудовище, което не уважава и не го е грижа за живота на никого. Чудовище, чиито ценности са преобърнати. Не ти ли го доказах, детектив? Не видя ли с очите си как хората гласуваха как да бъде убито друго човешко същество, съвършено непознат, за когото не знаеха нищо, сякаш беше игра? Говорим за реални хора, които искат да гледат на екраните си как реални хора умират на живо само за да се забавляват. Колко ненормално е това, детектив Хънтър?

— Разбирам, Греъм.

— Не, не, не — отново го прекъсна Фишър, повишавайки тон. — Не ми казвай, че разбираш, защото не разбираш. И не ме обиждай, като се опитваш да ме разубедиш с психологическите си щуротии. Няма да стане. Уверявам те. Умът ми е много по-силен от твоя, детектив. — Последва кратко мълчание, но преди Хънтър да успее да каже нещо, Греъм заговори отново. Тонът му пак беше спокоен и тих. — Но погледни оптимистично на нещата. Щом дойдеш тук, всичко ще свърши… И за двама ни. Имаш петдесет и три минути, детектив. И през следващите петдесет и три минути не искам да чуя нито една дума от теб. Ако кажеш нещо, всяка дума ще означава, че тя ще загуби по един пръст. Ако пръстите свършат… ами… ще започна да режа нещо друго. Ясно ли е?

Мълчание.

— Ясно ли е, детектив Хънтър?

— Да.

Робърт имаше чувството, че следващите петдесет и три минути продължиха цяла вечност. Той си представи различни сценарии какво ще се случи, след като стигне до мястото. Никой от тях не завършваше добре.

Греъм беше изчислил пътуването, взимайки предвид препятствията, които поднасяше уличното движение в Лос Анджелис по това време на деня, с прецизността на ракетен инженер, защото Хънтър стигна до уединеното място в Силмар, квартал в далечния северен край на Лос Анджелис, точно за петдесет и две минути. Той не се изненада от точността на Греъм. Колкото и нахакано да говореше, мъжът не искаше Хънтър да се провали, защото планът му за отмъщение нямаше да бъде завършен напълно без последното име в списъка му с жертви — Робърт Хънтър.

Когато Хънтър стигна до Силмар, денят преваляше над хълмовете на Холивуд и небето придобиваше бледокафеникав оттенък.

Адресът, който му беше казал Греъм, го заведе до усамотен път близо до хиподрума в Силмар, в подножието на хълмовете на националния парк на Лос Анджелис. Там имаше само два малки склада и стара, неизползвана конюшня. Греъм беше казал на Хънтър да отиде зад главната сграда на конюшнята, където ще намери втора постройка с висок покрив.

— Виждам, че пристигна — наруши потискащото мълчание по телефона Греъм точно когато Робърт спря колата. — Вратата е отключена. Влизай, детектив Хънтър. Всички те чакаме, но нямахме търпение и шоуто вече започна. Часовникът вече тиктака. И не ти остава много време.

112.

Пет минути преди Хънтър да пристигне, Греъм изключи звука на телефона, по който се беше свързал с него, и се обади на друг номер по друг телефон.

Гарсия беше в Главното управление на полицията и тъкмо се готвеше да се обади на Робърт, за да му съобщи някои новини, когато телефонът на бюрото му иззвъня. Капитан Блейк беше в кабинета с него.

— Детектив Гарсия, специален отдел „Убийства“.

— Детектив, днес имам много специално шоу за теб. Последното от серията. Нещо, което може би ще наречеш грандиозен финал.

Карлос се поколеба само за част от секундата. Погледът му намери Барбара и нещо в него я накара да потрепери.

— Греъм? — попита Гарсия и включи обаждането на високоговорител.

— Правилно, детектив. И сега, след като се представихме както трябва, би ли си направил труда да влезеш в pickadeath.com? Сигурен съм, че това последно шоу ще ти достави удоволствие.

Карлос бързо отиде до компютъра си и написа уебадреса в интернет търсачката.

Капитан Блейк застана до него.

Този път нямаше зелен оттенък, който да показва обектив за нощно виждане. Образът беше ясен и чист. На екрана се видя жената, която издирваха цял ден, онази на снимката, която бяха открили в мазето на Греъм Фишър — следващата жертва. Устата й беше запушена и жената беше здраво завързана за тежък метален стол, подобен на онзи, който бяха намерили занитен за бетонния под в стъкления контейнер в мазето. Този път нямаше стъклен контейнер. Столът беше поставен в голяма метална клетка като онези, в които държат животни в зоологическата градина. Очите на жената бяха широко отворени от страх и зачервени от плач. Тя беше чисто гола, но не изглеждаше ранена. Но онова, което изплаши до смърт Гарсия и капитан Блейк, беше някакъв панел от телена мрежа със странна форма, поставен пред лицето на жената. Приличаше на някаква причудлива средновековна маска за мъчения.

— Боже мой! Той вече я е хванал — прошепна Барбара.

— Виждаш ли я? — попита Греъм.

— Да.

— Продължавай да гледаш.

Също като при предишните предавания се появи думата ВИНОВНА с големи букви в средата на долната част на екрана.

— Къде е Робърт? — беззвучно попита капитан Блейк.

Карлос леко поклати глава и натисна бутон за бързо набиране на мобилния си телефон. Секунда по-късно се чу едва доловимо пиукане, последвано от съобщение, че в момента не могат да се свържат с абоната. Гарсия се намръщи. Това означаваше, че мобилният телефон на Хънтър е изключен. Той никога не изключваше телефона си.

— Реших отново да променя правилата — спокойно изрече Греъм Фишър. — Този път ще има само един метод на умъртвяване, не избор между два. Искам да проверя колко благосклонни са хората в Калифорния, детектив. Ако им пука достатъчно, тя ще живее. Ако не, тя ще умре. Елементарно.

В средата на десния край на екрана се появи думата СПАСИ, последвана от нула и зелен бутон. Точно под нея се изписа думата ЕКЗЕКУТИРАЙ, също последвана от нула и зелен бутон.

— Надпреварата до финала няма да бъде сложна, детектив. Десет минути, в края на които ще преброим гласовете. СПАСИ — тя живее. ЕКЗЕКУТИРАЙ — тя умира. Справедливо ли звучи?

Карлос не отговори.

— Тя се нуждае само от загрижеността на хората в този велик щат, в който живеем. — Греъм се изсмя на глас. — Е, какво ще кажеш, детектив Гарсия? В днешно време хората по-склонни ли са да приемат за невинен съвършено непознат човек или да го осъдят да умре само защото виждат думата ВИНОВНА на екрана? Възможно ли е хората да са толкова лековерни?

Отговор не последва.

— Предполагам, че ще разберем след десет минути. Но има нещо друго, което искам да направиш. Слушаш ли?

— Да.

— Точно две минути преди времето да изтече, искам да използваш друг компютър и да влезеш в следния IP адрес. — Той продиктува адреса. — Две минути преди времето да изтече, нито секунда по-рано. Ако влезеш по-рано, ще разбера и сделката се разваля. Ще я убия, какъвто и да е резултатът от гласуването, и ще го направя бавно. Ясно ли е?

— Да.

Линията прекъсна.

Електронният часовник в долния ляв ъгъл на екрана започна да отброява — 9:59, 9:58, 9:57…

113.

Все още със слушалката в ухото, Хънтър слезе от колата, извади оръжието си от кобура и предпазливо тръгна към вратата на постройката с висок покрив зад неизползваната конюшня — средно голяма, с нищо незабележима сграда от тухли и бетон, с външни стени, покрити със зеленикав мухъл. Наоколо бяха разпръснати боклуци и земята беше обрасла с плевели. Единствените два прозореца, които виждаше от мястото, където стоеше, бяха заковани с дъски, но тежката дървена врата, към която се приближи от изток, изглеждаше нова. Както и двете секретни ключалки на нея.

Хънтър се приближи още и допря ухо до вратата. Дървото беше дебело и солидно и от другата страна не се чуваше нищо.

— Не е номер, детектив Хънтър — разнесе се гласът на Греъм Фишър в слушалката, изненадвайки го. — Няма да те застрелям, когато влезеш. Обещавам. Искам да видиш какво има вътре. Бутни вратата. Отключена е. И нека ти напомня — часовникът тиктака.

Хънтър беше принуден да се довери на Греъм. Той си пое дълбоко дъх, освободи предпазителя на пистолета си и полека бутна вратата.

Пространството вътре беше голямо и празно. Във въздуха се носеше странна миризма, комбинация от дезинфектант и нещо сладникаво и противно като засъхнало повърнато. Светлината беше съсредоточена в една точка в северния край на помещението. Очите на Робърт инстинктивно се насочиха в тази посока и в гърлото му веднага се образува задушаващ възел.

До стената имаше солидна метална клетка. Решетките бяха два-три сантиметра в диаметър. В средата седеше жената, която Хънтър беше видял на снимката от мазето на Греъм Фишър. Жената беше гола, здраво завързана за метален стол и ужасена. Замъглените й, насълзени очи съзряха Робърт и цялото й същество се изпълни с надежда, която наелектризира тялото й. Тя се опита да изпищи, но слабият й глас, още по-немощен от изтощените и похабени гласни струни, не премина през дебелата превръзка на устата й. Жената използва останалата си сила, за да се помъчи да извие тяло и да се отмести напред, отдалечавайки се от облегалката на стола, но ремъците, с които беше завързана, бяха твърде солидни. Очите й обаче ясно говореха на Хънтър: „Моля те, помогни ми.“

На механична ръка беше прикрепена странна маска от телена мрежа, поставена само на пет сантиметра от лицето й.

Пред клетката имаше уебкамера, а вляво — голям компютърен монитор, показващ същите изображения, които се излъчваха в интернет. Часовникът в долния ляв ъгъл на екрана отброяваше времето — 6:05, 6:04, 6:03… Гласуването в десния ъгъл отчиташе:

СПАСИ — 12 574.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 12 955.

Робърт се готвеше да тръгне към клетката и жената, когато отново чу гласа на Греъм. Този път не му трябваше слушалка. Гласът се разнесе от тъмно място в западния ъгъл на помещението, точно срещу него.

— Не бързай, детектив Хънтър.

Робърт мигновено насочи пистолета си по посока на гласа, но сенките добре прикриваха този ъгъл на стаята.

— На твое място бих внимавал с пистолета — добави Греъм.

Хънтър се взря в мрака, търсейки някакво движение, нещо, което да използва като мишена, но не откри нищо.

— Позволи ми да ти обясня какво става тук, детектив — отново прогърмя в стаята гласът на убиеца. Отекваше в стените и той не можеше да определи точното местоположение на Греъм, но продължи да се прицелва в западния ъгъл.

Със спокоен и безизразен глас Греъм обясни на Хънтър онова, което беше казал по телефона на Гарсия:

— Както виждаш, детектив, часът на истината настъпва.

Хънтър отново погледна монитора.

ЧАСОВНИК: 4:18, 4:17, 4:16…

СПАСИ — 14 325.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 14 693.

Робърт бавно и незабележимо местеше пистолета отляво надясно, търсейки нещо, което да използва.

— Ако ме застреляш, това няма да ти помогне, детектив. Ключалката на клетката не може да бъде счупена или разбита. Куршумите няма да й направят нищо. Ще устои на всичко. Никой не може да я отключи, дори аз. Свързана е с таймер. Когато часовникът стигне до нулата, ако е СПАСИ, вратата ще се отключи автоматично и тя ще бъде освободена. Ако води ЕКЗЕКУТИРАЙ, вратата ще се отвори автоматично след пет минути, а дотогава моята саморъчно направена маска от телена мрежа бавно ще се притисне до лицето й, ще среже плътта и лицевите кости като на разложен труп на животно и накрая ще стигне до сивото й вещество и ще я убие.

Жената в клетката изпищя от ужас.

— Не можеш да го предотвратиш, детектив. Не можеш да я спасиш, каквото и да направиш. Съдбата й ще бъде решена от населението на Калифорния след няколко минути. Сега изборът е техен.

Хънтър погледна жената. Тя трепереше силно от страх и беше на път да припадне.

— Но преди часовникът да стигне до нулата, не искаш ли да знаеш коя е тя? — попита Греъм. — И как се вмества в плана ми?

— Греъм, не го прави — помоли го Робърт.

Той не обърна внимание на думите му.

— Истинското й име е Джули, но в киберпространството се подвизава под псевдонима МИСВарварскиВремена. Тя е интернет трол, както ги наричат, детектив. Сигурен съм, че си чувал термина.

Хънтър много добре знаеше какво е интернет трол. Човек, който умишлено качваше обидни и унизителни съобщения в онлайн общности като социални мрежи, стаи за чат, блогове, форуми и други с единствената цел да оскърбява други хора и да провокира емоционална реакция.

— Когато видеозаписът със самоубийството на сина ми се появи онлайн за първи път — продължи Греъм, — МИСВарварскиВремена беше първата, която качи съобщение. Искаш ли да чуеш съобщението, детектив Хънтър?

Робърт не отговори.

„Грозният скапаняк е постъпил правилно. Ако моето лице беше толкова уродливо, щях да се самоубия отдавна. В Лос Анджелис остана един противен изрод по-малко. Ако всички отблъскващи, прецакани ученици, които не могат да се справят с проблемите си, направят същото и се хвърлят отнякъде, Лос Анджелис ще бъде по-хубаво място.“

Греъм цитира постинга дума по дума.

— Недоволна от написаното в първия постинг, МИСВарварскиВремена се върна в сайта няколко пъти за няколко седмици и добави още няколко съобщения. Но няма да ти досаждам с всичките, детектив. Нямаме време.

Хънтър въздъхна дълбоко.

— Всички правим грешки, Греъм. Ти, аз, тя. Никой не е застрахован от тях. Не прави още една грешка сега.

Фишър се изсмя малко налудничаво.

ЧАСОВНИК: 2:19, 2:18, 2:17…

СПАСИ — 21 458.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 21 587.

— Не правя грешка, детектив. Но ако използваш пистолета, ти може да направиш грешка. Няма да искаш да застреляш погрешния човек, нали?

В същия миг часовникът стигна до 2:00. Появи се нова светлина, слаба и жълтеникава, но достатъчно силна, за да разпръсне сенките и да озари Греъм.

Фишър обаче не беше сам. Беше се навел зад друг метален стол и се криеше зад човека, завързан за него.

Хънтър мигновено се прицели, но когато очите му се спряха на човека, завързан за стола, почувства как сърцето му сякаш скочи в гърлото, блокира притока на кислород и замая главата му.

Греъм се криеше зад Ана — съпругата на Гарсия.

114.

Карлос използва компютъра на бюрото на Робърт, написа частния IP адрес, който му беше казал Греъм Фишър, и натисна клавиша ENTER.

Капитан Блейк стоеше зад него.

Екранът проблесна два пъти, преди да се заредят образите, и когато това стана, светът на Гарсия се сгромоляса пред очите му.

Камерата беше поставена високо и, изглежда, в североизточния ъгъл на помещението. Диагоналният ъгъл й позволяваше да обхваща широка зона. Вляво на картината Карлос видя Хънтър. Робърт беше извадил пистолета си и се бе прицелил в двама души в отсрещната страна на стаята. Едната беше Ана.

— Боже мой! — промълви Гарсия.

Ана беше със запушена уста и завързана за метален стол с висока облегалка по същия начин като жената, която седеше в металната клетка. Разликата беше, че Ана не беше съблечена гола и че изглеждаше упоена. Очите й бяха разфокусирани, тялото й — лишено от енергия и устните й — увиснали.

Зад стола страхливо се криеше някой, когото Карлос не виждаше ясно, но който можеше да бъде само Греъм Фишър. Беше опрял пистолет в главата на Ана.

Капитан Блейк гледаше с широко отворени очи и уста.

— Какво става, по дяволите? — изрече думите като човек, който току-що се е събудил от дълбок сън и още е замаян.

Гарсия не събра сили да отговори.

Неочаквано от малките тонколони на бюрото на Хънтър прогърмя гласът на Греъм Фишър.

115.

— Трябва да се извиня за тази груба импровизация — каза Греъм. — Определено не бях планирал така това последно предаване, но тъй като ви подцених с партньора ти, това беше най-доброто, което можах да измисля за няколкото часа, с които разполагах. — Последва кратко мълчание. — Но стига толкова извинения. Обзалагам се, че се питаш как успях да отвлека съпругата на партньора ти, когато навсякъде я следваше полицейска охрана.

Робърт не каза нищо.

— Ако знаеш идентификационния номер на съответната полицейска кола, колко трудно мислиш, че е за човек като мен да хакне полицейската радиочестота, да се престори на диспечер и да отмени полицейския ескорт, детектив?

— Трябва да я пуснеш, Греъм — най-после проговори Хънтър. Все още не виждаше добре мишената. — Тя не е част от плана ти. Никога не е била част от плана ти. Ти искаш мен, не нея. Тя няма нищо общо със случилото се със сина ти, преди или след произшествието на моста.

— Вярно е — призна Греъм. — Тя не беше част от първоначалния ми план. Но както споменах, наложи се да импровизирам и честно казано, мисля, че стана много добре.

ЧАСОВНИК: 1:27,1:26,1:25…

СПАСИ — 29 783.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 29 794.

Робърт се прицели.

— Давай, детектив, стреляй — предизвика го Греъм. — Знам, че искаш. Освен това знам колко добър стрелец си. Прочетох цялото ти досие. От това разстояние можеш да улучиш крилата на муха. Трябва ти само шанс, нали?

Хънтър мълчеше.

— Какво има, детектив Хънтър? Разклати ли се увереността ти? Вече не си ли сигурен в смъртоносния изстрел? А, да. Ако не улучиш, може да убиеш жената на партньора си. И тогава какво ще обясниш?

Робърт не каза нищо.

— Имам още една изненада за теб, детектив Хънтър. Камерата, монтирана високо на стената вдясно от теб, също предава. Не за световната уеб мрежа, а за партньора ти в сградата на Главното управление на полицията и всеки, който е в кабинета с него.

Вниманието на Хънтър не се отклони нито за секунда.

— А, и той също така ни чува. Микрофонът е включен. Затова нека те попитам нещо, детектив Хънтър. Какво мислиш, че би казал партньорът ти в момента? Би ли искал да стреляш или не? Имайки предвид, че ако не ме улучиш и по някакво чудо не уцелиш и съпругата му, тогава ще бъде мой ред да натисна спусъка. — Той притисна пистолета в слепоочието на Ана. — От това разстояние знам, че аз няма да пропусна.

Робърт настръхна.

Сякаш дразнейки го, Фишър се показа за част от секундата.

Робърт затаи дъх. Лявата му ръка стисна по-здраво пистолета, а дясната се отпусна за миг, позволявайки на пръста на спусъка да стане по-гъвкав и ръцете му да контролират по-добре отката. Но фактът, че Ана е живият щит на Греъм, не напускаше мислите му и той се поколеба, давайки възможност на Фишър отново да се скрие зад нея.

ЧАСОВНИК: 1:01, 1:00, 0:59…

СПАСИ — 31 125.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 31 148.

— Сартър веднъж е казал, че единственият реален избор, който човек има в живота, е дали да се самоубие или не — отново заговори Греъм. — Запознат ли си с този цитат, детектив Хънтър?

Той почувства, че го обзема неловко безпокойство.

— Да или не, детектив? — настоя убиецът.

— Да — отговори Хънтър.

— Добре, защото сега ще те принудя да направиш този избор, детектив Хънтър. Искаш ли да спасиш живота на съпругата на партньора си? Тогава искам да опреш пистолета в главата си и да натиснеш спусъка.

В помещението настъпи пълна тишина. Дори въздухът сякаш спря да се движи.

— Имаш време, докато часовникът стигне до нулата — добави Греъм. — Нито секунда повече.

ЧАСОВНИК: 0:47, 0:46,0:45…

СПАСИ — 33 570.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 33 601.

— Изборът е лесен, детектив Хънтър — продължи Фишър. — Невинен живот срещу виновен. Ако опреш пистолета в главата си и натиснеш спусъка, тя ще живее. Гарантирам. Няма да й се случи нищо лошо. Но ако часовникът стигне до нулата и ти още си жив, ще пръсна мозъка й без колебание и без съмнения. — Той зареди оръжието си. — Какво ще се случи след това, няма значение за мен. Както обясних, съдбата на МИСВарварскиВремена не е в твои ръце. Нито ти, нито аз можем да направим нещо, за да я променим. Но ти можеш да промениш съдбата на съпругата на партньора си. Разбираш ли какво става тук, детектив? Искам да знам дали си готов да я спасиш, така както беше готов да спасиш сина ми, или този път ще положиш повече усилия.

Хънтър не отговори.

ЧАСОВНИК: 0:28, 0:27, 0:26…

СПАСИ — 33 888.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 33 903.

— Искам да отнемеш живота си така както моят син отне своя — заяви Греъм с възмутен и отвратен тон. — Искам да гледам как ще го направиш, както ти гледа него.

На Робърт му хрумваха милион неща, но той знаеше, че няма време да мисли за никое от тях.

— Полицаите са готови да жертват живота си за другите, нали така, детектив Хънтър? Наистина ли си готов да го направиш или това е само лъжлив девиз за заблуда? Би ли дал живота си за някой друг, детектив? Би ли дал живота си, за да спасиш невинен човек?

ЧАСОВНИК: 0:16, 0:15, 0:14…

СПАСИ — 34 146.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 34 155.

Хънтър знаеше, че времето му изтича. Освен това знаеше, че е подценил Греъм Фишър, защото от всички вероятности как би могла да завърши срещата му с него, за които беше помислил, да пръсне черепа си не беше една от тях.

Сега разбра, че Греъм наистина го е разигравал от самото начало. Това винаги е бил грандиозният финал на гениалния му план. Както беше казал, той искаше да гледа как Робърт отнема живота си, така както детективът бе гледал как синът му отнема своя. Едва тогава щеше да бъде пълно отмъщението на Греъм Фишър. И беше разиграл перфектно всичко. Дори излъчването на финалния акт за Гарсия, който да може да гледа как Робърт решава дали съпругата на партньора му ще живее, или ще умре.

Хънтър нямаше план, нито време. Оставаше му само една възможност. Знаеше, че Греъм няма да размисли и когато часовникът стигне до нулата, ще убие Ана. В очите на Греъм блестеше същата решителност, каквато имаше в очите на сина му онази нощ на моста. Той не търсеше помощ или спасение. Решението му беше взето отдавна.

— Десет секунди, детектив — подсети го Фишър.

Робърт погледна Ана. В съзнанието му нямаше абсолютно никакво съмнение и колебание.

Той вдигна пистолета към главата си и го сложи под брадичката си, но не затвори очи, както биха направили повечето хора. Държеше ги отворени… гордо… и гледаше право напред.

Деветмилиметровият куршум влиза в черепа и излиза от другата страна за трийсет хилядни от секундата. Разбива черепа и разкъсва мозъка толкова бързо, че нервната система няма време да регистрира никаква болка. Ако ъгълът, под който куршумът влиза в главата, е подбран добре, куршумът прерязва кората на главния мозък и дори таламуса така, че мозъкът престава да функционира и резултатът е мигновена смърт.

Хънтър постави пистолета под възможно най-добрия ъгъл, за да постигне този резултат.

ЧАСОВНИК: 0:04, 0:03, 0:02…

Робърт затаи дъх.

116.

Нито Гарсия, нито капитан Блейк можеха да повярват на какво стават свидетели чрез монитора на компютъра на бюрото на Хънтър.

ЧАСОВНИК: 0:10, 0:09, 0:08…

СПАСИ — 34 146.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 34 155.

— Реално ли е това? — попита Барбара и за пръв път Карлос долови страх в гласа й.

Той не отговори, не помръдна, не мигна и спря да диша. Очите му бяха приковани в компютърния екран.

Страхът пулсираше във вените му. Дори не забеляза, че ръцете му треперят.

ЧАСОВНИК: 0:06, 0:05, 0:04…

СПАСИ — 34 184.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 34 196.

Хънтър най-после се раздвижи и когато го направи, времето сякаш забави хода си.

Първо, лявата му ръка пусна пистолета. След това очите му се натъжиха по начин, какъвто Гарсия не беше виждал, сякаш знаеше, че няма какво друго да направи. Сякаш знаеше, че е надхитрен и изигран от по-умен противник.

И после дясната ръка на Робърт се прегъна по посока на тялото му, заедно с пистолета.

— Боже мой! — Капитан Блейк вдигна ръце към лицето си и закри носа и устата си. И нейните ръце трепереха.

Хънтър вдигна пистолета и го сложи под брадичката си.

Барбара почувства, че в стомаха и се отвори огромна празнота. Тя познаваше Робърт много добре и знаеше, че той наистина би дал живота си, за да спаси някой друг, някой значим и важен като съпругата на партньора си. Усети, че очите й се изпълват със сълзи, и ги стисна здраво. Искаше й се, когато ги отвори, да открие, че е в стаята си и че се събужда от ужасен кошмар. Знаеше обаче, че това няма да стане. Денят беше абсолютно реален и мъчителен.

Барбара не отвори очи. Много добре знаеше какво ще се случи и не искаше да гледа.

Карлос, от друга страна, държеше очите си широко отворени и без да мига, гледаше всичко. Той видя мига, в който очите на Хънтър се промениха от тъжни в спокойни, когато разбра, че няма избор. ЧАСОВНИК: 0:03, 0:02, 0:01…

В същия миг, сякаш програмирани от Греъм, образите изчезнаха и екранът потъмня. Точно преди предаването да се изключи, Гарсия и капитан Блейк чуха слабия звук на единичен изстрел.

— Не, не, не… — Карлос скочи, хвана с две ръце монитора и го разтърси. — Какво стана? Какво стана? Къде е образът? — Сърцето му сякаш спря да бие за миг. Обзе го отчаяние, защото нямаше как да знае дали изстрелът е бил произведен от пистолета на Хънтър или на Греъм.

117.

ЧАСОВНИК: 0:03, 0:02, 0:01…

И точно тогава хазартната игра на Хънтър го възнагради.

Греъм беше прав. От това разстояние Робърт се нуждаеше само от шанс и със сигурност сто процента щеше да улучи мишената.

Греъм беше казал, че иска да гледа как Хънтър ще отнеме живота си. Проблемът беше, че от мястото, където се криеше Фишър, видимостта му към Хънтър беше блокирана от металния стол с висока облегалка, за който беше завързана Ана.

Робърт държеше очите си широко отворени, гледаше право към стола и чакаше шанс. Когато часовникът стигна до 0:01, Греъм Фишър направи точно онова, което той очакваше.

Първо, Греъм отклони вниманието си от пистолета и от Ана. След това леко се придвижи встрани, отчасти изоставяйки безопасността на живия щит. Правейки го, той беше принуден да покаже още малко от тялото си, докато протягаше врат, за да види по-добре нещо, което не искаше да пропусне — финалния акт на гениалния си план.

И това беше шансът, от който Хънтър се нуждаеше.

Той се хвърли надясно и протегна ръка. Времето сякаш превключи на забавен каданс. Всички звуци в главата му утихнаха и бяха заменени с вакуум. Робърт съзнаваше само две неща — мишената и ударите на сърцето му, което блъскаше в гърдите и думкаше в мозъка му. Докато се хвърляше във въздуха, той улови погледа на Греъм и натисна спусъка на пистолета си.

В реално време всичко това стана толкова бързо, че Фишър не можа да реагира.

Куршумът на Хънтър се заби в дясното рамо на Греъм с абсолютна точност, разкъса мускулите, раздроби костите и преряза сухожилията.

Греъм изпусна пистолета, който изтрака на пода. Силният удар на свръхскоростния, мощен куршум с централно възпламеняване блъсна назад тялото му и го събори на земята. От Греъм се издигна червеникава мъгла, която оцвети въздуха. В стаята се разнесе горчивата миризма на кордит.

Робърт също падна на пода след изстрела и се претърколи два пъти встрани, но не изпусна от прицел мишената.

Фишър издаде гърлен рев и притисна лявата си ръка до дясното рамо, което сега представляваше кървава каша от кръв и разкъсана плът. Той почувства, че стаята се завъртя около него, когато му се зави свят от силната болка и внезапната загуба на кръв. Само в холивудски филм може човек да бъде прострелян със свръхскоростен експлодиращ куршум и пак да има сили да се движи пъргаво. Няколко секунди по-късно Греъм припадна.

Хънтър скочи на крака и за секунда преодоля краткото разстояние до Фишър.

— Дори не си помисляй да помръднеш — твърдо каза той, насочил пистолета си към главата му, но Греъм лежеше в несвяст на земята, поне за момента.

Робърт не загуби време, изви ръцете му зад гърба и му сложи белезници, без да обръща внимание на новата болка, която несъмнено се беше стрелнала в дясната ръка на Греъм. След това бързо провери как е Ана.

Тя беше силно упоена. Зениците й бяха разширени. Тялото й не реагираше, но пулсът й беше силен и не изглеждаше ранена.

И в същия миг Робърт чу най-ужасяващия и агонизиращ писък. Той изви тяло по посока на писъка и металната клетка и едва тогава вниманието му отново се насочи към монитора на компютъра вляво от нея.

ЧАСОВНИК: 0:00.

СПАСИ — 34 471.

ЕКЗЕКУТИРАЙ — 34 502.

— Господи, не!

Той хукна към клетката, но процесът ЕКЗЕКУТИРАЙ вече беше започнал. Механичната ръка от телена мрежа започваше да се притиска в лицето на жената. Острите като лазер жици вече разкъсваха кожата и плътта й и покриваха лицето й с червена маска от лепкава кръв.

Хънтър отстъпи крачка назад, прицели се в ключалката на вратата на клетката и стреля два пъти. Куршумите дори не я одраскаха. Той изстреля още два куршума. Нищо.

Жиците разрязваха хрущяла на носа на жената. Без да е в състояние да избегне най-основната човешка реакция към болката, тя започна да пищи, но движенията на челюстта и главата й само местеха и търкаха лицето й в острата телена мрежа, която вече се беше впила дълбоко в плътта й и я караше да реже не само хоризонтално, но и отвесно, разкъсвайки и осакатявайки каквото беше останало.

Робърт направи крачка встрани и се огледа наоколо, готов да помогне, но без да знае как. Трябваше да намери нещо.

И тогава изведнъж телената маска спря да разрязва лицето на жената и започна да се отдръпва назад, влачейки парчета кожа, плът и хрущял. Хънтър чу силно бръмчене, последвано от изщракване на ключалка.

Вратата на клетката се отвори.

Греъм беше казал, че ако ЕКЗЕКУТИРАЙ получи повече гласове, когато часовникът стигне до нулата, таймерът ще отвори вратата след пет минути, достатъчно време маската му на ужасите да подложи жената на изключително мъчителна и болезнена болка и после да я убие. Целият процес обаче продължи по-малко от петдесет секунди.

Нещо се беше повредило.

Робърт отвори вратата на клетката и бързо се приближи до жената, която трепереше неудържимо и щеше да изпадне в шок.

Телефонът, който му беше дал таксиметровият шофьор, все още беше в джоба му. Хънтър се обади за помощ, развърза жената, обви с две ръце окървавеното й лице, седна на пода и зачака помощта да дойде.

118.

На другия ден

Пред дома на Гарсия

17:00 часа

Докато паркираше колата си, Хънтър видя Карлос, който излизаше от преддверието на сградата и носеше куфар.

Капитан Блейк беше заповядала на двамата да си вземат две седмици отпуск.

— Искаш ли помощ? — попита Робърт, като слезе от колата.

Гарсия вдигна глава и се усмихна.

— Не, ще се справя. Защо жените винаги претъпкват куфарите?

Приятелят му нямаше отговор на този въпрос.

Карлос отвори багажника, сложи куфара вътре и се обърна към партньора си. Знаеше, че Робърт е прекарал част от следобеда в Калифорнийския болничен медицински център на Саут Гранд Авеню.

— Някакви новини? — попита той.

— Лекарите току-що я бяха оперирали отново — отвърна Хънтър. — Втора операция за по-малко от двайсет и четири часа. — Беше мрачен и тъжен. — Смятат, че тя ще трябва да претърпи още няколко операции през следващите месеци, но по-голямата част от обезобразяването й е необратима.

Гарсия прокара пръсти през косата си.

— Не е било повреда, Карлос — добави Робърт.

Той го погледна.

— Спирането на телената маска — поясни Хънтър.

— Не е било повреда. Греъм Фишър я е програмирал така. Той излъга, когато ми каза, че вратата ще се отвори след пет минути и дотогава тя ще бъде мъртва.

— Откъде знаеш? Фишър направи ли самопризнания?

— Не. Той не говори… все още. Но аз знам, че Греъм е искал това. Не я е искал мъртва. Искал я е обезобразена. — Облегна се на колата, паркирана до хондата на Карлос. — „Ако моето лице беше толкова уродливо, щях да се самоубия отдавна. В Лос Анджелис остана един противен изрод по-малко. Ако всички отблъскващи, прецакани ученици, които не могат да се справят с проблемите си, направят същото и се хвърлят отнякъде, Лос Анджелис ще бъде по-хубаво място.“

Гарсия се намръщи.

— Тя е качила тези думи в интернет — добави Хънтър. — Отнасят се за сина на Греъм Фишър.

— Мамка му! — прошепна Карлос.

— Греъм я е искал обезобразена, за да преживее това, което е преживял синът му. Искал е да я научи какво е другите да те зяпат, да ти се подиграват, да говорят зад гърба ти, да те обиждат и да се държат с теб като с чудовище до края на живота ти. Това е било последното му отмъщение, не смъртта й. — Отмести поглед и поклати глава. — Въпреки че го хванахме, той победи. В края на краищата получи каквото искаше.

— Не — възрази Гарсия. — Последното му отмъщение беше твоята смърт, забрави ли? А това не се случи. Сега Греъм Фишър ще изгние в затвора. Никога няма да излезе от там. — Карлос спря, за да си поеме дъх. — Това обаче не може да промени факта, че хората гласуваха, Робърт. — На лицето му се изписа възмущение. — Обикновени хора, седнали в домовете си, в офиси, кафенета, училища… — Поклати глава. — Те гласуваха. За разлика от предишните два пъти Греъм им даде възможността и властта да спасят нечий живот и голям брой от тях не избраха да го направят. Те избраха да осъдят на смърт съвършено непознат човек само за да гледат и да се забавляват. Човешки живот срещу малко развлечения. Как ти звучи тази сделка?

Хънтър въздъхна.

— Няма два начина да гледаме на това, Робърт. Извратено е. Някои хора са загубили представа за всичко. Особено колко ценен е животът.

Дългото мълчание на Хънтър каза на Гарсия, че партньорът му е съгласен с него.

— Как е Ана? — попита Робърт.

— Жива благодарение на теб.

Той не каза нищо.

Карлос си пое дълбоко дъх.

— Потресена и все още леко замаяна от опиатите, които й е дал Греъм. Но, от друга страна, това е било благословия. Тя не си спомня какво се е случило, след като е била упоена. Ако беше в съзнание по време на цялото изпитание вчера, психическата травма щеше да бъде много по-голяма от онова, което вече ще трябва да превъзмогне. Ти знаеш това по-добре от всеки друг.

Следващите няколко секунди бяха неловки.

— Е, къде ще ходиш? — попита Робърт.

— Ще отидем на гости при роднини в планините на Орегон — отвърна Гарсия. — Ще се махнем от всичко за известно време. Ще бъде хубаво да изведа Ана от този град. Ще бъде приятно да бъдем само двамата за две седмици… Без никой да ни досажда… Без телефонни обаждания посред нощ…

Отново настъпи неловко мълчание.

— Ще се върнеш ли? — попита Хънтър.

Карлос разбра, че партньорът му има предвид специалния отдел „Убийства“, и се замисли.

— Ще се върна в полицията — най-после отговори, — но ще трябва да реша дали мога да се върна в този отдел.

Хънтър не каза нищо.

— Ще бъда откровен с теб — продължи Гарсия и го погледна в очите. — Никога не съм бил толкова уплашен, колкото вчера, Робърт. Ана винаги е била всичко за мен. Без нея аз съм нищо. Винаги съм се страхувал да не я загубя. Но ти знаеш за какъв вид страх говоря, нали? Онзи вид, който изпитват всички влюбени. — Поклати глава. — Но не и вчера. Като видях Ана завързана за онзи стол, с пистолет, опрян в главата й, страхът ми се превърна в реалност. Накара ме напълно да осъзная колко крехка и уязвима всъщност е тя. И двамата с теб знаем, че единствената причина животът й да бъде изложен на опасност, беше, защото аз съм детектив от специален отдел „Убийства“. С други думи, аз застраших живота й с професията си.

Хънтър мълчаливо гледаше партньора си.

— Знаеш, че заплахите за моя живот не ме вълнуват. Не ми пука дори да ме приковат за разпятие. Но сега за пръв път заплахата засегна Ана и няма да те лъжа, Робърт. Това ме накара да преосмисля нещата. Да преосмисля приоритетите си.

Хънтър знаеше, че ще стане така.

— Бях толкова уплашен, че не разсъждавах трезво — призна Гарсия. — Ако вместо теб бях аз в онази стая вчера, мисля, че нямаше да съзра възможността, която ти видя, и дори да я бях съзрял, мисля, че нямаше да имам смелостта да се възползвам от нея. Щях да се застрелям, за да спася Ана.

Робърт не каза нищо и мълчанието продължи няколко секунди.

— Но в момента няма да взимам никакви решения — добави Карлос. — Нещата все още са твърде пресни в паметта ми и следователно не разсъждавам съвсем трезво. — Той се усмихна храбро. — Почивката ще ми се отрази добре. Ще ми даде възможност да проясня съзнанието си и да подредя мислите си. И на теб ще ти се отрази добре. Ще ходиш ли някъде?

Хънтър повдигна рамене.

— Още не съм решил, но може би ще отида в Хавай.

Карлос се усмихна.

— Това наистина ще ти се отрази добре.

Робърт също се усмихна.

— Да, нуждая се от почивка.

— Каквото и да реша, ти ще научиш пръв, партньоре.

Хънтър кимна.

Гарсия неочаквано пристъпи към него и го прегърна така, сякаш никога повече нямаше да го види.

— Благодаря ти за онова, което направи вчера, Робърт. Благодаря ти, че спаси Ана.

Хънтър се усмихна смутено.

— Защо не се качиш? Знам, че Ана много ще се зарадва да те види.

— Чакай малко. — Робърт бързо се върна при колата си, взе букет бели и жълти рози от предната седалка и влезе след Карлос в сградата.

Беше сигурен в едно. Каквото и решение да вземеше Гарсия през следващите две седмици, щеше да е правилно.

1

Не плачи, моя любов. Всичко ще бъде наред (исп.) — Б.пр.

2

Той не залага (исп.) — Б.пр.

3

Избери смърт (англ.) — Б.пр.

4

Бръщолевиш, момче (исп.) — Б.пр.

5

Психология на поведението (жестовете) — Б.р.

6

Този луд свят (англ.) — Б.пр.

Content

Крис Картър
Един по един
(книга 5 от "Робърт Хънтър")

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

1